Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-01 00:00:00

В жовтні 2019року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом, в якому зазначив, що 14.12.2002року між ним та відповідачкою було укладено шлюб, який був зареєстрований у Маріупольському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Донецького обласного управління юстиції, актовий запис №964. З липня 2014року шлюбні відносини були припинені, а 22.09.2016року рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області шлюб було розірвано. В період шлюбу - [INFO] у сторін народилась дитина - [PERSON] . В свідоцтві про народження дитини батьком дитини вказано позивача. Знаючи, що дитина народилась в шлюбі - позивач після розірвання шлюбу вирішив надати матеріальну допомогу в рахунок аліментів, на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] . В період з 22.09.2016р. по 30.11.2017р. відповідачка отримала від нього 5500доларів США в якості аліментів,що підтверджується розпискою. Крім того, за період з 17.10.2018р. по 20.05.2019р. ,ним в рахунок аліментів, на банківську картку,що належить дитині - [PERSON] , було перераховано 16 000гривень. В 2019році позивач дізнався,що він не є біологічним батьком дитини. Ним було ініційовано проведення експертного дослідження на предмет визначення батьківства. За результатами дослідження було встановлено,що він не є біологічним батьком дитини. Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19.08.2019р. було задоволено його позов до відповідачки [PERSON] , з свідоцтва про народження дитини [PERSON] було виключено запис про його батьківство. Грошові кошти у сумі 5500доларів США та 16000гривень були перераховані ним на утримання дитини в якості аліментів,але у зв`язку з тим ,що він не є біологічним батьком - вважає,що відповідачка безпідставно отримала зазначену суму грошових коштів. В зв`язку з наведеним позивач , з посиланням на ст.1212 ЦК України , просить стягнути з відповідачки на його користь безпідставно набуті грошові кошти у сумі 5500доларів США та 16000гривень. Також просив стягнути з відповідачки на його користь витрати на правничу допомогу та судовий збір. Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 07 листопада 2019року було відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів. Розгляд справи було вирішено проводити за правилами загального позовного провадження (а.с.16) 02 грудня 2019року відповідачка [PERSON] надала відзив на позовну заяву в якому вказала, що позовні вимоги [PERSON] не визнає в повному обсязі, вважає що вони є безпідставними та таким,що не підлягають задоволенню. Відповідачка , з посиланням на правову позицію Великої Палати Верховного Суду (постанова від 16.01.2019року у справі №753/15556/15-ц) вважає, що позивач не надав доказів того,що вона діяла недобросовісно. До того, розрахунковий рахунок в АТ КБ «ПриватБанк» було формально відкрито на імя дитини - [PERSON] , але позивач мав доступ до грошових коштів, які знаходились на рахунку. Позивачка не оспорює,що вона визнала позов [PERSON] про оспорювання батьківства, але не в зв`язку з тим,що позивач не є біологічним батьком дитини,а тому,що він поставив під сумнів своє батьківство та шляхом зловживання довірою неповнолітньої дитини взяв біологічні речовини або надав на експертне дослідження біологічні речовини іншої особи. Просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 14лютого 2020року було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду.(ас.47) Представник позивача [PERSON] - адвокат Пудак О.І. в судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити, надала пояснення у відповідності до обставин викладених у позові. Вважає,що підтвердженням того, що відповідачка діяла недобросовісно при отриманні грошових коштів в якості аліментів є її визнання позову про оспорювання батьківства та її позиція в зазначеній цивільній справі, викладена в заяві від 07.08.2019року на адресу суду. Представник позивача звернула увагу суду, що в заяві від 07.08.2019року на адресу суду, при розгляді цивільної справи №266/3573/19, відповідачка [PERSON] позов щодо оспорювання батьківства та про виключення запису,що [PERSON] є біологічним батьком [PERSON] - визнала. Також відповідачка зазначила, що враховуючи приписи ст.138 СК України самостійно була обмежена в пред`явленні відповідного позову щодо оспорювання батьківства свого чоловіка. В подальшому , представник позивача свою позицію по справі виклала у письмовій формі, надала до суду акт виконаних робіт за договором про надання правової допомоги між нею та позивачем , фіскальні чеки - на підтвердження сплати позивачем послуг з надання правової допомоги, просила розгляд справи закінчити у її відсутність, позов задовольнити. Представник відповідачки [PERSON] - адвокат Орєхов М.В. позов [PERSON] не визнав , просив відмовити у його задоволенні з підстав викладених у відзиву. Також, представник відповідача в судовому засіданні звернув увагу, що по справі долучено неналежного відповідача - аліменти є власністю дитини, а не його матері. Просив відмовити у задоволенні позову, в подальшому свою позицію по справі виклав у письмовій формі, просив розгляд справи закінчити у його відсутність. Суд, заслухавши пояснення сторін, ураховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінивши докази, вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Відповідно до ст.12 України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Судом встановлені такі обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про народження [NUMBER] , видане повторно 10жовтня 2018року Приморським районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Донецькій області - [INFO] народився [PERSON] , батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] , актовий запис №259 від 26.06.2008р. (а.с.6) Згідно розписки від 30листопада 2017року - [PERSON] ,передав 5500доларів США [PERSON] , в якості аліментів за період з 22.09.2016року по 30.11.2017року, на утримання спільної неповнолітньої дитини [PERSON] , який проживає разом з матір`ю (а.