Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-21 00:00:00

В жовтні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив зобовязати відповідачку припинити порушене земельне право шляхом перенесення лицьової частини огорожі її ділянки № 366 в садівничому товаристві «Пруди», яка виступає на землі загального користування цього товариства. Під час розгляду справи уточнив свої позовні вимоги, відповідно до яких просив зобов'язати відповідачку перенести паркан її ділянки по всій довжині лицьового боку вглиб її ділянки на 50 см. В обґрунтування своїх вимог вказував, що відповідачка є членом садівничого товариства «Пруди» (далі - СТ «Пруди» або Товариство) і їй належить земельна ділянка № 366. Однак проведеною перевіркою було встановлено, що вона самовільно захопила землі товариства загального користування, поставивши свій паркан по передній частині ділянки на 50 см., захопивши частину загальної дороги, а також захопила трубопровід, який там проходив, в звязку з чим Товариство понесло витрати по прокладенню водогону в обхід цього паркану. Представники позивача в судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити. Відповідачка та її представник в судовому засіданні позов не визнали та просили відмовити в його задоволенні через необґрунтованість та безпідставність. Заслухавши пояснення учасників розгляду, пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає виходячи з наступного. [PERSON] є членом СТ «Пруди». Відповідно до договору купівлі-продажу від 16 квітня 2008 року вона купила у громадянина [PERSON] садівничий будинок і земельну ділянку, загальною площею 0,0610 га, виділену для ведення садівництва в цьому Товаристві під № 366. В подальшому, 20 березня 2012 року вона отримала на земельну ділянку державний акт про право приватної власності. Далі, 18 листопада 2014 року вона продала із цієї ділянки її частину площею 0,035 га, а у її власності залишилася ділянка, площею 0,0259 га, про що їй 29 грудня 2012 року був виданий державний акт серії ЯО № 304069. Згідно з позовними вимогами, позивач просив зобов'язати відповідачку перенести паркан вглиб її ділянки, звільнивши самозахоплену частину дороги загального користування. Відповідно до положень ч.2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки бо землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Положення ч. 1 ст. 103 ЗК України вказують, що власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обрати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей . Відповідно до ст. 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин. На підтвердження своїх вимог представниками позивача буди надані різні доказ у виді актів, приписів, протоколів зібрань, повідомлень СТ Пруди до [PERSON] щодо порушень з її боку землекористуванням в Товаристві. В той же час, суд не може вважати їх достатніми доказами, які б підтверджували позовні вимоги. Вони дійсно, вказують на факт порушення, однак не мають чіткого визначеного характеру. Відповідно до письмових заяв відповідачки, які вона подавала до СТ Пруди та наданих нею заяв та доказів під час судового розгляду, вона не заперечувала, що встановила паркан на невеликій відстані від попередньо розташованого паркану в бік загальної дороги. Однак вона не погоджувалася з тим, що це якимось чином порушує права позивача. Серед іншого, на підтвердження своїх вимог представники позивача надали план визначення меж земельної ділянки № 366 в СТ Пруди, проведеної інженером-землевпорядником ТОВ Проектно-вишукувальною фірмою Лімб, відповідно до якого між площею земельної ділянки відповідно до документації та фактичною площею ділянки, яка користується, є розбіжності в бік збільшення на 0,0011 га. В той же час, розміри збільшеної ділянки не визначені та суду представлені не були, як і не було визначено яким чином ця збільшена площа встановлена (як наприклад проведення замірів, технічних вимірювань з використання засобів, приладів, наукових знань тощо). На переконання суду, для захисту порушеного земельного права особи в даному випадку необхідно залучення спеціаліста з відповідними спеціальними знаннями з призначенням і проведення землевпорядної експертизи, про що суд звертав увагу представників позивача, але цього проведено не було. Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 212 ЗК України передбачено, що самовільно зайняті земельні ділянки за рішенням суду підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. За вимогами ст.ст. 60 та 61 ЦПК України обовязок по доказуванню обставин, на які посилається сторона лежить на ній, крім випадків звільнення від доказування. Однак, вимоги позивача щодо відновлення порушеного права на землю не мають конкретизованого та чіткого характеру, хоча судом розяснювалася така необхідність (ст. 16 ЦК України). Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем у разі відмови в задоволенні позову стягненню з відповідача не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed