Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-20 00:00:00

В жовтні 2018 року [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому зазначила, що в травні 2016 року за її участю було укладено договір купівлі-продажу автомобіля MAZDA, моделі СХ-7, 2007 року випуску. За даним договором [PERSON] була представником продавця та діяла на підставі довіреності, а покупцем автомобіля був відповідач [PERSON] Вказувала, що в серпні 2013 року після смерті своєї баби вона отримала від свого діда дозвіл на використання успадкованих грошових коштів, які витратила на придбання спірного автомобіля та придбала його за 20 000 доларів шляхом оформлення на своє ім`я нотаріальної довіреності. Строк довіреності спливав 10 травня 2016 року, та вона була вимушена оформити право власності на свого чоловіка, з яким на той час мала довірчі стосунки, та не він не заперечував походження джерела коштів. 26 травня 2018 року шлюб із чоловіком був розірваний, та він не бажає визнавати за позивачем право особистої власності на автомобіль, тому позивач звернулася до суду. Наголошувала на тому, що фактично автомобіль був придбаний нею в особисту власність за рахунок її власних коштів і оформлення автомобіля на чоловіка було вимушеним у зв`язку із виниклою перешкодою, обумовленою обмеженнями по оформленню права власності на повіреного при реалізації повноважень за дорученням на право розпорядження автомобілем. Проте реальним наслідком купівлі автомобілю було придбання на нього права власності позивачем [PERSON] У даному випадку удаваний правочин полягає в тому, що сторони мали на увазі придбання автомобілю саме позивачем, за рахунок її особистих коштів та саме вона несла витрати з придбання майна та подальшого його використання та експлуатації, тому саме позивач придбала відносно нього права і обов`язки, але вимушено оформила договір на третю особу - відповідача Бабича Є.О., здійснивши удаваний правочин купівлі-продажу в частині особи покупця. Посилаючись на статті 202, 203, 235, 392, 655 ЦК України та статті 57, 60 СК України, просила визнати договір купівлі-продажу автомобіля від 06 травня 2016 року, укладений між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] в Територіальному сервісному центрі РСЦ МВС в Донецькій області №141, частково удаваним правочином в частині особи покупця з моменту його укладення, та визнати покупцем [PERSON] . Визнати за [PERSON] право особистої власності на легковий автомобіль MAZDA, моделі СХ-7, 2007 року випуску, номер кузова [NUMBER] . До закінчення підготовчого засідання позивач уточнила позовні вимоги, змінивши предмет та підстави позову. Замість визнання договору купівлі-продажу автомобіля від 06 травня 2016 року частково удаваним правочином в частині особи покупця з моменту укладання, просила визнати цей договір недійсним в частині покупця з моменту його укладення на підставі статей 215 та частини 5 статті 203 ЦК України. В обґрунтування уточненого позову зазначила, що при оформленні правочину спірний автомобіль фактично був придбаний позивачем [PERSON] в особисту власність за рахунок своїх власних коштів, і оформлення його на відповідача [PERSON] виявилося вимушеним у зв`язку з виниклою перешкодою, обумовленою обмеженнями по оформленню права власності на повіреного при реалізації повноважень за дорученням на право розпорядження автомобілем, тобто реальне настання правових наслідків для вказаного в договорі купівлі-продажу в якості покупця відповідача [PERSON] не настало. Тому вважає, що цей договір в частині покупця необхідно визнати частково недійсним. З урахуванням уточнень просила визнати договір купівлі-продажу автомобіля від 06 травня 2016 року, укладений між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] в Територіальному сервісному центрі РСЦ МВС в Донецькій області №1441, частково недійсним в частині покупця з моменту його укладення, та визнати покупцем [PERSON] . Визнати за [PERSON] право особистої власності на легковий автомобіль MAZDA, моделі СХ-7, 2007 року випуску, номер кузова [NUMBER] . У судовому засіданні позивач та її представник адвокат Басівський В.О. позовні вимоги підтримали. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Дементьєва Н.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та пояснили, що в період шлюбу з позивачем збирались придбати автомобіль для спільного користування. Позивач підібрала автомобіль у м.Львові, та за спільні кошти, частину яких він отримав від фонду соціального страхування за виробничу травму 2012 року, вона придбала по довіреності автомобіль Мазда за ціною в 20 000 доларів. В 2016 році автомобіль був оформлений на [PERSON] . Вказував, що під час спільного проживання у шлюбі позивачеві не платили заробітну плату на підприємстві Азовмаш, тому жили на дохід, отриманий відповідачем, в тому числі на заробітках в РФ. Також в період шлюбу вони придбали автомобіль Славута, який продали. Після травми йому були проведені страхові виплати, які вони витратили на купівлю автомобіля. Не заперечував факт того, що позивач займалась підбором, купівлею та оформленням спірного автомобіля. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, відзив до суду не направив, про причини нявки суд не повідомив. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові матеріали справи та допитавши свідків, вважає, що у задоволені позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України), кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 13 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 20 жовтня 2007 року між [PERSON] до [PERSON] був зареєстрований шлюб. В період шлюбу 12 серпня 2013 року на [PERSON] від імені власника транспортного засобу [PERSON] , інтереси якого представляв [PERSON] , була видана нотаріально посвідчена довіреність на право представляти інтереси власника транспортного засобу автомобіля марки MAZDA, СХ-7, 2007 року випуску, номер кузова [NUMBER] , реєстраційний № [NUMBER] , в державних, громадських або будь-яких інших установах, підприємствах та організаціях незалежно від їх підпорядкування і форм власності, в страхових органах, в органа нотаріату, органах Державтоінспекції при укладанні договору купівлі-продажу, міни ТЗ та з усіх без винятку питаннях, пов`язаних з експлуатацією ТК (керуванні). Строк вказаної довіреності спливав десятого травня 2016 року. 06 травня 2016 року в Територіальному сервісному центрі РСЦ МВС в Донецькій області №1441 був укладений договір купівлі-продажу транспортного засобу, за яким [PERSON] , від імені якого на підставі нотаріально посвідченої довіреності діяла позивач [PERSON] , продав [PERSON] транспортний засіб автомобіль марки MAZDA, СХ-7, 2007 року випуску, номер кузова [NUMBER] , за ціною в одну тисячу гривень. В цей же день на підставі вказаного договору відповідачеві [PERSON] було видано свідоцтво серії [NUMBER] про реєстрацію транспортного засобу з реєстраційним номером [NUMBER] . 04 липня 2016 року [PERSON] видав нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважив [PERSON] представляти інтереси з питань експлуатації, користування та розпорядження належним йому транспортним засобом автомобілем марки MAZDA, СХ-7, 2007 року випуску, номер кузова [NUMBER] , державний номер [NUMBER] . 26 травня 2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний, що підтверджується відповідним свідоцтвом від 29 серпня 2018 року. В якості підстави для визнання правочину частко недійсним позивач вказує на порушення відповідачем [PERSON] положень частини 5 статті 203 ЦК України, а саме на те, що договір купівлі-продажу автомобіля не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, саме в частині покупця. Також вказує про вимушеність укладення даного договору особисто для себе через сплив строку довіреності та неможливості оформити автомобіль на себе, як представника власника. Оцінюючи вказані обставини як підставу для визнання правочину недійсним, суд керується наступними положеннями чинного законодавства. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до статті 655 цього Кодексу за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Згідно з усталеною судовою практикою для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину; саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин; якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків; у разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Таким чином, визнання судом недійсним договору у зв`язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Крім того, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише удавано, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для створення враження повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Вказану правову позицію висловлено у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14. Натомість судом встановлено, що позивач в період шлюбу отримала нотаріальну довіреність на право представництва інтересів власника транспортного засобу MAZDA, СХ-7, 2007 року випуску, номер кузова [NUMBER] , державний номер [NUMBER] зі строком повноважень до 10 травня 2016 року. У зв`язку із спливом строку дії довіреності 06 травня 2016 року в сервісному центрі було укладено договір купівлі-продажу автомобіля за участю обох сторін позивача та відповідача [PERSON] , який підписав договір та отримав на підставі нього відповідне свідоцтво про державну реєстрацію, що свідчить про реальність настання правових наслідків правочину. В подальшому в липні 2016 року він видав нотаріально посвідчену довіреність на позивач [PERSON] на право представництва інтересів з питань експлуатації, користування та розпорядження належного автомобіля. Такі дії обох сторін не носять ознак фіктивності, оскільки всі наведені вище події відбувалися в період шлюбу та спільного проживання обох сторін, під час вільного, взаємного та рівноправного використання спільного сумісного майна без будь-яких майнових суперечок. Той факт, що позивач, як до укладення спірного договору купівлі-продажу автомобіля, так