Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-02 00:00:00

Виклад позицій учасників судового розгляду. 1. 29 листопада 2018 року Миколаївська обласна психіатрична лікарня №1 /надалі - лікарня/ звернулась до суду із заявою, у якій просила про госпіталізацію до лікарні у примусовому порядку [PERSON], який народився 21 листопада 1960 року, мешкає за адресою: [ADDRESS], не працює У заяві зазначила, що [PERSON] страждає на тяжкий психічний розлад з 2012 року, від проходження лікування відмовляється, своєю поведінкою створює загрозу\~ здоровю та навіть життю своїх рідних. Під час судового розгляду лікар-психіатр\~-\~представника закладу\~з надання\~психіатричної допомоги,\~що подав\~заяву заяву лікарні підтримав. Він пояснював, що хворий [PERSON] страждає на психічний розлад, в звязку з яким в примусовому порядку востаннє проходив лікування у січні-квітні 2017 року. Внаслідок проведеного лікування його стан покращився, через що він був переведений на амбулаторне лікування. Але після припинення стаціонарного лікування стан [PERSON] знов погіршився. Внаслідок погіршення стану він останнім часом почав поводитись агресивно відносно оточуючих, провокуючи їх на конфлікт. Такі дії, на думку представника лікарні, загрожують життю та здоровю самого [PERSON], адже внаслідок його дій сторонніми людьми через провокації з його боку йому можуть бути завдані тілесні ушкодження, зокрема, тяжкі, а також він може бути обґрунтовано підданим іншому жорстокому поводженню. Спираючись про таке, представник лікарні наполягав на задоволенні заяви. 2. Особа, стосовно якої вирішується питання про надання психіатричної допомоги в примусовому порядку - [PERSON] - у суді проти задоволення заяви заперечував. При цьому він вказував, що є психічно здоровою людиною, через що не потребує психіатричної допомоги ані в добровільному, ані - в примусовому порядку. Усі ж обставини, про які лікарня посилається на підтвердження його психічної хвороби, він пояснював збігом обставин, що не залежать від його волі, або - неналежними чи неадекватними або неочікуваними для нього діями сторонніх осіб. Власне свої ж дії у цих обставинах він вважав такими, що ґрунтуються на законі, громадський порядок або закони не порушують, а за такого - цілком прийнятними. 3. Законний представник особи, стосовно якої розглядаються питання, повязані з наданням психіатричної допомоги під час судового розгляду віднесла вирішення питання по суті поданої заяви на розсуд суду. При цьому вона пояснювала, що дійсно у 2012 році її чоловіку [PERSON] був поставлений психіатричний діагноз, з яким її чоловік не погодився. Після того її чоловік неодноразово лікувався в психіатричних закладах, востаннє - в 2017 році. Після лікування його стан поращився, та внаслідок лікування вона отримала змогу спокійно жити із чоловіком протягом майже півтора року. Але останнім часом стан здоровя її чоловіка знов погіршився. Зокрема, він перестав спати, почав десь відлучатись з дому ночами та не спить вже більше тижня. Днями ж він також ходить по інстанціях, де свариться, пише скарги та розпочинає сварки. 4. Прокурор під час судового розгляду кримінального провадження вважав подану заяву такою, що підлягає задоволенню, спираючись про те, що дії [PERSON] є небезпечними як для нього самого, так й для оточуючих. Фактичні обставини, встановлені судом. 5. [PERSON] вперше потрапив на лікування до психіатричної лікарні в місті Тернополі у 2012 році, де йому був виставлений діагноз «Гострий поліморфний психотичний розлад без симптомів шизофренії». Протягом періодів з 10 серпня 2012 року по 31 серпня 2012 року та з 29 жовтня 2013 року до 13 листопада 2012 року він перебував на амбулаторному лікуванні у денному стаціонарі лікарні. Тоді йому був виставлений діагноз: «Органічний маячний розлад складного ґенезу». 18 грудня 2012 року він був консультований у Республіканському психоневрологічному консультативному центрі Київської міської клінічної психоневрологічної лікарні № 1, де йому був виставлений діагноз: «Гострий поліморфний психотичний розлад без симптомів шизофренії». Наведені обставини підтверджуються залученими до матеріалів справи: -копією картки хворого денного стаціонару № 3628/621; -копією медичної картки стаціонарного хворого № 1628/260; -копією медичної картки стаціонарного хворого № 1702/267. 6. З залученої до матеріалів справи копії медичної картки стаціонарного хворого № 53/60 вбачається, що протягом періоду з 06 січня 2017 року до 11 квітня 2017 року [PERSON] проходив стаціонарне лікування у лікарні із приводу Органічного маячного розладу складеного ґенезу. Приводом для його поміщення до лікарні став той факт, що він перебував у Заводському РВ у стані психомоторного збудження з агресивними тенденціями до оточуючих. До цього випадку тривалий час не спав, висловлював маячні ідеї шкоди, вважав, що банки розкрадають його гроші, скаржився до різних інстанцій, вважав своїх дітей чужими, погрожував дружині. При цьому наявність в нього психічного розладу він категорично заперечував. З тих же матеріалів вбачається, що за наслідками лікування в [PERSON] зявилась критика свого стану, зникли маячні ідеї, він заспокоївся та висловлював згоду на подальше лікування. При цьому під час виписки йому було рекомендовано продовження лікування в амбулаторних умовах під наглядом дільничного психіатра. 7. З матеріалів амбулаторної картки хворого [PERSON] вбачається, що після виписки із стаціонару лікування він не проходив, до дільничного лікаря-психіатра не звертався. Ця обставина [PERSON] не заперечується. 8. З заяви [PERSON], що була підтверджена нею під час судового засідання, вбачається, що останнім часом [PERSON] почав висловлювати маячні ідеї, ніби хтось його переслідує; ходити по різним державним установами із скаргами, конфліктувати у супермаркетах з продавцями та у громадському транспорті - з пасажирами; перестав спати ночами та перебувати вдома вдень; почав виявляти агресію. У суді [PERSON] факт, зокрема, того, що він не спить та не буває вдома по ночах підтвердив. При цьому стосовно причин такого послався на те, що таке зумовлено «службою», зміст якої пояснювати він відмовився. 9. З матеріалів справи вбачається, та, зрештою, [PERSON] не заперечує того, що 28 листопада 2018 року між ним та працівниками охорони банку «ПриватБан» виник конфлікт, під час якого його було побито охоронцями. Як пояснив сам [PERSON], цей конфлікт виник за таких обставин. 28 листопада 2018 року він після закінчення робочого часу у відділенні «ПриватБанку» вирішив зняти гроші по кредитній картці. Задля цього він вирішив потрапити до цілодобової частини відділення, що обладнана банкоматом, для зняття грошей без картки. З цією метою він попросив незнайомих «дівчат» за допомогою наявної в них картки відкрити двері до цієї частини відділення, що «дівчатами» й було зроблено. Опинившись всередині, він спробував скористатись послугою по зняттю грошей без картки, але, як на його думку, автомат поводився недолуге, через що він «образився» на банкомат та виявив до нього /банкомату/ агресію. Після цього він спробував відкрити двері, але таке йому зробити не вдалося. Тоді він за допомогою «тривожної кнопки» викликав охорону. Коли ж охорона приїхала та затримала його, він викликав поліцію з тим, щоб були вжиті заходи відносно охоронців. При цьому [PERSON] та його дружина [PERSON] пояснили, що напередодні вони посварились через те, що [PERSON], витративши гроші на непотрібні речі, вимагав гроші в дружини, яких в неї не було. У відповідь на таке та віддала йому золотий ланцюжок з тим, щоб він здав його до ломбарду. 10. Не заперечує [PERSON] також факти вчинення ним інших поступків, які, якщо й не є протиправними, але поза розумним сумнівом не можуть вважатись такими, що є відповідними загальноприйнятим нормам поведінки, як то - влаштування танців під мобільний телефон у публічних установах, влаштування свар у супермакетах через зроблені там покупки тощо. 11. Матеріали справи також свідчать, що [PERSON] під час загострень його стану поводився агресивно. Так: -у 2012 році він: «На викликану міліцію сам напав, побив патрульну міліцію… погрожував … міліції… понищив їм машину, вчиняв дії, що становлять небезпеку для оточуючих» /картка хворого денного стаціонару № 3628/621, виписка із історії хвороби № 05843 Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні; -у 2014 році він /далі - мовою оригіналу/: «Кричал, нецензурно бранился и угрожал расправой соседу, провоцировал его , угрожал, что изнасилует его жену, стал наносить удары по машинам соседей…» /медичні картки стаціонарного хворого №№ 1628/260, 1702/267/ 12. Наразі [PERSON] визнавати себе хворим або бодай той факт, що із ним «не все гаразд» категорично відмовляється, так саме, як й від лікування в лікаря-психіатра. Зміст спірних правовідносин та суть спору. 13. В цьому випадку спір між сторонами виник із приводу надання [PERSON] психіатричної допомоги, зокрема, у примусовому порядку. 14. [PERSON] стверджує, що є психічно здоровим, через що не потребує психіатричної допомоги взагалі, тим більше - у примусовому порядку. 15. Лікарня ці обставини заперечує та стверджує про необхідність його примусового лікування в звязку із тим, що він страждає на психічний розладі, внаслідок якого становить небезпеку для себе та оточуючих. Норми права, які застосував суд. 16. Відповідно до статті 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. 17. Відповідно до статті 7 Закону України «Про психіатричну допомогу» діагноз психічного розладу встановлюється відповідно до загальновизнаних міжнародних стандартів діагностики та Міжнародної статистичної класифікації хвороб, травм і причин смерті, прийнятих центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я для застосування в Україні. Діагноз психічного розладу не може базуватися на незгоді особи з існуючими в суспільстві політичними, моральними, правовими, релігійними, культурними цінностями або на будь-яких інших підставах, безпосередньо не пов'язаних із станом її психічного здоров'я. Методи діагностики та лікування і лікарські засоби, дозволені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я, застосовуються лише з діагностичною та лікувальною метою відповідно до характеру психічних розладів і не можуть призначатися для покарання особи, яка страждає на психічний розлад, або в інтересах інших осіб. Забороняється визначати стан психічного здоров'я особи та встановлювати діагноз психічних розладів без психіатричного огляду особи, крім випадків проведення судово-психіатричної експертизи посмертно. Відповідно до статті 11 цього Закону з метою зясування наявності чи відсутності в особи психічного розладу проводиться психіатричний огляд. 18. Відповідно до статті 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: -вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або -неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Відповідно до статті 16 цього Закону особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов'язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів закладу з надання психіатричної допомоги для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в закладі з надання психіатричної допомоги, ця особа підлягає негайній виписці. У випадках, коли госпіталізація особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку визнається доцільною, представник закладу з надання психіатричної допомоги, в якому перебуває особа, протягом 24 годин з часу госпіталізації направляє до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону. Ця заява розглядається судом в порядку, що передбачений статтею 22 Закону України «Про психіатричну допомогу» та главою 10 Цивільного Процесуального Кодексу України. Наведене доводить, що відповідно до законодавства України особа може бути підданою примусовій госпіталізації до психіатричної лікарні за умов наявності сукупності таких умов: -наявність в особи тяжкого психічного розладу; -комісією лікарів буде встановлено, що її лікування є можливим лише в умовах стаціонару; -її психічний розлад призводить до того, що вона, зокрема /стосовно предмету розгляду в межах цієї справи/ вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих 19. Стосовно законодавчо встановленого характеру дій, що становлять одну з умов для примусової госпіталізації особи, суд відзначає таке. Наведені вище норми статей 14, 16, 22 Закону України «Про психіатричну допомогу» стосуються дій, які, як зазначалось вище, «являють собою безпосередню небезпеку для [особи] або для оточуючих». В той же час, стаття 19 цього Закону та стаття 93 Кримінального Кодексу України передбачає, що до особи, яка внаслідок свого психічного стану вчинила суспільно небезпечне діяння, що передбачене Особливою частиною Кримінального Кодексу України /тобто - діяння, що характеризується наявністю обєктивної сторони злочину/ до особи застосовуються примусові заходи медичного характеру в порядку, що передбачений Кримінальним Процесуальним законодавством України. Таке діяння, окрім іншого, характеризується тим, що воно: -є протиправним; -за своїми властивостями здатне заподіювати реальну шкоду правоохоронюваному об'єкту або створювати загрозу заподіяння такої шкоди; -наявність такої шкоди (реальної або потенційної) оцінюється з позицій усього суспільства, а не конкретного потерпілого; -шкода є настільки великою, що загрожує основоположним суспільним цінностям, становить для них\~небезпеку. Таке доводить, що у статтях 14, 16, 22 Закону України «Про психіатричну допомогу» йдеться лише про дії, які: -не обовязково є протиправними; -за своїми властивостями здатні заподіяти реальну шкоду лише хворому або оточуючим або створювати загрозу заподіяння лише такої шкоди; -ця шкода не є значною. 20. Відповідно до статті 5 Конвенції про захист прав людини та основних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: a)законне ув'язнення особи після засудження її компетентним судом; b)законний арешт або затримання особи за невиконання законного припису суду або для забезпечення виконання будь-якого обов'язку, встановленого законом; c)законний арешт або затримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення; d)затримання неповнолітнього на підставі законного рішення з метою застосування наглядових заходів виховного характеру або законне затримання неповнолітнього з метою допровадження його до компетентного органу; e)законне затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законне затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг; f)законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в'їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції. 21. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ судами суди застосовують практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Відповідно до сталої практики Європейського Суду з прав людини обмеження свободи особи, зокрема, в звязку з її поміщенням до психіатричної лікарні, має бути перш за все «законним», зокрема відповідати передбаченій законом процедурі; у зв'язку з цим Конвенція про захист прав людини та основних свобод по суті посилається на національне законодавство та передбачає обовязок дотримання його матеріально-правових та процесуальних норм. Крім того, вимога щодо затримання відповідно до «процедури, встановленої законом», вимагає наявності в національному законодавстві «справедливих та належних процедур» і відповідного правового захисту від свавільного позбавлення свободи. На додаток, підпункти з\~«а»\~до\~«f»\~пункту 1 статті 5 Конвенції містять вичерпний перелік дозволених підстав позбавлення свободи; такий захід не буде законним, якщо він не відповідає одній з цих підстав. При цьому особа не може бути позбавлена волі як «психічно хвора», якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов: -по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; -по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; -по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання /див. рішення у справах\~«Акопян проти України», пп. 70 - 74, а також «Амуур проти Франції»(Amuur v. France), «H.L. проти Сполученого Королівства» (Н.L. v. the United Kingdom), «Вінтерверп проти Нідерландів»(Winterwerp v. the Netherlands); «Варбанов проти Болгарії» (Varbanov v. Bulgaria); «Штукатуров проти Росії» (Shtukaturov v. Russia)/. При цьому відповідно до усталеної практики Європейський суд з прав людини особа не може вважатись «психічно хворою» доти, доки обєктивна медична експертиза повинна достовірно встановити, що особа є психічно хворою, тобто - без попередньої консультації із лікарем. /див., окрім наведеного, рішення у справі «Заїченко проти України», пункт 97./ До того ж, відповідно до усталеної практики Суду, примусове тримання особи в психіатричному закладі є настільки серйозним заходом, що його застосування є виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі, заходи було розглянуто і визнано недостатніми для гарантування інтересів особи або суспільства. /рішення у справі «Заїченко проти України», пункт 96. Наведені норми законодавства у їх сукупності доводять, що для вирішення спору суду необхідно встановити: -чи є [PERSON] дійсно «психічно хворим»; -чи є\~його психічний\~розлад такого\~виду або\~ступеня,\~що слугує\~підставою для\~примусового тримання\~у психіатричній\~лікарні, зокрема, внаслідок такого розладу особа вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що за своїми властивостями здатні заподіяти реальну, хоча й не значну, шкоду, при цьому - лише хворому або оточуючим або створювати загрозу заподіяння лише такої шкоди; -що інші заходи є недостатніми для гарантування інтересів особи або суспільства; -що в цьому випадку його тримання у психіатричній лікарні як за формою, так й за змістом відповідає вимогам діючого законодавства, зокрема - меті, визначеній у статті 5 Конвенції. Оцінка суду. 22. Вирішуючи питання про те, чи є [PERSON] «психічно хворим», суд відзначає, що, як доведено вище, з 2012 року комісіями лікарів у встановленому законом та загальновизнаними міжнародними стандартами діагностики та Міжнародної статистичної класифікації хвороб, травм і причин смерті, прийнятих центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я для застосування в Україні [PERSON] послідовно ставиться діагноз «Органічний маячний розлад складного ґенезу». При цьому показовим є те, що такий діагноз, як доведено вище, був поставлений комісіями лікарів різних медичних закладів та, зрештою, Республіканським психоневрологічним консультативним центром Київської міської клінічної психоневрологічної лікарні № 1. Отже, що в цьому випадку незалежна медична комісія у встановленому законом порядку довела, що [PERSON] дійсно є психічно хворим. За такого той факт, що [PERSON] є психічно хворим суд вважає доведеним. 