Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-16 00:00:00

В грудні 2019 року представник позивача АТ «Універсал Банк» звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , в якому просив суд стягнути із відповідачів на користь позивача суму боргу у вигляді трьох відсотків річних в розмірі 11682,61 швейцарських франків, а такожз судовий збір в сумі 4196,53 грн. В обгрунтування позову зазначено, що 04.02.2008 року між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк», та [PERSON] було укладено кредитний договір № 003-2008-160, відповідно до умов якого банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 220359,00 швейцарських франків строком до 01.02.2038 року зі сплатою 9,95 % річних за користування кредитом. 04.02.2008 року між між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк», та [PERSON] було укладено договір поруки № 003-2008-160-Р, відповідно до умов якого поручитель зобов`язалась перед банком відповідачати за невиконання позичальником усіх його зобов`язань, що виникли із кредитного договору № 003-2008-160 від 04.02.2008 року. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 04.02.2008 року між банком та позичальником був укладений договір іпотеки, предметом якого була квартира [ADDRESS] . Позичальник в порушення умов договору, налженим чином свої зобов`язання не виконав, та рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15.06.2011 року у справі № 2-631/11, із відповідачів було стягнуто заборгованість за кредитним договором в розмірі 236146,70 швейцарських франків, що за офіційним курсом НБУ складає суму в розмірі 1733057,02 грн., а також звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] . Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 14.12.2011 року, рішення Голосіївського районного суду м. Києав від 15.06.2011 року в частині звернення стягення на предмет іпотеки було скасовано та ухвалено нове, яким в задоволенні позовних вимог в цій частині було відмовлено. Частково за вказаним судовим рішенням відбулось погашення боргу на суму 106339,88 швейцарських франків, та залишок заборгованості за даним рішенням складає 129806,82 швейцарських франків. Позивач вказує, що заборгованість залишається непогашеною, а тому у відповідності до вимог закону, у позивача виникло право на застосування наслідків порушення зобов`язань у виді стягнення трьох відсотків річних, відповідно до ст. 625 ЦК України. Відповідно до розрахунку від 09.12.2019 року сума заборгованості по трьом відсоткам річних за період із 01.12.2016 р. по 30.11.2019 р. складає суму в розмірі 11682,61 шв.франків. З огляду на викладене, позивач вимушений звернутись до суду із даним позовом та просить суд стягнути із відповідачів вказану суму в примусовому порядку. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 17.12.2019 року, у справі було відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва відл 04.03.2020 року, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 07.07.2020 року до суду від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача просить в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що банком в позасудовому порядку було звернуто стягнення на іпотечне майно, та будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання є недійсними, у відповідності до положень Закону України «Про іпотеку». Відповідач зазначає, що відбулось не часткове погашення боргу за кредитним договором, а продаж іпотечного майна за згодою банку третій особі, а відтак вимоги банку на підставі вказаного закону на даний час є безпідставними. 27.07.2020 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої сторона позивача вказує на безпідставність доводів заперечень відповідача та наполягає на задоволенні вимог банку, оскільки, заборгованість була погашена лише частково, що свідчить про право банку на пред`явлення вимоги про стягнення трьох відсотків річних. Представник позивача в судовму засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та присла їх задовольнити з викладених в позові підстав. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив в задоволенні позову відмовити, посилаючись на підстави, які викладені в письмовому відзиві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Судом про розгляд справи повідомлявся належним чиноми. Про причини неявки суд не повідомив. З будь-якими клопотаннями до суду не звертався. Відив на позов до суду не подав, в зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу без його участі. Суд, вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що 04.02.2008 року між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк», та [PERSON] було укладено кредитний договір № 003-2008-160, відповідно до умов якого банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 220359,00 швейцарських франків строком до 01.02.2038 року зі сплатою 9,95 % річних за користування кредитом. 04.02.2008 року між між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк», та [PERSON] було укладено договір поруки № 003-2008-160-Р, відповідно до умов якого поручитель зобов`язалась перед банком відповідачати за невиконання позичальником усіх його зобов`язань, що виникли із кредитного договору № 003-2008-160 від 04.02.2008 року. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 04.02.2008 року між банком та позичальником був укладений договір іпотеки, предметом якого була квартира [ADDRESS] . Позичальник [PERSON] в порушення умов договору, належним чином свої зобов`язання не виконав. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15.06.2011 року у справі № 2-631/11, солідарно із відповідачів на користь банку було стягнуто заборгованість за кредитним договором в розмірі 236146,70 швейцарських франків, що за офіційним курсом НБУ складає суму в розмірі 1733057,02 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] , знято з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] неповнолітню [PERSON] , [INFO] , виселено з квартири [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] та їх неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , стягнуто в рівних частинах із [PERSON] та [PERSON] на користь банку 1700,00 грн. судового збору та 120,00 грн. витрат з ІТЗ. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 14.12.2011 року, рішення Голосіївського районного суду м. Києав від 15.06.2011 року в частині звернення стягення на предмет іпотеки квартиру [ADDRESS] , зняття з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , та виселення з квартири [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] та їх неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , - було скасовано та ухвалено нове, яким в задоволенні позовних вимог в цій частині було відмовлено. В решті рішення було залишено без змін. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02.07.2020 року, встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 03.08.2012 року право власності на квартиру [ADDRESS] 28.08.2012 року було зареєстровано за [PERSON] . Позивач вказує, що частково за вказаним судовим рішенням відбулось погашення боргу на суму 106339,88 швейцарських франків, та залишок заборгованості за даним рішенням складає 129806,82 швейцарських франків. Однак, слід відмітити те, що достатніх доказів наведеним твердження до матеріалів позову стороною позивача долучено не було, як і не було долучено доказів належного звернення до примусового виконання рішення суду в частині стягненні із відповідачів заборгованості на користь банку. На думку суду, наданий стороною позивача розрахунок трьох відсотків річних, не є достатнім доказом, який поза розумним сумнівом підтверджує розмір непогашеної відповідачами частини заборгованості, а за відсутності інших доказів встановити вказаний розмір не вбачається можливим, та, відповідно, розрахувати розмір трьох відсотків річних. В обґрунтування позову сторона позивача вказує, що заборгованість за судовим рішенням залишається непогашеною, а тому у відповідності до вимог закону, у позивача виникло право на застосування наслідків порушення зобов`язань у виді стягнення із відповідачів трьох відсотків річних, відповідно до ст. 625 ЦК України. Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, вказує на те, що заборгованість була погашена, іпотечне майно з дозволу банку було продано а відтак відсутні підстави для нарахування та відповідано стягнення трьох відсотків річних. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, а також заперечень сторони відповідача на позов, суд приймає до уваги те, що відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. У відповідності до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України, в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Згідно із ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно із ч. 2 ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Відповідно до вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Позивач вказує, що сума заборгованості за рішенням суду сплачена лише частково, та решта суми відповідачами не повернута, рішення суду не виконане, однак, достатніх доказів, які б свідчили про розмір заборгованості, яка відповідачами не сплачена, а також те, що стороною позивача рішення суду було звернуто до примусового виконання у визначеному законом порядку, матеріали справи не містять. Наявний в матеріалах справи розрахунок боргу, наданий стороною позивача, на переконання суду, позовних вимог в цій частині не доводить, а відтак до уваги судом не приймається. Слід відмітити те, що стороною позивача після ознайомленні із відзивом на позов будь-яких копотань в частині долучення та/або витребування доказів в частині підтвердження розміру заборгованості, яка за судовим рішенням залишилась не погашеною в ході розгляду справи заявлено не було. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що стороною позивача не доведено достатніми доказами розмір непогашеної суми заборгованості, на яку позивачем нараховано три відсотки річних в порядку ст. 625 ЦК України, та наявність суми боргу заперечувалась стороною відповідача в ході розгляду справи, а відтак суд вважає позовні вимоги є недоведеними та такими, що задоволенню не підлягають. В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати у справі слід залишити за позивачем по фактично понесеним.

Outcome: dismissed