Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-01 00:00:00

В жовтні 2013 року ПАТ виробничо-торгова фірма «Сіверянка» звернулось до суду з позовом, в якому просило стягнути з [PERSON], [PERSON], [PERSON] солідарно 10695,58 грн. заборгованості за проживання в гуртожитку, посилаючись на те, що розпорядженням Чернігівської обласної державної адміністрації від 22 жовтня 2008 року № 363 встановлено граничний розмір плати за проживання в гуртожитках з розрахунку 120 грн. за одне ліжко-місце, проте відповідачі за проживання сплачують не в повному обсязі, у зв'язку з чим утворилась заявлена сума заборгованості. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 квітня 2014 року позовні вимоги ПАТ ВТФ «Сіверянка» задоволено. Стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON], [PERSON] заборгованість за проживання в гуртожитку в сумі 10695 грн. 58 коп. В апеляційній скарзі [PERSON], вважаючи рішення суду таким, що не відповідає дійсним обставинам справи, просить скасувати судове рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції, всупереч положень ст.ст. 10, 57-61 ЦПК України, безпідставно проігноровані зазначені відповідачем [PERSON] доводи та надані нею письмові докази. Апелянт звертає увагу на відсутність між сторонами договірних відносин, і відповідно, не погодження між ними оплати за проживання в гуртожитку в розмірі 120 грн., а також зазначає, що суд не дав правової оцінки тій обставині, що відповідачам у користування виділялась кімната, а не ліжко-місце, тому посилання позивача на норми розпорядження Чернігівської обласної державної адміністрації від 22 жовтня 2008 року № 363, якими встановлено граничний розмір плати за проживання в гуртожитках з розрахунку 120 грн. за одне ліжко-місце, при здійсненні розрахунку плати за проживання в гуртожитку, є необґрунтованим. Вислухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню. Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що нарахування оплати для відповідачів здійснено правомірно з розрахунку на три ліжко-місця, що становить 360 грн. на місяць. Однак, з таким висновком районного суду не може погодитись апеляційний суд, виходячи з наступного. Встановлено, що відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] зареєстровані та проживають в кімнаті [ADDRESS] (а.с. 29-32) та належить на праві власності ПАТ ВТФ «Сіверянка» (а.с. 41). Відповідно до п. 1 договору № 322 від 25 квітня 1994 року, укладеного між позивачем та Чернігівською швейною фабрикою (нині ПАТ «Чернігівська швейна фабрика «Елегант»), позивач зобов'язався надати у гуртожитку по [ADDRESS] 194 місця для проживання одиноких громадян - працівників фабрики (а.с. 42). Наведена вище кімната була виділена відповідачу [PERSON] та двом її донькам ОАО ЧШФ «Елегант», що підтверджується відповідним ордером від 28 жовтня 1999 року (а.с. 140). В листопаді 2010 року з ініціативи ПАТ «Чернігівська швейна фабрика «Елегант» зазначений договір про надання місць у гуртожитку між юридичними особами було розірвано (а.с. 43), в зв'язку з чим мешканці гуртожитку, поселені відповідно до вищезгаданого договору, були зобов'язані вносити відповідну плату за проживання. Згідно розрахунку, наданого позивачем, заборгованість відповідачів за проживання в гуртожитку станом 01 вересня 2013 року становить 10695,58 грн. (а.с. 5). Дійсно, розміри і складові оплати за проживання в гуртожитках осіб, які не перебувають у сімейних відносинах, врегульовані розпорядженням Чернігівської обласної державної адміністрації № 363 від 22 жовтня 2008 року(а.с. 36). Разом з тим, п. 4 Примірного положення про гуртожитки, що затверджено постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року № 208, визначено, що гуртожитки підрозділяються на два види: гуртожитки для проживання одиноких громадян (жилі приміщення знаходяться у спільному користуванні кількох осіб, які не перебувають у сімейних стосунках) та для проживання сімей (жилі приміщення, що складаються з однієї чи кількох кімнат, перебувають у відособленому користуванні сімей). Розділом VІ цього положення врегульовані питання плати за користування жилою площею у гуртожитку і за комунальні послуги. Зокрема, п. 38 вказує на те, що плата за користування жилою площею у приміщеннях, що знаходяться у спільному користуванні кількох осіб, які не перебувають у сімейних стосунках, провадиться за встановленими ставками. Громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають в їх відособленому користуванні, вносять плату за користування жилою площею і за комунальні послуги по ставках квартирної плати (тарифах), установлених для будинків державного та громадського житлового фонду. Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачу [PERSON] було надано для проживання сім'ї з трьох осіб кімнату, що підтверджено ордером, а не ліжко-місця, як зазначив позивач, а отже нарахування плати за гуртожиток відповідачам має бути здійснено відповідно до ч. 2 п. 38 Примірного положення про гуртожитки, виходячи з використання певної жилої площі і за комунальні послуги по ставках квартирної плати (тарифах), установлених для будинків державного та громадського житлового фонду. Не беруться до уваги висловлені представником позивача доводи щодо недійсності виданого на ім'я [PERSON] ордеру з посиланням на відсутність у ОАО ЧШФ «Елегант» повноважень на його видачу, оскільки саме цей ордер став підставою для вселення відповідачів до займаної кімнати, а питання правомірності їх проживання у гуртожитку не оспорюється. Крім того, на час видачі ордеру гуртожиток перебував у віданні позивача, а не у власності. Відповідно до положень ч. 4 ст. 10 ЦПК України апеляційний суд пропонував ПАТ ВТФ «Сіверянка» надати розрахунок суми плати за проживання в гуртожитку відповідачів, проведений відповідно до ч. 2 п. 38 Примірного положення про гуртожитки, але позивачем суду такий розрахунок надано не було. Колегія суддів позбавлена можливості визначити розмір такої плати самостійно, оскільки дані відносно площі житла відповідачів в матеріалах справи відсутні. Оскільки висновок позивача про необхідність плати за проживання відповідачів у гуртожитку з розрахунку за одне ліжко-місце суперечить матеріалам справи, а розрахунок плати за проживання [PERSON], [PERSON], [PERSON] у приміщені, що перебуває в їх відособленому користуванні, не надано, апеляційний суд вважає необхідним скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 квітня 2014 року та відмовити в задоволенні заявлених ПАТ ВТФ «Сіверянка» вимог.

Outcome: approved