Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-30 00:00:00

ВИМОГИ ПОЗИВАЧА Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, у якому просить суд визнати за нею право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] . ПОЗИЦІЯ ПОЗИВАЧА Позивач та відповідач одружилися 12 серпня 2000 року, про що був зроблений актовий запис № 261. 16 листопада 2005 року між відповідачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Комжитлобуд» було укладено договір № 3 про інвестування в будівництво житла, предметом якого є участь Інвестора у фінансуванні будівництва квартири [ADDRESS] . 24 березня 2014 року відповідача отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно за № 19423152 на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Оскільки квартира придбана за час шлюбу, то вона є спільною сумісною власністю подружжя. У підготовчому судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити. ЗАПЕРЕЧЕННЯ ВІДПОВІДАЧА Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Ульянова Ю.А. у підготовчому судовому засіданні подали заяву відповідача про визнання позову, відповідно до якої відповідач повідомив суд, що факти, наведені у позовній заяві, а також позовні вимоги він визнає в повному обсязі, та не заперечує проти їх задоволення, так як спірна квартира була придбана позивачем та відповідачем в період шлюбу за спільні сімейні кошти. Крім того, відповідач повідомив суду, що крім нього з позивачкою ніхто інший у придбанні спірної квартири не приймав, в заставі вона не перебуває. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 09.07.2020 року позовну заяву залишено без руху, позивачеві надано строк для усунення недоліків. Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 09.07.2020 року заяву про забезпечення позову повернуто позивачеві. Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 09.11.2020 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ 12 серпня 2000 року між сторонами було зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про одруження [NUMBER] , виданого 12.08.2000 року Палацом урочистих подій Олександрійської міської ради Кіровоградської області. 16 листопада 2005 року між ТОВ «Комжитлобуд» та [PERSON] було укладено договір про інвестування в будівництво житла, предмето якого є участь інвестора у фінансуванні будівництва квартири [ADDRESS] з метою отримання у власність цієї квартири. Відповідно до акту № 24 прийому-передачі квартири від 29.12.2009 року встановлено, що ТОВ «Комжитлобуд» передав, а [PERSON] прийняв квартири [ADDRESS] . Як вбачається з копії свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 24.03.2014 року, встановлено, що трикімнатна квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] . ОЦІНКА СУДУ Оскільки, відповідач визнав позов в повному обсязі та визнання позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, то суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в підготовчому судовому засіданні. Відповідно до договору про інвестування будівництва житла від 16.11.2005 року, відповідач [PERSON] набув право власності на трикімнатну квартиру [ADDRESS] , перебуваючи у цей час у шлюбі з позивачем [PERSON] . Тобто даний об`єкт нерухомості придбано під час шлюбу родини [PERSON] , та є спільною сумісною власністю. Таким чином, враховуючи, що спірний житловий будинок набутий сторонами за час шлюбу, то він є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. НОРМИ ПРАВА Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч.4 ст.200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206,207 цього Кодексу. Згідно ч. 4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Стаття 5 ЦПК України вказує, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідне для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Зі змісту ст. 81 ЦПК України вбачається, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Норми ч. 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Ч. 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно ч. 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Ч. 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, та враховуючи той факт, що відповідач визнав позовні вимоги, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору.

Outcome: approved