Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-05 00:00:00

В грудні 2019 року [PERSON] звернувся до суду із позовом про звільнення майна з під арешту посилаючись на те, що починаючи із 07 вересня 2017 року він став власником земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . яку він придбав на прилюдних торгах. У серпні 2019 року позивачу стало відомо, що на кадастровий номер його земельної ділянки було помилково накладено арешт відповідно до постанови слідчого прокуратури м. Одеси від 08.04.2009 року. При накладенні такого арешту було помилково зазначено кадастровий номер його земельної ділянки в той час як предметом арешту була інша земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] . Зазначена помилка призводить до обмеження здійснення права власності на неї. Позивач просить суд зняти арешт з вищезазначеного нерухомого майна. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та дату засідання повідомлений належним чином, подав до канцелярії суду письмову заяву про розгляд справи без його участі на підставі заявлених позовних вимог та поданих доказів. Представник відповідача Прокуратури Одеської області в судове засідання не з`явився, про час та дату засідання повідомлений належним чином, причини неявки в судове засідання не повідомив. За даних обставин суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін та без здійснення фіксації судового процесу за допомогою звукозаписуючого засобу, відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України. Суд, перевіривши матеріали справи вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 07.09.2017 р. [PERSON] придбав з прилюдних торгів предмет іпотеки, а саме земельну ділянку площею 0,10 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 5122786400:02:001:0870, про що державним нотаріусом Лиманської районної державної нотаріальної контори Одеської області Лисак А.В. було видано свідоцтво за реєстровим №1-583.Того ж дня державним реєстратором було зареєстровано за позивачем право власності на вказану земельну ділянку, номер запису про право власності 22223495. У серпні 2018 року позивач вирішив продати зазначену земельну та під час нотаріального посвідчення договору було встановлено, що на кадастровий номер земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] накладено арешт державним реєстратором Першої одеської державної нотаріальної контори. Відповідно до інформації з державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за критерієм пошуку: кадастровий номер: кадастровий номер: 5122786400:02:001:0870 існують відомості про наявність наступних обмежень: обтяження, що міститься в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, тип обтяження: арешт нерухомого майна; реєстраційний номер обтяження: 8631772, зареєстровано: 10.04.2009 11:19:41 за № 8631772 реєстратором: Перша одеська державна нотаріальна контора, 65026, Одеська область, м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 26, підстава обтяження: заява про реєстрацію обтяження об`єкта нерухомого майна, 18/100-132, 08.04.2009, Прокуратура м. Одеси; об`єкт обтяження: земельна ділянка, кадастровий номер: 5122786400:02:001:0870 та обтяження, що міститься в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, тип обтяження: арешт нерухомого майна; реєстраційний номер обтяження: 8631836, зареєстровано: 10.04.2009 11:26:23 за № 8631836 реєстратором: Перша одеська державна нотаріальна контора, 65026, Одеська область, м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 26, підстава обтяження: заява про реєстрацію обтяження об`єкта нерухомого майна, 18/100-132, 08.04.2009, Прокуратура м. Одеси; об`єкт обтяження: земельна ділянка, кадастровий номер: 5122786400:02:001:0870. Відповідно до архівної довідки Одеського державного нотаріального архіву від 05.08.2019 р. №2687/01-18 вбачається, що в матеріалах архівного фонду №37 Першої одеської державної нотаріальної контори, переданих на державне зберігання до Одеського державного нотаріального архіву, міститься постанова слідчого прокуратури м. Одеси старшого радника юстиції Попова С.М. від 08.04.2009 р. про накладення арешту на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер [NUMBER] , яка належить [PERSON] та [PERSON] . Як вбачається із копії постанови слідчого прокуратури, яка долучена до архівної довідки, підставою для накладення арешту стало розслідування кримінальної справи №052200800100 за ознаками злочинів, передбачених ст.ст. 190 ч.4, 358 ч.2, 358 ч.3 КК України. При цьому предметом злочину була земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, суд приходить до висновку, що слідчий прокуратури м. Одеси під час досудового розслідування кримінальної справи №052200800100 при накладенні арешту на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , помилково зазначив кадастровий номер іншої земельної ділянки, яка не мала жодного відношення до кримінального злочину, та в подальшому придбана [PERSON] . Право власності належить до основоположних прав людини, утілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ утручання в це право повинне мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених конвенцією прав, відповідно до ст.13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені в ст.41 