с.7). В судове засідання представник позивача надав оригінал розписки. Представник відповідача не ставив під сумнів підпис на розписці, не оспорював суму та розмір грошових коштів переданих відповідачці позивачем в якості аліментів. Позивачем було надано до позову копії фіскальних чеків АТ «ПриватБанк» з яких вбачається ,що за період з 17.10.2018р. по 20.05.2019р. ,ним в рахунок аліментів, на банківську картку,що належить дитині - [PERSON] , було перераховано 16 000гривень.(а.с.8-9). Представник відповідача не спростував факт переказу грошових коштів, також ним не було доведено,що грошові кошти в сумі 16 000гривень були отримані позивачем, а не відповідачкою та дитиною, або витрачені позивачем на власні потереби. Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19 серпня 2019року (цивільна справа №266/3573/19) - було задоволено частково позов [PERSON] . З актового запису №259 від 26.06.2008р. ,відомості про [PERSON] , як батька дитини [PERSON] - було виключено. (а.с.10) Судом під час розгляду справи було встановлено,що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 14.12.2002року по 22.09.2016р. Під час знаходження у шлюбі в сторін по справі народилась дитина - [PERSON] , [INFO] . З експертного висновку про біологічне батьківство № MG19 -68925 від 03.06.2019року, встановлено,що батьківство [PERSON] відносно [PERSON] виключається. В судовому засіданні було оглянути матеріали цивільної справи №266/3573/19, щодо оспорювання батьківства. Судом було оглянуто оригінал експертного висновку про біологічне батьківство №MG19-68925 від 03.06.2019року, а також заяву [PERSON] від 07.08.2019р., в якій остання позов, щодо оспорювання батьківства та про виключення запису,що [PERSON] є біологічним батьком [PERSON] - визнала. Також відповідачка зазначила, що враховуючи приписи ст.138 СК України самостійно була обмежена в пред`явленні відповідного позову щодо оспорювання батьківства свого чоловіка. Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України - обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно ст. 180 СК України - батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.2 ст. 181 СК України - за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Таким чином, законом передбачено, що батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Цей обов`язок ретельно виконував позивач , шляхом сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини, яку вважав своєю біологічною дитиною. Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України - особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно ч.1 ст.1215 ЦК України - не підлягає поверненню безпідставно набуті : заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Така правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 27 січня 2020 року у справі № 308/13503/16-ц. В постанові від 31 січня 2020року, по цивільній справі № 161/17945/18 , Велика Палата Верховного Суду дійшла до наступного правового висновку - при цьому у відповідності до ч. 1, ч. 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Отже, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого ст. 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача це майно. Отже, норми ст. 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань. Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним. Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Виходячи з наведено суд вважає,що [PERSON] безпідставно отримала від [PERSON] в якості аліментів , на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , грошові кошти у розмірі 5500доларів США та 16 000гривень, оскільки позивач не був біологічним батьком дитини і вимоги ст.180 СК України на нього не розповсюджуються. Суд, не приймає до уваги позицію представника відповідача,що по справі долучено неналежного відповідача у зв`язку з тим,що аліменти є власністю дитини з наступних підстав. Сторони, згідно ст.49 ЦПК України - користуються рівними процесуальними правами. Під час підготовчого судового засідання, у відповідності до ст.189 ЦПК України, сторони остаточно визначились з предметом спору, характером спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу, не заявляли клопотання про заміну відповідача на належного. Відповідач скористався своїм правом та надав відзив на позовну заяву, але в обґрунтування своїх заперечень не надав жодного належного доказу, який би спростував доводи позивача. Також суд звертає увагу,що саме [PERSON] отримала від [PERSON] 5500доларів США в якості аліментів , на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , що підтверджено розпискою,яка в наявності в матеріалах справи. Під час розгляду справи , судом за клопотанням сторін, було оглянуто матеріали цивільної справи №266/3573/19, а саме експертний висновок та заяву відповідачки про визнання позову. Зазначені документи підтверджують позицію позивача та його представника, щодо безпідставного та недобросовісно отримання відповідачкою [PERSON] від позивача [PERSON] грошових коштів в якості аліментів. Суд звертає увагу, що ані відповідачка, ані її представник не оспорювали експертний висновок №MG19-68925 від 03.06.2019року, яким встановлено відсутність батьківства [PERSON] відносно [PERSON] , також не було оскаржено рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19 серпня 2019року. Виходячи з наведеного, суд вважає,що позивачем та його представником доведено,що відповідач діяла недобросовісно, безпідставно отримала грошові кошти від позивача в якості аліментів, а тому сума перерахованих коштів у розмірі 16000гривень та отриманих відповідачкою за розпискою у розмірі 5500доларів США в якості аліментів - підлягає поверненню позивачу, а позов підлягає задоволенню. Стягуючи з відповідачки на користь позивача суму за розпискою в розмірі 5500доларів США , суд врахував правову позицію викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 16 січня 2019 року (справа № 373/2054/16-ц). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена в додатковій постанові від 19.02.2020року п справі №755/9215/15-ц , у зв`язку з задоволенням позову суд стягує з відповідачки [PERSON] , на користь позивача судові витрати ,а саме судовий збір в розмірі 1535гривень 00 копійок, та витрати на правничу допомогу у сумі 10 000гривень,що підтверджено актом виконаних робіт та фіскальними чеками. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved