Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-06 00:00:00

В вересні 2015 р.[PERSON]звернувся до суду з позовом,уточненим в процесі розгляду справи,в якому зазначає,що на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 27.06.2009 р.,йому на праві власності належить 3/10 частини домоволодіння за адресою м.Запоріжжя,провулок Абхазьський 10/вул.Джамбула 2. Співвласниками цього домоволодіння є [PERSON],який належить 3/10 частини ,та [PERSON],якому належить 8/20 його частин. Після набуття права власності на 3/10 частини домоволодіння,позивачу стало відомо,що з 19.08.2008 р.за згодою його батька як колишнього власника у будинку була зареєстрована та на теперішній час проживає відповідач [PERSON],яка на звернення позивача як нового власника відмовилась виселитись з будинку та знятись з реєстраційного обліку. Посилаючись на те,що відповідач [PERSON]не являється членом його сім*ї або близьким родичем,реєстрація та її фактичне безпідставне проживання у будинку порушує права власника,оскільки позивач має намір використовувати житловий будинок для власної родини,відповідач відмовилась добровільно припинити реєстрацію проживання та виселитись із будинку,позивач просить суд усунути перешкоди у користуванні власністю в м.Запоріжжі,визнавши відповідача втратившою право користування спірним житловим будинком та виселити її із вказаного будинку. В судове засідання позивач не з*явився,його представник за довіреністю [PERSON]подала письмову заяву про розгляд справи без її участі,позов підтримала,проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON]А.в судове засідання не з*явилася,викликалася шляхом направлення судових повісток на останню відому адресу реєстрації,судові повістки отримала особисто та завчасно,про що у справі є поштове повідомлення. Відповідно до ст.74,76,77 ЦПК України відповідач вважається таким,що повідомлений належним чином та не з*явився в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ст.224,225 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Третя особа [PERSON],представник Шевченківського районного відділу у м.Запоріжжі управління державної міграційної служби України в Запорізькій області в судове засідання не з*явились з невідомих причин, викликалися шляхом направлення судових повісток,про свою позицію у справі суд не повідомили. Всебічно вивчивши обставини справи, дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що позов заявлений обґрунтовано,підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Судом встановлено та перевірено доказами, що на підставі договору дарування,посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кузьміною О.В.27.06.2009 р.за р№ 985 та зареєстрованого в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 11.06.2015 р.за номером 10071024,[PERSON] є власником 3/10 частин домоволодіння по пров.Абхазьський/вул.Джамбула 10/2 в м.Запоріжжі. З наведеного суд встановив,що позивач набув право власності на вказане вище нерухоме майно у встановлений законом спосіб та підтвердив ці обставини належними допустимими доказами,які відповідач нічим не спростувала. На час оформлення прав позивача як власника,в будинку з 19.08.2008 р.була зареєстрована відповідач [PERSON],що підтверджено довідкою квартального комітету № 120 від 16.12.2014 р.,копією паспорта [PERSON]та довідкою адресно-довідкового підрозділу УДМС в Запорізькій області. Реєстрація [PERSON]відбулася за згодою колишнього власника [PERSON],між нею та новим власником [PERSON]сімейні стосунки відсутні. Відповідно до ст.156 ЖК України та з урахуванням положень ч.1 ст.383 ЦК України,власник житлового будинку,квартири,має право використовувати приміщення для власного проживання,проживання членів його сім*ї або інших осіб. Як встановлено ч.1 ст.156 ЖК України та з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України ,члени сім*ї власника житла,які разом з ним проживають у будинку(квартирі),що йому належить,користуються жилим приміщенням в обсязі,визначеному відповідно до угоди з власником. Частиною 2 ст.64 ЖК України передбачено,що до членів сім*ї наймача належать дружина,їх діти і батьки.Членами сім*ї наймача може бути визнано і інших осіб,якщо вони постійно проживають разом із наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно вказаних правових норм,які регулюють об*єм житлових прав власника,слідує,що право інших осіб,які вселилися у житлове приміщення за згодою власника, користуватися цим житлом, існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Оскільки закон не передбачає переходу прав і обов*язків в частині збереження права користування житлом членам сім*ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку(квартири),суд дійшов висновку,що відповідач [PERSON]внаслідок припинення права власності [PERSON] на спірне житло після його дарування,втратила право користування ним. Встановлені судом обставини підтверджуються матеріалами справи та не спростовані відповідачем під час її судового розгляду. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник житлового будинку,квартири має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином,суд встановив,що позов грунтується на законі,підтверджений доказами і підлягає задоволенню,оскільки правові підстави для користування спірним житловим будинком відповідачкою та її реєстрація у будинку без згоди власника створює останньому перешкоди для користування та розпорядження власністю. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року, а також стаття 1 Протоколу №1 до неї передбачають право кожної фізичної і юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускаючи позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності й на умовах, передбачених законом і загальним принципам міжнародного права, визнають право держави на здійснення контролю за використанням власності з урахуванням загальних інтересів або для забезпечення стягнення податків, інших зборів чи штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплюються і в національному законодавстві України. Так, відповідно до ст. 13 Конституції України ,Держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності (ст. 41 Конституції України). Захист і охорона права власності є однією з найголовніших функцій держави. Ці положення основного закону щодо охорони права власності набули розвитку і втілення в Цивільному кодексі України та Законах України.Головна мета цивільно-правового захисту відновлення порушеного права, відновлення попереднього майнового стану особи,законні права якої було порушено. На підставі ст.64 ч.2,156,157 ЖК України,ст.383,391,405 ЦК України, ст.3,10,11,57,60,212 -215,218,224-225,294 ЦПК України,суд-

Outcome: approved