Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-26 00:00:00

В жовтні 2016р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу; стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини; поділ майна подружжя. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2016р. в порядку ст. 126 ЦПК України, в редакції, яка діяла до 15 грудня 2017р. зазначені позовні вимоги були роз'єднані в самостійні провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10 січня 2017р. провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя було відкрито та призначено до розгляду. Відповідно до виправленої редакції позовної заяви (а.с. 31-33) позивачка просила суд: провести розподіл спільного сумісного майна подружжя, шляхом визнання, за кожною із сторін право власності на ? частини: квартири [ADDRESS]; гаража, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Свої позовні вимоги позивачка обгрунтовувала тим, що з 07 червня 2003р. вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням суду. За час перебування у шлюбі сторонами було придбано вищезазначене спірне майно за спільні кошти, і це майно є об'єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу в порядку встановленому законодавством. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір неможливо, позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом для захисту своїх прав, і просила суд здійснити його поділ в рівних частках. В судовому засіданні позивачка та її представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просили суд позов задовольнити. В процесі розгляду справи стороною позивача було подано клопотання про витребування доказів, яке було задоволено судом, а також сторона позивача відмовилась надати суду відомості про доходи сторони позивача з часу реєстрації шлюбу і до часу придбання спірної квартири. Відповідач та його представник заявлені позовні вимоги визнали частково, подавши на адресу суду відзив на позов. Так, сторона відповідача визнала, що до спільної сумісної власності подружжя належить гараж, який було придбано в шлюбі за спільні кошти сторін. Однак, відповідач повідомив, що для придбання спірної квартири, сторонами були використані спільні кошти подружжя, в еквіваленті 300,0 дол. США, решта суми коштів, за які була придбана спірна квартира, була отримана відповідачем від продажу належної йому до шлюбу іншої квартири, яку він продав напередодні укладення договору купівлі - продажу спірної квартири, а тому сторона відповідача вважає, що спірна квартира є особистою власністю сторони відповідача з можливістю стягнення з відповідача на користь позивачки грошових коштів у сумі 150,0 дол. США. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, позивачка і відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 07 червня 2003р., який було розірвано на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва по цивільній справі № 761//37974/16-ц, яке набрало законної сили. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 60 СК України (ст. 22 КпШС України), майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 70 СК України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При цьому право на спільне майно, яке виникає у подружжя в період шлюбу, не припиняє своє існування після його розірвання або фактичного припинення шлюбу. Розпорядження, користування та володіння об'єктами права спільної сумісної власності здійснюється подружжям з рівними правами та обов'язками, якщо інше не встановлено домовленості між ними. В судовому засіданні сторони визнали, що гараж [NUMBER], загальною площею 49,4 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS], придбаний на підставі договору купівлі - продажу від 09 лютого 2012р. є спільною сумісною власністю подружжя, і сторони не заперечують щодо його поділу в рівних частках. З урахуванням викладеного, суд вважає, що заявлені позовні вимоги позивачки в частині поділу гаражу підлягають задоволенню, а саме, в порядку поділу майна подружжя, слід визнати за кожною із сторін право власності по ? частині зазначеного гаражу. Судом встановлено, що 28 грудня 2005р. між відповідачем [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу квартири, відповідно до якого відповідач придбав двокімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 42,48 кв.м. Відповідно до п. 2.1. цього договору ціна квартири, за яку була придбана спірна квартира становить її балансову вартість 5435,0 грн. (а.с. 75, 76). В судовому засіданні стороною відповідача, в обґрунтування, відзиву на позов, було повідомлено суду та надано письмовий доказ, що продавцем [PERSON] було фактично продано спірну квартиру відповідачу за 53300,0 дол. США, що є еквівалентом 269165,0 грн., які остання особисто отримала від відповідача [PERSON] Протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною позивача зазначені обставини та факти не були спростовані стороною позивача належними і допустимими доказами. Також в судовому засіданні сторона відповідача звертала увагу суду, що сума заробітної плати, яка отримувалась стороною відповідача з часу укладення між сторонами шлюбу не дозволяла придбати спірну квартиру за зазначеною ціною (269165,0 грн.), в обґрунтування чого стороною відповідача було надано відповідні відомості. В свою чергу, сторона позивача відмовилась надати суду зазначені відомості. Крім того, відповідач наголошував, що 23 грудня 2005р. ним за договором купівлі - продажу було відчужено належну йому на праві особистої приватної власності квартиру [ADDRESS], продаж було здійснено за 267650,0 грн. та отримані від продажу цієї квартири кошти, ним були використані при придбанні спірної квартири, при цьому були використані спільні кошти, саме подружжя, в еквіваленті 300,0 дол. США, на спростування зазначених обставин стороною позивача не було надано суду жодних належних і допустимих доказів. Відповідно до правових позицій та висновків, які були висловлені Верховним Судом України в постановах по справах: № 6-612цс15 від 01 липня 2015р., № 6-2333цс15 від 25 листопада 2015р., № 6-241цс15 від 16 грудня 2015р., №6-801цс16 від 07 вересня 2016р. №6-846цс16 від 12 жовтня 2016р., № 6-1568цс16 від 07 грудня 2016р., № 6-399цс17 від 05 квітня 2017р. належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006р.). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи вище наведенні правові позиції висловлені Верховним Судом України, суд приходить до висновку, що 2486/2500 частин спірної квартири [ADDRESS] є особистою приватною власністю відповідача, оскільки була придбана останнім за кошти отримані ним від відчуження квартири [ADDRESS], а 14/2500 є спільним майном подружжя, а тому в порядку поділу майна подружжя, слід визнати право власності за кожною із сторін на 7/2500 частин спірної квартири, при цьому судом враховано, що з зустрічним позовом про визнання особистою приватною власністю спірної квартири сторона відповідача не зверталась, як і не заявлялись нею зустрічні позовні вимоги про стягнення примусово компенсації вартості частини спірної квартири. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1102,4 грн., а також витрати на правничу допомогу у розмірі 2320,0 грн., при цьому судом враховано пропорційність задоволених вимог, а також те, що послуги: підписання договору та передача документів; надсилання процесуальних документів не є правничою допомогою і не потребує спеціальних знань в галузі права, а також судом не можуть бути взяти до уваги витрати сторони (повторне) на правовий аналіз матеріалів справи, вперше - 05 жовтня 2016р., і вдруге 10 жовтня 2016р.

Outcome: partial