Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-16 00:00:00

В грудні 2015 року позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики в сумі 300 000,00 грн., вирішити питання про судові витрати, мотивуючи свої вимоги наступним. Так, 03.03.2009 між позивачем та відповідачем в особі філії «Кримське управління військової торгівлі» Концерну «Військторгсервіс» укладено договір позики, на виконання якого позивач 04.03.2009 надав відповідачу грошові кошти в сумі 300 000,00 грн. на строк до 04.06.2009. В подальшому строк дії даного договору було продовжено до 04.12.2012. Позивач стверджує, що зі своєї сторони умови вищезазначеного договору виконав, що підтверджується квитанцією, на відміну від відповідача. Так, він наполягає на тому, що грошові кошти не були йому повернуті ні 04.12.2012, ні після того, як влітку 2013 року він звертався з письмовими заявами до відповідача. Посилаючись на порушення умов договору відповідачем, просить стягнути дану суму з останнього в судовому порядку (а.с.2) В судовому засіданні представник позивача підтримав позов з підстав, викладених судом вище. Зауважив, що статутом відповідача прямо передбачена можливість утворення філій. В свою чергу, відповідним положенням даним філіям надано право укладати договори в інтересах самого відповідача та від його імені. Надав оригінали договорів та квитанції про надання грошових коштів відповідачу, які, вважав, представником відповідача не спростовані, а відсутність цих коштів на обліку у відповідача не може за даних обставин вважатися доказом того, що правовідносини по укладенню договору позики не існували між сторонами. Більше того, представник позивача просив врахувати, що представник відповідача фактично визнав позовні вимоги, оскільки єдиною підставою для відмови в задоволенні позову він вбачав лише пропуск строку на звернення до суду із цим позовом, на питання ж головуючого щодо самих підстав позову, зауважив, що так, позов визнає. Так, представник відповідача в судовому засіданні дійсно зайняв позицію про необхідність відмови в позові на тій підставі, що на його думку, позивачем пропущено строки звернення до суду із цим позовом. На питання головуючого, чи заперечує він укладення самого договору та перерахування грошових коштів у вищенаведеній сумі на рахунок відповідача, зазначив, що ні, проте також він має довідку, згідно якої грошові кошти на дану суму у підприємства не обліковуються. Щодо строку звернення позивача до суду із цим позовом, то судом під час дослідження матеріалів справи було наголошено на тому, що позов подано 03.12.2015, а не 22.01.2016, як вважав представник відповідача, оскільки 22.01.2016 було подано другий позов в новій редакції на виконання ухвали суду про залишення позову без руху. Незважаючи на це, представник відповідача залишився на своїй позицій з підстав відмови в позові виключно на підставі пропуску позивачем строку звернення до суду (а.с.66). Будь-який інших обґрунтувань чи заперечень не подавав. Заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст.214 ЦПК України) Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до Статуту концерну «Військторгсервіс», затвердженого Міністром оборони України 27.12.2006 №754, концерн «Військторгсервіс» є державним господарським об`єднанням, заснованим на державній власності, належить до сфери управління Міністерства оборони України, є юридичною особою, самостійно розробляє та затверджує положення про філії, представництва та інші відокремлені підрозділи (структурні одиниці) концерну (а.с.25) Згідно п.3.5 Статуту концерн має право укладати угоди, набувати майнові та особисті немайнові права, брати обов`язки та нести зобов`язання у передбачених чинним законодавством України випадках, бути позивачем, відповідачем, третьої особою, яка бере участь у справі (учасником судового процесу) в суді загальної юрисдикції, господарському, адміністративному суді, третейському суді тощо (а.с.37) 08.05.2007 створена філія «Кримське управління військової торгівлі» концерну «Військторгсервіс», код ЄДРПОУ 35123238 (довідка з Єдиного державного реєстру підприємств та організації України) (а.с.22-23, 103) Відповідно до ст.95 ЦК України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії та представництва не є юридичними особами, вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення. Згідно п.4.1 Положення про філію «Кримське управління військової торгівлі» концерну «Військторгсервіс», затвердженого наказом генерального директора концерну «Військторгсервіс» №181 від 17.12.2009, філія має право самостійно від імені засновника здійснювати господарські операції з юридичними і фізичними особами цивільно-правові та господарські договори в межах повноважень визначених цим Положенням та довіреністю керівника філії. За загальними правилами філія не є суб`єктом цивільних правовідносин, не має права бути стороною договорів, власником майна, оскільки не є юридичною особою. Проте, аналіз вищенаведених документів дає підстави стверджувати, що за діяльність філії відповідає юридична особа, яка її утворила. Такою юридичною особою є концерн «Військторгсервіс», якій і є належним відповідачем у справі (а.