Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-05 00:00:00

В грудні 2016 року ТОВ «Сівер Україна» (далі по тексту - позивач) звернулось до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач-1), [PERSON] (далі по тексту - відповідач-2), [PERSON] (далі по тексту - відповідач-3), [PERSON] (далі по тексту - відповідач-4) та [PERSON] (далі по тексту - відповідач-5), треті особи: Благодійний фонд «Християнський» (далі по тексту - третя особа-1) та Прогресивна соціалістична партія України (далі по тексту - третя особа-2) про визнання недійсним договору купівлі-продажу. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є власником нежилих приміщень загальною площею 564,50 кв.м., які складаються з: приміщення № 102 цокольного поверху, приміщення № 97, приміщення № 98 1 поверху, що складає 50/100 частин від нежилих приміщень площею 1134,70 кв.м., які розташовані за адресою: [ADDRESS] на підставі рішень господарського суду міста Києва і таке право власності зареєстроване в бюро технічної інвентаризації. Разом із тим, 27.09.2004 року між [PERSON], який діяв особисто, та як представник [PERSON] та [PERSON], а також [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу нежилих приміщень, згідно з яким [PERSON] купив нежилі приміщення загальною площею 564,50 кв.м., які складаються з: приміщення № 102 цокольного поверху, приміщення № 97, приміщення № 98 1 поверху, що складає 50/100 частин від нежилих приміщень площею 1134,70 кв.м., які розташовані за адресою: [ADDRESS]. Про цьому, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не були належними продавцями спірних приміщень, а отже не мали необхідного обсягу цивільної дієздатності. А також волевиявлення сторони правочину не було вільним, оскільки не було волі власника на відчуження вказаного приміщення. Посилаючись на викладене, позивач просив суд визнати недійсним такий договір купівлі-продажу нежилих приміщень загальною площею 564,50 кв.м., які складаються з: приміщення № 102 цокольного поверху, приміщення № 97, приміщення № 98 1 поверху, що складає 50/100 частин від нежилих приміщень площею 1134,70 кв.м., які розташовані за адресою: [ADDRESS], укладеного 27.09.2004 року між [PERSON] особисто та як представником [PERSON] та [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марчук К.В., зареєстрованого в реєстрі № 2672. В судовому засіданні представники позивача позов підтримали та просили суд про його задоволення. В судовому засіданні представник третьої особи-2 Прогресивної соціалістичної партії України позов підтримала та просила суд про його задоволення. В судовому засіданні представник відповідача-1 [PERSON] позов не визнав та заперечував проти його задоволення з підстав, зазначених в письмових запереченнях по справі. Також зазначав, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту свого порушеного права, оскільки власник лише може витребовувати майно із чужого незаконного володіння, а не визнавати договір недійсним, стороною якого він не являється. Також вказував, що проведення державної реєстрації спірних приміщень за [PERSON] оскаржувалось в адміністративному порядку та судами в задоволенні вказаних вимог було відмовлено. Відповідачі-2,3,4,5, а також третя особа-1 в судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час і місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Так, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 10 квітня 2007 року задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Сівер Україна» до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи: Благодійна організація «Благодійний фонд «Християнський», Прогресивна соціалістична партія України, про визнання недійсним договору купівлі-продажу. Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежилих приміщень №№ 97, 98, 102 загальною площею 564,50 кв.м., які розташовані за адресою: [ADDRESS], укладений 27 вересня 2004 року між [PERSON] особисто та як представником [PERSON], [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марчук К.В. Відмовлено у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сівер Україна» про визнання добросовісним набувачем та визнання права власності на майно. Вказане рішення переглядалось апеляційним та касаційним судом та набрало законної сили. В подальшому, рішенням Апеляційного суду міста Києва від 19.10.2016 року було задоволено апеляційну скаргу [PERSON], який діяв на підставі довіреності від імені та в інтересах [PERSON]. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 квітня 2007 року було скасовано в частині вирішення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Сівер Україна» до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи: Благодійна організація «Благодійний фонд «Християнський», Прогресивна соціалістична партія України, про визнання недійсним договору купівлі-продажу та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, вказаним судовим рішенням було встановлено, що рішенням господарського суду м. Києва від 22 липня 2003 року за ТОВ «Сівер Україна» визнано право власності на приміщення площею 286,3 кв.