23. Щодо виду та ступеню психічного розладу [PERSON] суд відзначає наступне. 23.1. Наведені вище фактичні обставини справи доводять, що [PERSON] внаслідок стану свого здоровя вчиняє дії, що, будучи в дійсності лише недолугими, тим не менш є такими, що ображають чи викликають занепокоєння. Отже, ці дії за своїм змістом здатні заподіяти шкоду особам, на яких вона спрямована. До того ж, частина цих дій обєктивно сприймаються особами, до яких вони звернуті, як ворожі, через що обєктивно здатні штовхнути осіб, на яких вони спрямовані, до інтенсивних насильницьких дій відносно самого [PERSON] /як то - наведені вище дії в супермаркетах, відділенні КБ «ПриватБанк», відділку поліції тощо/. Отже, в цьому випадку він вчиняє дії, які становлять небезпеку для нього. Більше того, наведені вище матеріали справи свідчать, що внаслідок закономірного перебігу своєї хвороби [PERSON] у відносинах, що створюються ним внаслідок подібної поведінки, зрештою переходе від ворожих дій до агресивних, тобто - його дії, окрім небезпеки для нього, становлять й реальну небезпеку для оточуючих. За такого суд вважає доведеним, що в цьому випадку дії, що вчиняються [PERSON] є такими, що за своїми властивостями здатні заподіяти шкоду як йому, так й оточуючим, а за такого - являють собою «безпосередню небезпек» в контексті статті 14 Закону України «Про психіатричну допомогу». 23.2. До того ж, з висновку ЛКК від 29 листопада 2018 року, що залучений до матеріалів цивільної справи, вбачається, що наразі лікування [PERSON] є можливим лише в умовах психіатричного стаціонару. За такого суд вважає доведеним, що в цьому випадку стан [PERSON] слугує підставою для його примусового тримання у психіатричній лікарні. 24. Вирішуючи питання про те, чи можливо гарантувати інтереси особи та суспільства без поміщення [PERSON] до психіатричної лікарні суд виходе з такого. 24.1. Дії [PERSON] є повязаними з його психічним станом, який наразі може бути скорегованим, як доведено вище, лише в умовах стаціонару. 24.2. До того ж, [PERSON] категорично відмовляється від проходження лікування; перебуваючи поза межами лікувального закладу, ліки не вживає, на консультацію до лікаря-психіатра не зявляється, від спілкування з лікарями ухиляється. За такого суд вважає доведеним, що в цьому випадку гарантувати інтереси особи та суспільства у інший спосіб, ніж шляхом поміщення [PERSON] до психіатричної лікарні, не є можливим. 25. В цьому випадку примусове поміщення [PERSON] до психіатричної лікарні є передбаченим як національним законодавством, так й підпунктом «е» статті 5 Конвенції про захист прав людини та основних свобод. До того ж, це питання було розглянуте з дотриманням встановлених законом гарантій, а саме - судом за участі двох присяжних за участі прокурора та законного представника [PERSON]; під час судового розгляду [PERSON] була надана можливість висловити свою позицію по суті справи. До того ж, під час судового розгляду відомостей про те, що це звернення зумовлене не психічним станом [PERSON], а іншими обставинами, отримано не було; сам [PERSON] про таке не посилається. Отже, в цьому випадку примусова госпіталізація [PERSON] до психіатричної лікарні є передбаченою законом. 26. Під час судового розгляду [PERSON] посилався про те, що не є психічно хворим. Але ці посилання суперечать наведеним вище висновкам компетентних медичних установ про протилежне, що були надані у встановленому законом порядку та узгоджуються поміж собою й є незалежними. За такого ці посилання [PERSON] суд вважає такими, що не відповідають дійсності, через що не може покласти їх у підґрунтя судового рішення. [PERSON] також посилався про те, що закон він не порушував. Але ці посилання наразі юридичного значення не мають, адже, як доведено вище, для розгляду цієї справи встановлення протиправності дій не є обовязковим. Наявність же такої необхідної ознаки, як небезпека вчинюваних ним дій для нього та для оточуючих, як зазначалось вище, в цьому випадку є доведеною. Оцінюючи наведені вище обставини в їх сукупності, суд вважає, що подана заява підлягає повному задоволенню.

Outcome: approved