с.50, 99) Згідно довіреності від 15.04.2008 концерн «Військторгсервіс» в особі генерального директора Пукіра П.Н. уповноважив начальника філії «Кримське управління військової торгівлі» концерну «Військторгсервіс» Ханякіна С.О. в тому числі на укладенні від імені та в інтересах концерну всіх господарських договорів, договорів позики за умови, що сума не перевищує 300 000,00 грн. (а.с.52) Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Таким чином, вищенаведені обставини, встановлені під час розгляду справи не тільки підтверджені вищенаведеними документами, але й визнані представником відповідача в судовому засіданні. Також, судовим розглядом встановлено, що 03.03.2009 між позивачем та філією «Кримське управління військової торгівлі» Концерну «Військторгсервіс» укладено договір позики (далі - Договір), згідно якого позивач взяв на себе зобов`язання в порядку та на умовах даного договору надати відповідачу безвідсоткову позику, а останній взяв на себе зобов`язання повернути позику в передбачений в Договорі термін (а.с.93) Розмір позики - 300 000,00 грн. з виробничою метою (розділ 3 Договору) Строк повернення позики - 04.06.2009 (п.6.1 Договору). Також передбачена можливість продовження даного строку (п.2.2 Договору) Згідно п.4.2 Договору позика надається як в безготівковій формі шляхом переводу грошових коштів в розмірі позики на розрахунковий рахунок позичальника, так і шляхом внесення грошових коштів в касу філії «Кримського управління військової торгівлі» Концерну «Військторгсервіс». Зазначений Договір підписано сторонами, зокрема, позивачем та представником відповідача, скріплений печаткою (а.с.94) Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України) Відповідно до ч.2 ст.64 ЦПК України письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Так, позивачем надано суду оригінал Договору та оригінал квитанції до приходного касового ордеру №0097 від 04.03.2009, згідно якого від позивача філією «Кримського управління воєнної торгівлі» Концерну «Військторгсервіс» на виконання вищезазначеного Договору було прийнято 300 000,00 грн. (а.с.92) Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Представник позивача зазначений Договір та факт передачі грошей, підтверджений вищенаведеною квитанцією, належними та допустимим доказами не спростував. Будь-яких сумнівів щодо дійсності правочину не заявляв. Довідка, подана представником відповідача під №11/518 від 22.03.2016, в якій зазначено, що в бухгалтерії Концерну не обліковуються відносини із позивачем, оскільки жодного договору не укладалось, грошових коштів від позивача не надходило, суд до уваги не бере, оскільки відповідачем всупереч вимогам процесуального закону зазначений Договір у встановленому законом порядку не оспорено, належних та допустимих доказів про його безгрошовість не надано. Не надано також й заперечень про надходження грошових коштів до каси філії «Кримське управління військової торгівлі» концерну «Військторгсервіс». Оскільки відповідно до загальних положень цивільного законодавства філія юридичної особи здійснює всі або частину її функцій і згідно п.1.7 Положення про філію «Кримське управління військової торгівлі» концерну «Військторгсервіс» здійснює свою діяльність від імені засновника, яким є концерн «Військторгсервіс», сам концерн є належним відповідачем у справі і відповідає по боргам своєї філії. Таким чином, суд приходить до висновку, що між сторонами дійсно виникли правовідносини, які підпадають під регулювання ст.ст.1046-1049 ЦК України. Відповідачем дійсно було отримана від позивача позика в сумі 300 000,00 грн., яку слід повернути в строк, передбачений в Договорі. Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно додаткової угоди до договору займу від 03.03.2009 від 04.06.2009, сторони погодили змінити дату повернення позики на 04.12.2012. Зазначений договір також підписаний позивачем та начальником філії «Кримське управляння військової торгівлі» концерну «Військторгсервіс» Ханякиним С.А. та скріплений печаткою (а.с.95) Таким чином, строк повернення позики співпадає із строком виконання зобов`язань - 04.12.2012, при цьому, позивач подав позовну заяву 03.12.2015, що підтверджується штампом на конверті (а.с.9), тобто позиція представника відповідача про необхідність відмовити в позові на тій підставі, що пропущено трирічний строк звернення до суду із цим позовом спростована матеріалами справи. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст.526 ЦК України) Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ч.1 ст.527 ЦК України) На підставі викладеного, оцінивши докази, надані позивачем, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд приходить до висновку, що позовні вимоги доведені належними та допустимими доказами, які не спростовані відповідачем, відтак позов слід задовольнити. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути і суму сплаченого позивачем судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved