Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-01 00:00:00

ВИМОГИ ПОЗИВАЧА [PERSON] звернувся до Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області з позовом до [PERSON] та Олександрійської міської ради Кіровоградської області, де просить визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку, площею 0,0546 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] . ПОЗИЦІЯ ПОЗИВАЧА 21.09.2002 року укладено договір між [PERSON] та [PERSON] про дарування житлового будинку [ADDRESS] та право власності на дане майно зареєстровано в КП Олександрійське МБТІ 12.04.2006 року за №4877/30 с.88. У 2020 році позивач з`ясував, що право власності на земельну ділянку площею 0,0546 га належало [PERSON] , яка померла [INFO] . Спадщина ніким не прийнята, хоча померла мала доньку - [PERSON] . ЗАПЕРЕЧЕННЯ ВІДПОВІДАЧІВ Відповідачі у судове засідання не з`явилися та письмові заперечення на адресу суду щодо позовних вимог не надходили. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22.06.2020 року на підставі ст. 84 ЦПК України витребувані в Олександрійській міській державній нотаріальній конторі №1 копію спадкової справи після смерті [PERSON] . 02.11.2020 року постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ Власником будинку [ADDRESS] є [PERSON] згідно договору дарування від 21.09.2002 року, який посвідчено приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу Кібальник О.Ф. та зареєстровано в реєстрі за №3249. За даним договором [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв у дар будинок [ADDRESS] . Однак земельна ділянка на якій збудовано подарований будинок не відчужувалася. Реєстрація права власності будинку [ADDRESS] за [PERSON] відбулася [INFO] у Олександрійському міжміському бюро технічної інвентаризації та реєстровий №4877/30 с.88. [INFO] померла [PERSON] , відповідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . Єдиною спадкоємицею є [PERSON] , яка спадщину не прийняла та не бажає, що вбачається з листа №1106/01-16 від 21.07.2020 року, який завідувач Олександрійської міської державної нотаріальної контори №1 надіслав до суду. Також суд повідомили, що станом на 21.07.2020 року спадкова справа після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] не заводилася. З державного акту на право приватної власності на землю серії КР №1312, виданого 04.01.1996 року вбачається, що спірна земельна ділянка, площею 0,0546 га за цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та господарських будівель належала [PERSON] . ОЦІНКА СУДУ На підтвердження фактів викладених у позовній заяві позивач надав копію договору дарування від 21.09.2002 року за яким отримав у дар будинок [ADDRESS] та є його єдиним власником. Аналізуючи державний акт на право приватної власності на землю серії КР №1312, виданого 04.01.1996 року зрозуміло, що земельна ділянка, площею 0,0546 га за цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та господарських будівель належала [PERSON] , яку остання не відчужувала при посвідченні нотаріусом договору дарування. Укладаючи вищезазначений договір, спрямований на відчуження будинку, сторони не могли не розуміти, що користування будинком неможливе без використання земельної ділянки, достатньої для розміщення й обслуговування будинку. Однак відсутність факту відчуження земельної ділянки власником, за договором від 21.09.2002 року, унеможливлює набуття права на земельну ділянку у позивача. Отже, право позивача є порушеним, що полягає у перешкоді оформлення права власності на земельну ділянку на якій побудовано будинок, який належить [PERSON] . Оскільки на момент укладення договору дарування від 21.09.2002 року, який посвідчено приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу, право власності на земельну ділянку під будинком належало [PERSON] , тому перехід права власності на цю землю можливий лише до власника будинку та вирішення даного питання можливо лише у судовому порядку, тому право позивача підлягає відновленню. НОРМИ ПРАВА Відповідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. Стаття 5 ЦПК України вказує, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідне для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За положеннями статті 2 ЦК України земельні відносини регулюються земельним законодавством. Норми ч. 1, 2 ст. 78 ЗК України (2002 року) вказують, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земельні ділянки є об`єктами права приватної власності (п. 1 ст. 13 Закону №697-ХІІ). Земельною ділянкою як об`єктом цивільних прав є частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами (ст. 79 ЗК України). Згідно ст. 120 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено особливий правовий механізм переходу прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будівлю і споруду, які розміщені на цій земельній ділянці. Так, ч. 1 ст. 120 ЗК України (у відповідній редакції) передбачала, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Разом з тим при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. При застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з положеннями ст. 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, та враховуючи той факт, що іншого вирішення спору ніж у судовому порядку у позивача немає, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: approved