Конституції, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Зазначений принцип відображено й конкретизовано в ч.1 ст.321 Цивільного кодексу, згідно з якою право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним зі способів захисту права власності є гарантована в ст.391 цього кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Спеціальні підстави законного обмеження особи в реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання в право мирного володіння майном. Зокрема, відповідно до ст.126 КПК 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з ч.1 ст.214 КПК 1960 року підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення. Правова природа арешту майна не змінилась і з прийняттям нині чинного КПК, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження. Зокрема, згідно зі ст.170 КПК завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. За змістом ч.3 ст.174 КПК, у разі закриття кримінального провадження на стадії досудового розслідування одночасно з винесенням відповідної постанови прокурор зобов`язаний скасувати арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Зазначена норма процесуального права є аналогічною наведеній у ч.1 ст.214 КПК 1960 року. Із закриттям кримінального провадження (кримінальної справи) втрачається легітимна мета арешту майна як втручання в конвенційне право особи на мирне володіння ним - збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження. Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення ст.3 Конституції, ст.13 конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття під час закриття кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, в означеній ситуації кримінальний процесуальний закон не передбачає. Слід зазначити, що арешт на майно [PERSON] було накладено під час дії КПК 1960 року за процедурою, установленою цим нормативно-правовим актом. Відповідно до п.9 розд. ХІ «Перехідні положення» КПК 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення в порядку, що діяв до набрання чинності цим кодексом. Ця норма узгоджується з вимогами ч.1 ст.5 КПК, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. З огляду на зазначене на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК 1960 року. Проте положеннями цього кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження в кримінальній справі: або одночасно з винесенням постанови про її закриття (ч.1 ст.214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (ч.6 ст.126). Способів виправлення помилки, допущеної слідчим або прокурором у зв`язку з неприйняттям під час закриття кримінальної справи рішення про скасування арешту майна, після закінчення досудового слідства КПК 1960 року не встановлював. Крім цього, у межах кримінальної справи, що розслідувалася, жодна особа не набувала процесуального становища підозрюваної, обвинуваченої, а як власник майна чинним на той час кримінально-процесуальним законом не була наділена процесуальним правом ініціювати питання про звільнення його з-під арешту. З урахуванням викладеного, а також утрати чинності КПК 1960 року, тривалого часу, що минув після закриття справи, істотних організаційних і кадрових змін, що в подальшому відбулися в правоохоронних органах (прокуратура м. Одеси була ліквідована), вирішення питання про припинення втручання в право власності [PERSON] шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК 1960 року, очевидно, не буде ефективним способом захисту порушеного права. Інституту судового контролю за дотриманням прав і свобод людини під час досудового розслідування КПК 1960 року не містив. Прийняття судом рішення щодо арешту майна як засобу забезпечення цивільного позову та/або можливої конфіскації з огляду на зміст п.7 ч.1 ст.253, п.8 ч.1 ст.324, ч.13 ст.335 цього кодексу передбачалося тільки після прийняття рішення про призначення до судового розгляду та під час постановлення за результатами такого розгляду вироку в кримінальній справі, направленій до суду з обвинувальним висновком. Проте кримінальну справу, у межах якої на майно позивача було накладено арешт, закрито на стадії досудового слідства, і до суду для розгляду по суті цю справу скеровано не було. Згідно зі ст.174 нині чинного КПК як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, у тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба. Проте слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом унесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР у порядку, установленому чинним КПК. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження, у тому числі в кримінальній справі, закритій органом досудового слідства до набрання чинності цим кодексом, КПК не передбачає. Водночас прокурор, слідчий суддя, суд, як і інші органи держвлади та їх посадові особи відповідно до ч.2 ст.19 Конституції зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами. Однією із загальних засад кримінального провадження згідно з п.2 ч.1 ст.7, ч.1 ст.9 КПК є законність, що передбачає обов`язок суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів держвлади неухильно додержуватися вимог Конституції, цього кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких дана Верховною Радою, вимог інших актів законодавства. КПК 1960 року, як і чинний КПК, не передбачає застосування слідчим, слідчим суддею процесуальних норм