м. та 278,4 кв.м., розташовані за адресою: [ADDRESS], які зазначені на платі БТІ під літерою «А». Постановою Вищого господарського суду України від 16 лютого 2004 року вказане рішення залишено без змін. Ухвалою господарського суду м. Києва від 22 липня 2003 року накладено арешт на вищезазначені приміщення та заборонено Благодійному фонду «Християнський» та будь-яким іншим особам будь-яким способом їх відчужувати. В подальшому, ТОВ «Сівер Україна» звернулося до господарського суду м. Києва з позовом про зобов'язання БТІ зареєструвати за ним право власності на приміщення за адресою: [ADDRESS], які зазначені на плані БТІ під літерою «А», загальною площею 564,50 кв.м., що складає 50/100 частин від нежилих приміщень, а саме: приміщення №102 цокольного поверху, приміщення №97, приміщення № 98 першого поверху. Рішенням Господарського суду м. Києва від 29 грудня 2004 року позовні вимоги ТОВ «Сівер Україна» задоволені. Постановою Вищого господарського суду України від 06 квітня 2005 року вказане рішення скасовано, а провадження по справі припинено. На виконання цієї постанови 29 квітня 2005 року господарським судом міста Києва винесена ухвала про поворот виконання рішення від 29 грудня 2004 року та виданий наказ. Рішеннями Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 27 липня 2004 року були задоволені позови [PERSON], [PERSON], [PERSON] до Благодійної організації «Благодійний фонд «Християнський» про стягнення заборгованості по заробітній платі та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Ухвалами Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 06 серпня 2004 року змінено спосіб і порядок виконання рішень, а саме визнано за [PERSON], [PERSON], [PERSON] права власності кожного на 1/3 частину нежилих приміщень №№ 102, 97, 98 по [ADDRESS]. На підставі даних ухвали суду [PERSON], [PERSON] та [PERSON] 07 вересня 2004 року були видані реєстраційні посвідчення. 27 вересня 2004 року між [PERSON], який діяв особисто та як представник [PERSON], [PERSON], та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу нежилих приміщень. За умовами договору [PERSON], [PERSON] та [PERSON] продали, а [PERSON] купив нежилі приміщення №№ 97, 98, 102 загальною площею 564,50 кв.м., що складає 50/100 частин від нежилих приміщень площею 1 134,70 кв.м., яке розташоване за адресою: [ADDRESS]. Зазначений договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марчук К.В. та зареєстрований в реєстрі за № 2672. Право власності [PERSON] на зазначені приміщення 04 жовтня 2004 року було зареєстроване БТІ, про що зроблений запис в реєстрову книгу № 57П-53 за реєстровим № 5227-П. 16 листопада 2004 року ухвали Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 06 серпня 2004 року скасовані за нововиявленими обставинами, одночасно скасована реєстрація приміщень в БТІ на ім'я [PERSON], [PERSON], [PERSON] Також судом було встановлено, що порушуючи питання про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежилих приміщень, ТОВ «Сівер Україна» не заявило вимог до [PERSON], яка є співвласником набутого за договором майна та суб'єктом оспорюваних правовідносин. Вказані обставини є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ТОВ «Сівер Україна» про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежилих приміщень. А тому, апеляційний суд скасував рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 квітня 2007 року в частині вирішення позовних вимог ТОВ «Сівер Україна» з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову та зазначив, що відмова у задоволенні позовних вимог даним рішенням не позбавляє ТОВ «Сівер Україна» порушити повторно питання про визнання недійсним договору купівлі-продажу з цих же підстав, заявивши позовні вимоги до співвласників майна, набутого за оспорюваним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Так, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Ставлячи перед судом питання про визнання спірного договору купівлі-продажу недійсним позивач зазначав про те, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не були належними продавцями спірних приміщень, а отже не мали необхідного обсягу цивільної дієздатності. Окрім того, волевиявлення сторони правочину не було вільним, оскільки не було волі власника на відчуження вказаного приміщення, а також укладення спірного правочину суперечить моральним засадам суспільства. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що спірний правочин порушує права і законні інтереси власника вказаного приміщення, яким є ТОВ «Сівер Україна», а тому позов підлягає задоволенню. У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Заперечення відповідача судом відхиляються як такі, що не відповідають дійсним обставинам справи та спростовуються наявними в ній матеріалами. Право заінтересованої особи на звернення до суду із позовом про визнання правочину недійсним також підтверджено пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, згідно з яким, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі. Враховуючи викладене,

Outcome: approved