Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-05 00:00:00

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених випадках. Згідно з ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п.1-3 ч.1 ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Судовим розглядом встановлено, що 25.03.2016 року між [PERSON] «УТСК» як страховиком та [PERSON] як страхувальником було укладено договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Забезпеченим транспортним засобом став автомобіль марки Хонда CR-V, р/н [NUMBER], 2007 року випуску, кузов № [NUMBER]. Вказані обставини підтверджуються наявною в матеріалах справи копією договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АЕ № 8391331 від 25.03.2016 року полісу, який в розумінні ч.2 ст.18 Закону України «Про страхування» посвідчує факт укладення договору страхування (а.с.5). Як вказував представник позивача, 19.06.2016 року в м. Кривому Розі Дніпропетровської області відбулася ДТП за участю застрахованого автомобіля марки Хонда, р/н [NUMBER], під керуванням [PERSON], автомобіля [NUMBER], під керуванням [PERSON], та автомобіля [NUMBER], під керуванням [PERSON] Натомість, як слідує з постанови Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19.10.2016 року, яка набрала законної сили 30.10.2016 року (з урахуванням постанови суду від 03.11.2016 року про виправлення описки) (а.с.19, 20), ДТП дійсно мала місце за участю автомобіля марки Хонда, р/н [NUMBER], під керуванням [PERSON], однак 19.09.2016 року, а не 19.06.2016 року, як це помилково зазначив представник позивача. Винним у вчиненні ДТП визнано [PERSON], котрий будучи присутнім в судовому засіданні, факт вчинення правопорушення підтвердив та вину визнав. Відповідна відмітка про ДТП 19.09.2016 року міститься також в тимчасовому дозволі на право керування, виданому [PERSON] 19.09.2016 року (а.с.6). В силу ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду в адміністративній справі, яке набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій бере участь особа, щодо якої встановлено ці обставини. Враховуючи положення ч.4 ст.82 ЦПК України та не надання позивачем доказів в їх спростування в загальному порядку, суд приходить до висновку про доведеність обставин ДТП, що мала місце саме 19.09.2016 року за участю автомобіля марки Хонда, р/н [NUMBER], під керуванням [PERSON], винного у виникненні аварійної ситуації. Відповідно до п.33.1.4 ст.33 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобовязаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, повідомити страховика про настання дорожньо-транспортної пригоди. В ході проведення перевірки обставин ДТП за участю автомобіля марки Хонда, р/н [NUMBER], під керуванням [PERSON], за повідомленням про настання страхового випадку, страховиком [PERSON] «УТСК» встановлено, що на території України значаться зареєстрованими два автомобілі марки Хонда CR-V з р/н [NUMBER]. Як слідує зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії СХТ 654887, виданого 14.12.2012 року, власником автомобіля марки Хонда CR-V, р/н АІ 5573ЕВ, кузов №[NUMBER], є [PERSON] Свідоцтво видане за серією СХТ 654887 Зам.15-3687РС Ukraina 04.2015 (а.с.11). Вказане свідоцтво надане до [PERSON] «УТСК» особисто [PERSON] Цивільно-правова відповідальність власника наземного транспортного засобу [PERSON] застрахована в [PERSON] «Страхова компанія «НОВА» відповідно до полісу серії АЕ 8230704, діючого станом на 19.09.2016 року (а.с.8). Відповідно до заяви [PERSON] від 01.12.2016 року (а.с.9), останній зазначив, що він дійсно є власником автомобіля марки Хонда CR-V, р/н [NUMBER], з моменту його придбання 14.12.2012 року до ДТП він ні разу причетним не був, право керування транспортним засобом третім особам не передавав, цивільно-правову відповідальність в [PERSON] «УТСК» не страхував. Згідно з висновком експертного дослідження №11/8047/9499 від 01.12.2016 року, проведеного за заявою [PERSON] (а.с.10), обєкт дослідження наданий заявником автомобіль марки Хонда CR-V, р/н [NUMBER], 2007 року випуску, кузов № [NUMBER], двигун № [NUMBER]. За результатами дослідження встановлено, що номер кузов, номер двигуна, ідентифікатор в транспортному засобі не змінювались. Бланк наданого свідоцтва про реєстрації транспортного засобу відповідає бланкам, які знаходяться в офіційному обігу. Натомість, як вбачається зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, наданого [PERSON] «УТСК» особисто [PERSON] із завіренням останнім копії, свідоцтво видане 14.12.2012 року, власником автомобіля марки Хонда CR-V, р/н АІ 5573ЕВ, кузов №[NUMBER], є [PERSON] Свідоцтво видане за серією СХТ 654887 Зам.15-3201РС Ukraina 02.2015 (а.с.6). Аналізом встановлених обставин, перевірених наявним обсягом доказів, суд приходить до висновку, що свідоцтва про реєстрацію транспортних засобів не є однорідними між собою, [PERSON] не є субєктом в страхових відносинах з [PERSON] «УТСК», а належний йому транспортний засіб не є забезпеченим транспортним засобом. Поміж іншим, як слідує з листа слідчого Саксаганського ВП КВП ГУНП в Дніпропетровській області [PERSON] від 18.10.2017 року вих.№48.5/3-10935 (а.с.7), в провадженні органу досудового розслідування перебуває кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №12017040750000350 за ознаками ст.290 КК України. В рамках провадження проведено експертизу автомобіля марки Хонда CR-V, р/н АІ 5573ЕВ, за результатами якої встановлено, що знакномера двигуна знищений механічним способом (шляхом заклепування), маркувальний майданчик з номера кузова вварений в кузов автомобіля не заводським способом. Встановлений первинний номер кузова читається як «SHSRE58507U018965», номер двигуна читається як «R20A2****840». При перевірці автомобіля за номером кузову «SHSRE58507U018965» встановлено, що транспортний засіб перебуває в розшуку Подільського УП ГУ НП в м. Києві в рамках кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 12016100070000698 від 30.01.2016 року. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] «УТСК» посилалось на те, що під час укладення договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, страхувальник [PERSON] умисно повідомив завідомо неправдиві відомості, чим ввів страхову компанію в оману, тому представник позивача просив визнати недійсним укладений між [PERSON] та [PERSON] «УТСК» договір серії АЕ 8391331. Однак суд не може повністю погодитись з такими доводами представника позивача, з огляду на наступне. Відповідно до\~ст.627 ЦК України,\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. В розумінні ст.203 ЦК України умовами чинності правочинів є: законність змісту правочину; наявність у сторін (сторони) необхідного обсягу цивільної дієздатності; наявність обєктивно вираженого волевиявлення учасника правочину та його адекватність внутрішній волі учасника правочину; відповідність форми вчиненого правочину вимогам закону; спрямованість волі учасників правочинів на реальне досягнення обумовленого ним юридичного результату. Відповідно до\~ст.204 ЦК України,\~правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст.ст.215-235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Згідно з вимогами ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст.10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. За змістом ч.1\~ст.215 ЦК України,\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6\~ст.203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до п.2 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Таким чином, законом встановлена презумпція правомірності правочину і він може бути визнаний судом недійсним лише з передбачених законом підстав, на чому також акцентує увагу Пленум ВСУ України в п.7 постанови №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Спеціальною матеріальною нормою, визначеною в ст.998 ЦК України також передбачено, що договір страхування визнається недійсним у випадках, встановлених законом. Наслідки недійсності договору страхування визначаються відповідно до положень про недійсність правочинів, встановлених ЦК України. В той же час, ст.230 ЦК України передбачені правові наслідки вчинення правочину під впливом обману, а саме якщо одна зі сторін навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Так, обман може стосуватись як обставин самого правочину, які мають істотне значення, а саме: природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей та якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням; так і обставин, які знаходяться за межами правочину, в тому числі мотиву та мети правочину. У відповідності до роз'яснень, викладених у п.п.19, 20\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин, вчинений під впливом обману, є оспорюваним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Заявляючи вимогу про визнання договору недійсним як такого, що був укладений під впливом обману, позивач не надав суду достатній обсяг доказів того, що в момент вчинення вказаного правочину саме відповідач навмисно ввів [PERSON] «УТСК» в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Так, всупереч ст.10 ЦПК України позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що на момент укладення договору відповідач діяв недобросовісно, умисно знищив номер двигуна та кузова автомобіля марки Хонда CR-V, р/н АІ 5573ЕВ. Доказів визнання [PERSON] винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.290 КК України, які б підтверджували дійсність вчинення ним таких дій, в ході судового розгляду також не встановлено. За даних обставин суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваного позивачем договору недійсним в порядку ст.230 ЦК України як такого, що вчинений під впливом обману. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до п.4 ч.5 ст.12 ЦПК України, суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Як визначено ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Так, враховуючи встановлення в ході судового розгляду обставин страхування транспортного засобу з підробленими документами, номерами кузова та двигуна, тобто його фактичне «клонування» з іншим транспортним засобом, зареєстрованим на території України у встановленому законом порядку, що суперечить інтересам держави та суспільства, його моральним засадам, суд приходить до висновку про можливість визнання недійсним договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АЕ № 8391331, укладеного між [PERSON] «УТСК» та [PERSON] 25.03.2016 року саме в порядку ч.1 ст.203 ЦК України, на чому також побудована одна з позицій позивача при оспорюванні дійсності правочину, що узгоджуватиметься зі ст.5 ЦПК України та забезпечить належний та дієвий захист прав та інтересів позивача. За таких обставин суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог [PERSON] «УТСК». Питання про застосування наслідків недійсності правочину суд не вирішує з огляду на незявлення жодною зі сторін вимоги про застосування таких наслідків, що відповідатиме визначеному ст.13 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, з урахуванням положень ст.141 ЦПК України суд вважає за необхідне судовий збір в розмірі 1600 грн. стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] «УТСК».

Outcome: partial