у припиненій кримінальній справі. Таким чином, вирішення порушеного позивачем питання в порядку кримінального судочинства потребувало б відновлення кримінального провадження (кримінальної справи), яке закрито постановою органу досудового слідства у зв`язку з відсутністю складу злочину, тобто з реабілітуючої підстави. Для відновлення справи необхідним є скасування процесуальних рішень, якими держава в особі уповноважених органів відмовилася від кримінального переслідування Особи 1. Початок нового розслідування додатково зумовить правову невизначеність у зв`язку з повторенням ризиків офіційної констатації злочинності поведінки позивача й таким чином призведе до погіршення її правового становища. Означений спосіб розв`язання порушеного позивачем питання є недопустимим з точки зору досягнення мети захисту її прав та законних інтересів. Суд кримінальної юрисдикції компетентний розглядати цивільний позов лише разом з кримінальною справою, яка надійшла до суду з обвинувальним висновком, і лише в разі, якщо його заявляє особа, котра зазнала матеріальної шкоди від злочину та пред`являє вимогу про її відшкодування до обвинуваченого або до осіб, які несуть матеріальну відповідальність за його дії (ч.1 ст.28 КПК 1960 року). Крім того, суд звертає увагу, що [PERSON] пред`явив позов не у зв`язку із завданням йому матеріальної шкоди обвинуваченим, а з підстави необґрунтованого обмеження його права власності рішенням слідчого. Кримінальна справа з обвинувальним висновком на розгляд суду кримінальної юрисдикції не надходила. Тому суд кримінальної юрисдикції не має правових підстав розпочинати провадження для вирішення лише цивільного позову, до того ж заявленого не до обвинуваченого чи осіб, які несуть відповідальність за його дії, а до прокуратури м. Одеси, яка є ліквідованою. Однак нормативна неврегульованість порядку захисту права людини, яке явно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Перекладення тягаря такого недоліку законодавства на особу, котра більше ніж 8 років потерпає від свавільного втручання у право власності, гарантоване конвенцією і Конституцією, є неприпустимим. Зволікання з наданням ефективного засобу юридичного захисту тягне за собою погіршення правового становища людини, котра зазнає негативних наслідків не лише від помилки представника влади, а й від перешкод в отриманні реальної можливості її виправлення, і перебуває в стані невизначеності непередбачувано тривалий час. Разом з тим кримінальні процесуальні правовідносини виникають, змінюються та припиняються на підставі норм кримінального процесуального права. Закриття кримінального провадження є юридичним фактом, який припиняє такі відносини. Зокрема, після прийняття зазначеного процесуального рішення арешт майна, застосований у кримінальному провадженні (кримінальній справі) як засіб його забезпечення, утрачає відповідну концептуальну властивість. Із припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. З огляду на зазначене будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна в такому разі із заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном. Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають із цивільних правовідносин, відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Відповідну правову позицію сформульовано ВСУ в постанові від 15.05.2013 №6-26цс13. Підстав для відступу від цієї позиції ВП ВС не знаходить. У наведеній постанові закріплено правовий орієнтир, відповідно до якого в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, коли арешт на майно накладено при провадженні в кримінальній справі, розглядаються заяви на правильність арешту майна. До цього ж зводяться й роз`яснення, дані ВСУ в п.4 постанови Пленуму від 27.08.76 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису». Зазначена правова позиція знайшла свій розвиток в постанові Верховного Суду у справі №372/2904/17-ц. Крім того, аналогічні правові позиції викладені в постанові Верховного Суду України від 15 травня 2013 року у справі №6-26цс13 та постановах Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі №2-3392/11 (провадження №14-105цс19), від 15 травня 2019 року у справі №372/2904/17-ц (провадження №14-496цс18), від 21 серпня 2019 року у справі №911/1247/18 (провадження №12-99гс19), а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 листопада 2019 року у справі №643/3614/17 (провадження №14-479цс19). Водночас встановлена судом помилка слідчого прокуратури м. Одеси унеможливлює відчуження зазначеного нерухомого майна та укладення відповідних угод, що безпосередньо порушує право позивача на власність та чинить перешкоди у його реалізації. Виходячи з вищевикладеного, на час звернення із заявою до суду за наявності арешту (обтяжень) накладених на майно, порушується право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, та оскільки обтяження на майно позивача накладено помилково, порушене право позивача підлягає судовому захисту у заявлений спосіб шляхом припинення дії відповідних обтяжень, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. На підставі вищевикладеного, ст. 41 Конституції України, Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Конституції України, ст.ст 316, 317, 319 ЦК України, Закону України «Про виконавче провадження»,

Outcome: approved