і після цього, проводила його догляд, обслуговування та оформляла договори страхування в період користування автомобілем, не суперечить положенням чинного законодавства та не може свідчити про фіктивність договору купівлі-продажу. Реальність настання правових наслідків, обумовлених договором купівлі-продажу від 06.05.2016 року, пов`язана із бажанням обох сторін залишити у власності подружжя та спільному користуванні автомобіль, який ними був придбаний шляхом оформлення нотаріальної довіреності, строк дії якої мав сплинути через декілька днів. Укладання спірного договору було направлено на реальність зміни власника, яким згідно з договором є відповідач [PERSON] , оскільки згідно з приписами частини 3 статті 238 ЦК України позивач, яка діяла як представник продавця авто, не могла вчинити правочин від імені особи, яку вона представляє, у своїх інтересах. Оформлення автомобіля на чоловіка та подальше користування автомобілем дружиною не свідчить про фіктивність правочину. Таким чином, суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу автомобіля від 06 травня 2016 року був спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним, воля обох сторін договору відповідала зовнішньому її прояву, тобто, сторони, укладаючи договір, знали про наслідки його укладення та бажали настання таких наслідків, а тому відсутні правові підстави для визнання вказаного договору недійсним. Позивачем не доведено, що оспорюваний договір містить ознаки фіктивного правочину. Крім того, положеннями чинного ЦК України, зокрема статтями 230 та 234, не передбачено можливість визнання фіктивного правочину частково недійсним із одночасною зміною його положень в частині покупця шляхом зміни особи - сторони договору, тим більше законодавчо встановлена пряма заборона на дії представника в своїх інтересах. Тому позовні вимоги про визнання позивача стороною покупця та власником автомобіля за договором купівлі-продажу від 06.05.2016 року прямо суперечать нормам закону та є безпідставними. Доводи позивача про те, що автомобіль вона вибирала сама для робочих потреб та самостійно сплачувала всі борги попереднього власника для зняття арешту, займалася іншим оформленням автомобіля, не можуть свідчити про фіктивність оспорюваного договору купівлі-пролажу, а судом встановлено реальність наслідків укладеного правочину, які були б відсутні у разі його фіктивності. Стосовно вимог позивача про визнання автомобіля її особистою власністю суд встановив наступне. З 2007 року по 2018 рік сторони перебували у шлюбі. У серпні 2013 року позивач на підставі нотаріально посвідченої довіреності отримала у володіння автомобіль MAZDA, СХ-7, 2007 року випуску, номер кузова [NUMBER] , реєстраційний № [NUMBER] , за що сплатила 20 000,00 доларів, що визнається обома сторонами спору, тому вказаний факт на підставі положень частини 1 статті 82 ЦПК України суд вважає достовірним. У травні 2016 року право власності на автомобіль було оформлено за відповідачем [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу. При вирішенні спірного питання щодо належності транспортного засобу, який є предметом спору, та визначення виду права власності за сімейним законодавством (особиста чи спільна сумісна власність) суд виходить із наступних положень законодавства. Статтею 41 Конституції України закріплені фундаментальні права особи в сфері приватної власності, згідно якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян. Статтею 51 Конституції України закріплено, що кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 Сімейного кодексу України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Згідно з пунктом 22 Постанови пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК України. Відповідно до пункту 23 та 24 вказаної постанови пленуму Верховного суду України, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути транспортні засоби. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Норми Сімейного кодексу України у статтях 57 та 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, є особистою приватною власністю кожного з них. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 цього Кодексу. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Зазначені норми закону також свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, та Великої палати Верховного суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається як фактом придбання його під час шлюбу, так і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен на підставі доказів встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця. Отже для правильного застосування ст.60 Сімейного кодексу України та визнання майна спільною сумісною власністю необхідно установити факт наявності спільних доходів сім`ї, за які було придбано спірне нерухоме майно, їх розмір та походження. З`ясовуючи ці факти, суд виходить з наступних доказів. Так, в судовому засіданні були допитані свідки позивача [PERSON] та [PERSON] , які є колегами за місцем роботи позивача на підприємстві ПрАТ «Азовзагальмаш». Вони надали ідентичні пояснення щодо придбання спірного автомобіля MAZDA за кошти, які дісталися позивачеві як спадщина після смерті бабусі. Автомобіль купувався позивачем для щоденного використання у роботі. Вказували про відсутність доходів у відповідача [PERSON] під час спільного проживання у шлюбі та про одноосібний вклад позивача у формуванні сімейного бюджету подружжя. Свідок [PERSON] , який є батьком позивача, в судовому засіданні також підтвердив придбання автомобіля позивачем за кошти, які були надані їй батьком після смерті бабусі. Наголошував про непричетність відповідача до придбання автомобіля. До показів свідків щодо відсутності доходу у відповідача суд ставиться критично, оскільки відповідно до наявної у справі виписки з КБ «Приватбанк» [PERSON] напередодні придбання автомобіля та оформлення довіреності в 2012-2013 роках мав дохід, зокрема, в березні 2013 року - 2417,83 грн., в липні - 57264,81 грн., в серпні - 1536,14 грн., у вересні - 1830,13 грн., у листопаді - 2464,96 грн, у грудні - 3956,51 грн. Згідно з довідкою з місця роботи за період з червня по грудень 2012 року [PERSON] отримав дохід 16 103,83 грн. Також згідно з актом №14 від 05.02.2013 року, складеним за формою Н-1 про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, відповідач [PERSON] у жовтні 2012 року отримав виробничу травму на підприємстві ПАТ «МК «Азовсталь» та проходив тривале лікування з приводу ушкодження здоров`я. Щодо пояснень позивача та свідків про дарування грошових коштів дідусем своїй онуці після смерті бабки, після якої залишився спадок у вигляді грошових коштів, суд також відзначає, що відповідно до представлених фінансових документів дійсно вбачається отримання у спадок [PERSON] , 1926 року народження, після смерті його дружини [PERSON] , яка померла [INFO] , банківського вкладу та грошових коштів в сумі 175543,71 гривні. Проте згідно з частиною 5 статті 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно з частиною 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Отже, виходячи із вказаних положень позивач для підтвердження отримання у дар грошових коштів мала надати до суду нотаріальний договір, який, наразі, представлено не було. Тому усні пояснення позивача та покази свідків про події, які мали бути підтверджені нотаріальним договором, не можуть вважатися допустимим доказом, а відтак факт дарування грошових коштів особисто позивачеві від інших осіб доведено не було. Крім того, за ст. 1 Сімейного Кодексу України побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки. Відповідно до частини 2 статті 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Суд вважає, що надані позивачем докази не дають підстав для беззаперечного висновку про придбання спірного автомобіля за особисті кошти позивача. Так, можливий факт отримання позивачем коштів від родичів в період шлюбу не може бути підставою для визнання даних коштів особистою власністю одного з подружжя, у зв`язку із тим, що не доведено факт передачі грошей за домовленістю на власні, не пов`язані із сім`єю, інтереси відповідача. За поясненнями позивача придбаний автомобіль вона використовувала в інтересах сім`ї, організації роботи, повсякденного життя, таким чином, суд вважає, позивачка діялав інтересах сім`ї, а тому отримані під час шлюбу кошти і доходи є спільним майном подружжя, і майно, придбане на ці кошти, також є спільним майном подружжя. Доказів того, що відповідач [PERSON] не брав участі у формуванні сімейного бюджету, не вносив особисті кошти, в тому числі ті, які отримані ним після травмування, позивачем представлено не було, що, з огляду на встановлену частиною 2 статті 61 СК України презумпцію спільності набутих подружжям доходів під час шлюбу, свідчить про вкладання цих коштів в спільний сімейний бюджет та набуття ними статусу об`єкта спільної сумісної власності подружжя. Також судом встановлено, що відповідач до придбання автомобіля був працевлаштований, мав стабільний дохід, навчався, тобто коштами та працею брав рівну участь у веденні спільного сімейного бюджету. У ході судового розгляду не було доведено придбання автомобіля виключно за особисті кошти позивача та не спростовано презумпцію спільності доходів та набутого в період шлюбу майна. Наведені вище обставини вказують на те, що автомобіль, який є предметом спору, був придбаний сторонами за час перебування у шлюбі, за рахунок коштів, отриманих у спільних інтересах і, відповідно, є об`єктом спільної власності сторін у справі. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підставі зазначеного суд приходить до висновку, що позивачем не надано, а судом під час розгляду справи не встановлено будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, які свідчили б про фіктивність оспорюваного правочину, а також підстав вважати спірний автомобіль особистою власністю позивача, а тому позовні вимоги є недоведеними та задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed