Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-20 00:00:00

В жовтні 2016 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів, в якому просила стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини сина [PERSON], у розмірі 1000 грн. та виплати заборгованості по аліментам за попередній період у відповідності із предявленими розрахунками, що складає 8649,30 грн. Згідно ухвали суду від 18 жовтня 2016 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачці термін для усунення недоліків. 11 листопада 2016 року позивачкою виконано вимоги ухвали суду та подано заяву про стягнення аліментів з відповідача на утримання дитини у розмірі 459,30 грн. , щомісяця, до досягнення дитиною повноліття. У судовому засіданні позивачка уточнені позовні підтримала та наполягала на їх задоволенні. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні проти розміру аліментів не заперечували та обовязку батька утримувати дитину, але при цьому заперечували проти обґрунтувань позовних вимог зазначених позивачкою, оскільки дитина перебуває також на утримання відповідача, оскільки останній надає постійну матеріальну допомогу дитині та приймає участь у вихованні і розвитку дитини, на підтвердження чого останніми було надано квитанції про придбання необхідних предметів для дитини. Суд, вислухавши сторін по справі, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає до задоволення за наступних обставин. Статтею 11 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до Цивільного процесуального кодексу України, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Так, судом встановлено факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що згідно рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 18 листопада 2014 року , шлюб зареєстрований 05.02.2005 року у Центральному відділі реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції, актовий запис № 89, між [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], - розірвано. Прізвище [PERSON] після розірвання шлюбу залишено без змін ( а.с.7). У відповідності до свідоцтва про народження серії 1 КЕ № 042214, виданого Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції 12 лютого 2007 року, сторони від спільного шлюбу мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO] ( а.с.3). В судовому засіданні позивачка зазначила, що вони з відповідачем розлучились та їх спільна дитина син - [PERSON] проживає з нею та перебуває на її утримання. При цьому, вказувала, що дитини постійно потребує матеріальної та моральної підтримки від батька, яку останній погодився виплачувати лише в судовому порядку. Поряд з цим, відповідач не заперечував проти розміру аліментів та від його обовязку , як батька, утримувати дитину, але при цьому вказував, що він приймає безпосередню участь у вихованні дитини та її утриманн, що підтверджується наданими суду доказами. Таким чином, посилання позивача про те, що батько дитини не утримує своого сина спростовані наданими відпоавідачем належними доказами. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 1 ст. 183 СК України встановлено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Частиною 2 статті 183 Сімейного кодексу України визначено, що якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Таким чином, зважаючи на вище вказані обставини та факти, суд приходить до висновку, що оскільки [PERSON] являється батьком неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], він зобовязаний утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 1 статті 182 Сімейного кодексу України визначаючи розмір аліментів суд враховує: стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, приймаючи до уваги той факт, що відповідачем по справі фактично не заперечувався обовязок утримання дитини шляхом сплати аліментів та приймаючи до уваги його майновий стан, суд вважає за можливе стягнення аліментів в твердій грошовій сумі у розмірі 459,30 грн. , починаючи з моменту звернення позивачем з даним позовом і до досягнення повноліття дитиною. Крім того, відповідно до п. 1 ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів, але не більше ніж за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: approved