Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-22 00:00:00

Відповідач [PERSON] про розгляд справи був повідомлений в порядку ч. 9 ст. 74 ЦПК України, яка передбачає, що відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. У судові засідання, які призначалися на 05.05.2016 р., 23.05.2016р., відповідач, будучи належним чином сповіщений, не явився, про причину неявки суд не сповістив, клопотання про відкладення розгляду справи не надіслав. Позивачка на задоволенні позову наполягала, просила розглянути справу за її відсутністю. В ході розгляду справи судом були досліджені наступні докази: копія договору купівлі-продажу нерухомості реєстраційний № 55-01 від 21.09.2001 р.; копія технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS].; копія рішення № 104 Ренійської міської ради від 24.05.1956 р.; копія акту від 25.05.1956 р.; копія дозволу на провадження робіт від 23.06.1959 р.; копія акту про закінчення застройки та ввід у експлуатацію домоволодіння від 17.08.1961 р.; копія рішення Ренійської міської ради від 03.02.1990 р. та ін.; Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач звернулася до суду із вищевказаними вимогами до [PERSON], зазначивши, що 21.09.2001р. між нею та відповідачем був укладений договір купівлі-продажу нерухомості, згідно якого відповідач продав, а позивачка купила об`єкт нерухомості - житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS] за 5400 грн., які відповідач отримав в повному обсязі. Дана угода - договір купівлі-продажу нерухомості був зареєстрований представництвом «Бесарабської товарної біржі» в м. Рені, як вказано в договорі, згідно ст. 15 ЗУ «Про державну біржу» від 10.12.1991 р., реєстраційний № 55-01. На підставі даного договору право власності на вказаний житловий будинок було зареєстроване в реєстрову книгу Ренійського БТІ за № 20-2888-168. На сьогоднішній день позивачка вирішила розпорядитися своєю нерухомістю, проте через ряд порушень, допущених біржею при оформленні договору, а саме невиконання вимог ст. 227 ЦК України (1963 р.), згідно якої договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин, та недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу), вона не може цього зробити. З метою нотаріального засвідчення правочину, позивачка неодноразово зверталась до колишнього власника, однак [PERSON] від посвідчення договору ухиляється, на прохання позивачки не реагує, мотивуючи на зайнятість та небажання нести додаткові матеріальні затрати. З огляду на вищенаведене, позивачка вимушена була звернутися із позовом до суду. Згідно ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу повинен бути посвідчений нотаріально, якщо хоча б однією із сторін є громадянин, і недотримання цієї вимоги є підставою для визнання укладеного договору недійсним. Разом із тим, між сторонами була досягнута взаємозгода за всіх істотних умов договору, покупці передали продавцю обумовлену суму, продавець передала документи, нерухомість в натурі. Позивачі фактично вступили у володіння і розпорядження нерухомістю, після укладання правочину виконали поточний ремонт, разом із сім'єю перейшли мешкати за цією адресою, прописалися там - тобто правочин між сторонами фактично відбувся. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки доводи позивачки знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. У зв'язку з тим, що спірні правовідношення мали місце до 01.01.2004р. (тобто до введення в дію Цивільного кодексу 2003р.), застосовуються положення цивільного законодавства 1964 р. Згідно ст. 227 ЦК України 1964р. договір, укладений із порушеннями нотаріальної форми є недійсним. Однак, в ч.2 ст. 47 ЦК України 1964р. зазначено, що якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, а інша сторона ухиляється від нотаріального посвідчення угоди, суд вправі за вимогою сторони, що виконала угоду, визнати угоду дійсною. Така можливість передбачена законом як одна із форм захисту інтересів добросовісного учасника цивільних правовідносин. Аналогічні вимоги містить ст. 220 ЦК України 2003р. Таким чином, по даній справі між сторонами при укладанні договору купівлі-продажу була досягнута угода по всіх істотних умовах: відповідачу передані гроші, позивачці - об'єкт нерухомості, яким вона на теперішній час володіє і користується, проте через ряд допущених порушень при оформленні договору, не може ним розпорядитися. Вини сторін у порушенні вимог законодавства щодо нотаріального посвідчення договору немає, в даний час повторне оформлення купівлі-продажу є неможливим, оскільки прохання позивачки з цього приводу відповідачем не сприймаються, так як потребують додаткових матеріальних витрат. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Крім того, ч. 3 ст. 334 ЦК України встановлено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Виходячи із вищенаведеного, угода (правочин) між сторонами відбулася, вона виконана в повному обсязі, нею були припиненні обов'язки відповідача щодо житлового будинку та встановленні права на нерухомість у позивачки, тому є правові підстави визнати договір дійсним та право власності на житловий будинок за позивачкою.

Outcome: approved