Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-20 00:00:00

В жовтні 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] , в якому просить суд поновити його батьківські права відносно сина [PERSON] , [INFO] , та доньки [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову зазначено, що він є батьком [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 18.12.2014 року, його було позбавлено батьківських прав відносно них. Відповідач на даний час проживає поза межами України та діти із січня 2019 року фактично проживають разом із позивачем. На даний час позивач налагодив свої стосунки із дітьми. Останній бере безпосередню участь у їх вихованні, приділяє їм багато часу, та матеріально утримує. Таким чином, на даний час зникли обставини, які були підставою для позбавлення позивача батьківських прав, він має можливість і бажання виконувати батьківські обов`язки, та переконаний, що є всі підстави для поновлення його батьківських прав відносно дітей, а тому звернувся до суду із даним позовом. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 09.10.2019 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 15.11.2019 року, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено розгляд справи. Позивач в судове засідання не з`явився. Подав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, просив позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилась. Про розгляд справи повідомлялась належним чином. Про причини неявки суд не повідомила. Відзив на позов та будь-які клопотання до суду не подавала. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився. Подав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі та висновок, відповідно до якого орган опіки і піклування вважає за доцільне поновити батьківські права позивача. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із ч.ч. 1, 2 статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства. Судом встановлено, що позивач [PERSON] народився [INFO] та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , а відповідач [PERSON] народилась [INFO] та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] народилась [INFO] та [PERSON] народився [INFO] . Їх батьками є сторони у справі - [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 30.09.2014 року, шлюб зареєстрований 01.11.2006 року між [PERSON] та [PERSON] , було розірвано. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 18.12.2014 року у справі № 752/14265/14-ц, [PERSON] , [INFO] було позбавлено батьківських прав щодо сина [PERSON] , [INFO] , та доньки [PERSON] , [INFO] . Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч. 1 ст. 169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Згідно з ч. 4 цієї статті суд перевіряє, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини. Судом встановлено, що відповідно до висновку Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації № 104-11736 від 20.12.2019 року, орган опіки і піклування вважає за доцільне поновити батьківські права [PERSON] щодо дітей [PERSON] та [PERSON] . З наданих стороною позивача доказів, а також зі змісту зазначеного висновку вбачається, що на даний час мати дітей, відповідач у справі, постійно проживає і працює в Китаї. Діти зареєстровані та фактично проживають з бабусею [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , та для останніх в помешканні створені всі належні умови для їх навчання та виховання. Крім того, мати дітей [PERSON] написала заяву, в якій вказала, що не заперечує проти поновлення батьком батьківських прав. Також при вирішенні спору суд приймає до уваги те, що відповідно до висновку Студії психології та творчості «Сезони надії» про психологічне обстеження від 17.06.2019 року, діти [PERSON] та [PERSON] мають виражені ознаки емоційних порушень, що спричинені ситуацією проживання в іншій країні та директивного стилю виховання матері. Діти вбачають перспективи та позитив у проживанні з батьком, висловлюють бажання навчатись в м. Києві, мають тут друзів, а також емоційну підтримку бабусь та дідусів. Відповідно до ст. 169 СК України, мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо дитина була усиновлена і усиновлення не скасоване або не визнане недійсним судом. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо на час розгляду справи судом дитина досягла повноліття. Суд перевіряє, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини. При вирішенні справи про поновлення батьківських прав одного з батьків суд бере до уваги думку другого з батьків, інших осіб, з ким проживає дитина. Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» визначено, що особам, позбавленим батьківських прав, надано право звернутися до суду з позовом про їх поновлення. Розглядаючи такі справи, суди зобов`язані перевіряти, наскільки змінилися поведінка особи та обставини, що були підставою для позбавлення її батьківських прав. При вирішенні питання про поновлення батьківських прав одного з батьків суд бере до уваги думку другого з них та інших осіб, із якими проживає дитина, враховує її інтереси, а також думку дитини, якщо вона її може висловити. В ході розгляду справи судом не встановлено доказів, що поновлення позивачу батьківських прав відносно його дітей буде суперечити їх інтересам, а, навпаки, стороною позивача доведено, що позивач опікується дітьми, матеріально їх утримує та створив належні умови для їх проживання та виховання. Відповідно частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обставини, які були підставою для позбавлення позивача батьківських прав суттєво змінилися, позивач здатний та має бажання виконувати свої батьківські обов`язки по вихованню та утриманню дітей, суд вважає позов обгрунтованим, доведеним та таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved