Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-01 00:00:00

В жовтні 2017 року [PERSON], діючи від імені [PERSON], звернулась до суду з позовом (а.с.1-9 т.1) та обґрунтовувала його тим, що її довіритель, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] були співвласниками пташників, станції перекачки, під-ключателя ГРП, котельні, складу будівельних матеріалів, забійного цеху, ЛАПС, складу зап-частин, моторного та токарного цехів, теплиці, навісу на АВМ, кормоцеху, ветеринарного блоку, диспетчерської гаражу, автомобільного гаражу, асфальтного майданчика гаражу, адміністративного будинку, мехмайстерні, санпропускника, блок-контори, яйцесховища з прибудовою, будівлі трансформаторної підстанції, бригадного будинку, внутрішніх огорож, пожежного басейну ємністю 50 м3, каналізаційного колектора, зовнішніх витків каналізації, зовнішніх витків теплотраси, зерносховища кормоцеху, пожежного басейну ємністю 100 м3 та насосних станцій по вул. Харківській в с. Іванків Бориспільського району; а також земель-ної ділянки площею 42,1583 га з кадастровим номером 3220884000:04:001:0291 з цільовим призначенням для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд промисловості, розташованої на території с. Іванків Бориспільського району. 26 черв-ня 2008 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] уклали з ТОВ «БК «Княжичі» договір купівлі-продажу нерухомого майна та земельної ділянки №26/06, за яким вони відчужили перелічені обєкти нерухомого майна у власність ТОВ «БК «Княжичі». Водночас, зміст цього договору суперечить ст.132 ЗК України. Крім того, він не був нотаріально посвідченим та зареєстрованим в Державному реєстрі правочинів. Ця обставина свідчить про те, що форма оспорюваного договору також не відповідала ч.1 ст.220 та ч.3 ст.640 ЦК України в редакції, чинній на той час. Тому представник позивача [PERSON] просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна та земельної ділянки №26/06 від 26 червня 2008 року. В ході розгляду представник позивача [PERSON] подала заяву про зміну предмету позову (а.с.151-156 т.1): просила визнати неукладеним договір купівлі-продажу нерухомого майна та земельної ділянки №26/06 від 26 червня 2008 року; а також витребувати з чужого незаконного володіння відповідача на користь [PERSON] 1/2 частку в пташниках, станції перекачки, підключателі ГРП, котельні, складі будівельних матеріалів, забійному цеху, ЛАПС, складі запчастин, моторному та токарному цехах, теплиці, навісі на АВМ, кормоцеху, ветеринарному блоці, диспетчерській гаражу, автомобільному гаражі, асфальт-ному майданчику гаражу, адміністративному будинку, мехмайстерні, санпропускнику, блок-конторі, яйцесховищі з прибудовою, будівлі трансформаторної підстанції, бригадному будинку, внутрішніх огорожах, пожежному басейні ємністю 50 м3, каналізаційному колек-торі, зовнішніх витках каналізації, зовнішніх витках теплотраси, зерносховищі кормоцеху, пожежному басейні ємністю 100 м3 та насосних станціях по вул. Харківській в с. Іванків Бориспільського району; а також 1/2 частку в земельній ділянці площею 42,1583 га з када-стровим номером 3220884000:04:001:0291 з цільовим призначенням для розміщення та екс-плуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд промисловості, розташо-ваній на території с. Іванків Бориспільського району. Водночас, представник позивача [PERSON] подала заяву про залишення без роз-гляду позову в частині вимоги про витребування 1/2 частки у вказаних обєктах нерухомого майна з чужого незаконного володіння ТОВ «БК «Княжичі» (а.с.7-13 т.2). Тому ухвалою Бориспільського міськрайонного суду від 9 лютого 2018 року (а.с.222-223 т.2) предявлений нею позов в частині цієї вимоги залишений без розгляду. Розгляд цивільної справи продов-жений виключно в частині іншої вимоги про визнання неукладеним договору купівлі-про-дажу нерухомого майна та земельної ділянки №26/06 від 26 червня 2008 року. В жовтні 2017 року [PERSON] також предявила позов (а.с.2-5 т.3) та посилається на те, що згідно з п.2.3 договору купівлі-продажу нерухомого майна та земельної ділянки №26/06 від 26 червня 2008 року ТОВ «БК «Княжичі» зобовязалось сплатити [PERSON] грошові кошти за придбане ним майно в загальному розмірі 6835453 гривень 15 копійок. Водночас, відповідач неналежним чином виконав це грошове зобовязання. Тому 15 листо-пада 2016 року ТОВ «БК «Княжичі» уклало з [PERSON] додаткову угоду, за якою протягом 60 календарних днів відповідач зобовязався погасити борг в розмірі 449332 гри-вень 85 копійок. У випадку неналежного виконання цього грошового зобовязання ТОВ «БК «Княжичі» зобовязалось додатково сплатити 3% річних від простроченої суми та суму інфляції за весь час прострочення. Не зважаючи на це, відповідач продовжує ухилятись від виконання покладеного на нього грошового зобовязання. Тому [PERSON] просить суд стягнути з ТОВ «БК «Княжичі» борг за договором купівлі-продажу нерухомого майна та земельної ділянки №26/06 від 26 червня 2008 року в загальному розмірі 15908028 гривень 40 копійок, що складається з боргу по сплаті грошових коштів за придбане ним майно в розмірі 449332 гривень 85 копійок, пені в розмірі 121239 гривень 12 копійок, боргу по сплаті 3% річних від простроченої суми в розмірі 1859993 гривень 84 копійок та боргу по сплаті суми інфляції за весь час прострочення в розмірі 13477462 гривень 68 копійок. Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду від 9 лютого 2018 року (а.с.54-55 т.3) вимоги обох позовів, предявлених [PERSON] та [PERSON], обєднані в одне провадження. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримує позов, предяв-лений від імені її довірителя, та наполягає на його задоволенні. Водночас, визнання неукладеним договору купівлі-продажу нерухомого майна та земельної ділянки №26/06 від 26 червня 2008 року виключає стягнення з ТОВ «БК «Княжичі» боргу за цим договором. Тому представник позивача [PERSON] просить суд відмовити у задоволенні позову, предявленого [PERSON] Представник відповідача [PERSON] не визнає позов, предявлений від імені [PERSON], та категорично заперечує проти його задоволення. В обґрунтування своїх за-перечень він посилається на те, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 26 вересня 2008 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 19 січня 2017 року, договір купівлі-продажу нерухомого майна та земельної ділянки №26/06 від 26 червня 2008 року був визнаний дійсним. Такий спосіб захисту цивільного права, як визнання договору неукладеним, взагалі не передбачений чинним законодавством. Крім того, ще в 2008 році [PERSON] було відомо про укладення оспорюваного договору та ухвалення рішення суду про визнання його дійсним. Однак позов був предявлений лише в жовтні 2017 року. Ці обставини свідчать про те, що [PERSON] пропустив строк позов-ної давності. Тому представник відповідача [PERSON] подав заяву про застосування строку позовної давності (а.с.217-218 т.2) та просить відмовити у задоволенні позову. Водночас, при розгляді позову, предявленого [PERSON], представник відпові-дача [PERSON] покладається на розсуд суду. Інші учасники цивільного процесу жодного разу не зявились у судові засідання. Вони неодноразово завчасно у встановленому порядку повідомлялись про час та місце проведення судових засідань. Ця обставина підтверджується численними довідками, телефонограмами та поштовою кореспонденцією. Вислухавши пояснення представників сторін та дослідивши письмові докази, які міс-тяться в матеріалах цивільної справи, суд дійшов до висновку, що позов, предявлений від імені [PERSON], підлягає задоволенню, а у задоволенні позову [PERSON] нале-жить відмовити з таких підстав. Встановлено, що 26 червня 2008 року [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та ТОВ «БК «Княжичі» підписали договір купівлі-продажу нерухомого май-на та земельної ділянки №26/06 (а.с.32-39 т.1, а.с.6-13 т.3). За цим договором [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] відплатно відчужили у власність ТОВ «БК «Княжичі» пташники, станцію перекачки, під-ключатель ГРП, котельню, склад будівельних матеріалів, забійний цех, ЛАПС, склад зап-частин, моторний та токарний цехи, теплицю, навіс на АВМ, кормоцех, ветеринарний блок, диспетчерську гаражу, автомобільний гараж, асфальтний майданчик гаражу, адміністратив-ний будинок, мехмайстерню, санпропускник, блок-контору, яйцесховище з прибудовою, будівлю трансформаторної підстанції, бригадний будинок, внутрішні огорожі, пожежний басейн ємністю 50 м3, каналізаційний колектор, зовнішні витки каналізації, зовнішні витки теплотраси, зерносховище кормоцеху, пожежний басейн ємністю 100 м3 та насосні станції по вул. Харківській в с. Іванків Бориспільського району; а також земельну ділянку площею 42,1583 га з кадастровим номером 3220884000:04:001:0291 з цільовим призначенням для роз-міщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд промисловос-ті, розташовану на території с. Іванків Бориспільського району. Відповідно до ч.3 ст.640 ЦК України в редакції, чинній станом на 26 червня 2008 року, договір, який підлягав нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, вважався укладеним виключно з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту держав-ної реєстрації. Згідно з ч.1 ст.657 цього ж Кодексу договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладав-ся у письмовій формі і підлягав нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Як розяснив Пленум Верховного Суду України в абз.3 п.8 та абз.2 п.13 постанови №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно із ст.ст.210 та 640 ЦК України не є вчиненим правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Вирішую-чи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої ст.220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст.210 та 640 ЦК України повязується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обовязків для сторін. Безумовно, договір купівлі-продажу нерухомого майна та земельної ділянки №26/06 від 26 червня 2008 року підлягав не тільки нотаріальному посвідченню, але й державній реєстра-ції. Натомість, вказаний договір не був ні нотаріально посвідчений, ні зареєстрований в Дер-жавному реєстрі правочинів. З огляду на це суд вважає, що договір купівлі-продажу нерухомого майна та земельної ділянки №26/06 від 26 червня 2008 року так і залишився неукладеним. Дійсно, рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 26 вересня 2008 року (а.с.97-106 т.1), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 19 січ-ня 2017 року (а.с.107-118 т.1), вказаний договір був визнаний дійсним. Водночас, як розяснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в абз.2 п.4 постанови №5 від 7 лютого 2014 року «Про судо-ву практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суд має виходити з того, що правові висновки суду і встановлені ним обставини не є тотожними поняттями. Висновки (судження) суду щодо прав і обовязків сторін, зроблені на підставі встановлених при розгляді справи обставин, не є преюдиційними. В змісті мотивувальної частини рішення Бориспільського міськрайонного суду від 26 вересня 2008 року та ухвали Апеляційного суду Київської області від 19 січня 2017 року відсутні навіть висновки про укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна та земельної ділянки №26/06 від 26 червня 2008 року. Навіть, якщо б такі висновки були, вони все одно не мали преюдиційного значення. Визнання вказаного договору дійсним прямо суперечило ст.ст.210 та 640 ЦК України, а також абз.3 п.8 та абз.2 п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Крім того, момент укладення вказа-ного договору був визначений виключно державною реєстрацією, яка не могла підмінятись жодним судовим рішенням. З огляду на це суд критично оцінює посилання представника відповідача [PERSON] на рішення Бориспільського міськрайонного суду від 26 вересня 2008 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 19 січня 2017 року. Верховний Суд України неодноразово наголошував на тому, що відповідно до ст.55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами за-хищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Як вбачається зі ст.13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Так, чинним національним законодавством не передбачено заборону використання такого способу захисту цивільного права, як визнання договору неукладеним. За своїм зміс-том позов про визнання договору неукладеним є позовом про встановлення факту існування або відсутності правовідносин, які виникли або повинні були виникнути на підставі оспорю-ваного договору. Такому позову кореспондують способи захисту цивільного права, перед-бачені п.1, п.7 та п.8 ч.2 ст.16 ЦК України. Вони є найбільш ефективними, якщо виникає спір з приводу існування правовідносин. Встановлено, що [PERSON] категорично заперечує проти виникнення право-відносин на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна та земельної ділянки №26/06 від 26 червня 2008 року. ТОВ «БК «Княжичі» навпаки наполягає на тому, що ці правовідносини не тільки виникли, але і продовжують існувати на підставі вказаного дого-вору. Аналіз цих обставин красномовно свідчить про те, що між [PERSON] та ТОВ «БК «Княжичі» існує спір, який потребує юридичної визначеності. З огляду на це суд вважає, що з метою остаточного вирішення такого спору належить визнати неукладеним договір купівлі-продажу нерухомого майна та земельної ділянки №26/06 від 26 червня 2008 року. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За консолідованим змістом ч.1 ст.256, ч.1 ст.257 та ч.1 ст.261 цього ж Кодексу особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу протягом трьох років з дня, коли вона довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.8 постанови №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійс-ними», не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Встановивши цю об-ставину, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Ретельний аналіз змісту такого розяснення свідчить про те, що суд зобовязаний пере-віряти факт укладення договору незалежно від строку позовної давності. Відсутність право-відносин у звязку з тим, що договір насправді не був укладений, є триваючою у часі та не має кінцевого строку. Тому є підстави вважати, що на вимогу про визнання договору не-укладеним, як і на негаторний позов, строк позовної давності не поширюється. Дійсно, в матеріалах цивільної справи міститься копія заяви [PERSON] (а.с.219 т.2), з якої вбачається, що йому було відомо про рішення Бориспільського міськрайонного суду від 26 вересня 2008 року ще в день його ухвалення. Водночас, з незрозумілих причин вказана заява була відібрана у [PERSON] 30 червня 2016 року, тобто аж через 8 років після укладення договору. Ця обставина красномовно свідчить про те, що 30 січня 2016 року у сторін вже виникали суперечності з приводу укладення договору купівлі-продажу нерухо-мого майна та земельної ділянки №26/06 від 26 червня 2008 року. Навіть, якщо припустити, що на вимогу про визнання договору неукладеним все ж таки поширюється строк позовної давності, то його перебіг розпочався не з моменту підписання договору або ухвалення судо-вого рішення, а 30 січня 2016 року та повинен був закінчитись лише 30 січня 2019 року. Однак зі штампу, розміщеному на титульній сторінці позову (а.с.1 т.1) вбачається, що [PERSON] предявив позов ще 23 жовтня 2017 року. З огляду на це суд вважає, що доводи відповідача [PERSON] про те, що [PERSON] ніби-то пропустив строк позовної давності, не відповідають дійсності. Підстави для застосування наслідків пропуску цього строку відсутні. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та осново-положних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм май-ном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Як розяснив Європейський суд з прав людини у справах «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», «Спадеа і Скалабріно проти Італії», «Іммобільяре Саффі» проти Італії», «Максименко та Герасименко проти України», «Новоселецький проти України» тощо, втручання у право власності допустиме лише тоді, коли воно переслідує легітимну мету в суспільних інтересах; а також таке втручання передбачає «справедливу рівновагу» між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав людини. Дійсно, з дня підписання договору купівлі-продажу нерухомого майна та земельної ділянки №26/06 від 26 червня 2008 року минуло понад 9 років. Безумовно, визнання цього договору неукладеним призведе до втручання держави у право ТОВ «БК «Княжичі» на мир-не володіння його майном. Водночас, придбання цього майна було проведено з вкрай грубим порушенням закону. Предявлення до суду позову про визнання договору дійсним замість вчинення нотаріаль-ного посвідчення договору та проведення його державної реєстрації безсумнівно має ознаки злісного зловживання. Істотність допущеного зловживання настільки вагома, що відновлен-ня законності становить суспільний інтерес, який превалює на індивідуальними правами ТОВ «БК «Княжичі» та виправдовує втручання держави в його право на мирне володіння майном. З огляду на це суд дійшов до переконання, що визнання неукладеним договору купівлі-продажу нерухомого майна та земельної ділянки №26/06 від 26 червня 2008 року повністю відповідає умовам ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та осново-положних свобод. Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 та ч.2 ст.509 ЦК України зобовязання виникають на під-ставі договорів та інших правочинів. Згідно з ч.1 ст.655 цього ж Кодексу за договором купівлі-продажу одна сторона (прода-вець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покуп-цеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Встановлено, що договір купівлі-продажу нерухомого майна та земельної ділянки №26/06 від 26 червня 2008 року визнано неукладеним. Ця обставина свідчить про те, що у відповідача відсутнє грошове зобовязання по виплаті [PERSON] вартості її частки в придбаних обєктах нерухомого майна. З огляду на це суд вважає, що підстави для стягнення з ТОВ «БК «Княжичі» на її користь боргу в розмірі 15908028 гривень 40 копійок відсутні. Тому у задоволенні позову, предявленого [PERSON], належить відмовити. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропор-ційно розміру задоволених позовних вимог. Встановлено, що при предявленні позову [PERSON] сплатив судовий збір в роз-мірі 640 гривень. [PERSON] сплатила судовий збір в розмірі 8000 гривень. Ці обставини підтверджуються квитанціями (а.с.10 т.1, а.с.1 т.3). Водночас, позов, предявлений від імені [PERSON], задоволений, тоді як у задоволенні позову, предявленого [PERSON], відмовлено. З огляду на це суд вважає, що з ТОВ «БК «Княжичі» на користь [PERSON] нале-жить стягнути витрати на оплату судового збору в розмірі 640 гривень. Підстави для від-шкодування цих витрат [PERSON] відсутні.

Outcome: approved