Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-26 00:00:00

\~ \~ \~ \~ Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у судові засідання, які призначалися на 21.07.2020р., 27.08.2020р., будучи належним чином сповіщені, не явилися, про причину неявки суд не сповістили, відзиву на позов не надали, були попереджені, що на підставі ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки без поважних причин або неповідомлення суду про причини неявки, справа буде розглянута у їхню відсутність на підставі даних, що є в матеріалах справи. Представник позивача [PERSON] [PERSON] , діючий від імені та в інтересах позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив справу розглянути без його участі. Згідно із ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія свідоцтва про одруження [PERSON] із [PERSON] ; копія технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , оформленого на ім`я [PERSON] та [PERSON] ; копія свідоцтва про смерть [PERSON] померла [INFO] ; копія свідоцтва №86 від 19.04.1997р. про право власності на житло; копія звіту експерта про проведення незалежної оцінки вартості квартири від 24.07.2019р.; копія витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 05.04.2013р. (дата заведення спадкової справи 05.04.2013р.); копія домової книги на квартиру. Судом в\~ході судового\~розгляду справи\~встановлено,\~що позивач\~у справі\~є \~вдівцем [PERSON] ,\~відповідачі \~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] \~ \~ являються її дітьми. За життя [PERSON] належало майно: на підставі свідоцтва № [NUMBER] від 19.04.1997р. про право власності на житло Ѕ частина квартири [ADDRESS] . На випадок смерті [PERSON] не розпорядилася належним їй майном, заповіту не залишила, [INFO] померла. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне їй майно (1/2 частину квартири). У встановлений законодавством строк для прийняття спадщини позивач (як чоловік), відповідачі (діти) не звернулися до нотаріальної контори із заявою про її прийняття за законом. Проте, протягом подружнього життя та останні роки перед смертю [PERSON] позивач мешкав разом із нею, доглядав за дружиною, як чоловік. Відповідачі\~ у справі спадщину не прийняли, на момент смерті матері мешкали окремо, після смерті [PERSON] не заперечували, щоб спадщину оформив позивач. Незважаючи на фактичне прийняття позивачем спадщини, оформити її неможливо у зв`язку із тим, що в нього відсутні відповідні оригінали правовстановлюючих документів. Крім того, дружина позивача протягом життя не зареєструвала належним чином право власності на належну їй Ѕ частину квартири. У нинішній час, при зверненні позивача до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину, йому в цьому було відмовлено з причин відсутності оригіналів правовстановлюючих документів на вищевказану квартиру. Необхідні нотаріусу документи позивач надати не може у зв`язку із втратою їх спадкодавцем. Окрім вищевказаного, перешкодою в оформленні прийняття спадщини є також і те, що згідно п. 7 глави 7 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Міністерством юстиції України 22.02.2012р. №296/5, у справах нотаріуса залишаються копії (фотокопії) правовстановлюючого документу - при видачі свідоцтва про право на спадщину. На копіях (фотокопіях) правовстановлюючого документу проставляється відповідна відмітка «згідно з оригіналом» із зазначенням дати та підпису нотаріуса. Отже, після смерті [PERSON] це питання вже неможливо вирішити, за визнанням права власності на Ѕ частину квартири, як на об`єкт спадщини, може звернутися тільки спадкоємець. Таким чином,\~ позивач прийняв спадщину за законом в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, що залишилася після померлої [PERSON] , і вважає, що має всі законні підстави для визнання за ним права власності на неї, оскільки до держави вона не перейшла, відумерлою\~ не визнана, відповідачі на неї не претендують та її не прийняли. Крім того, позивач, як власник іншої Ѕ частини квартири та спадкоємець майна після смерті дружини, заявив також вимоги про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] , зазначивши, що відповідач [PERSON] у справі є сином позивача. Як вказує позивач, [PERSON] був прописаний на належній йому житлоплощі та мешкав певний час за даною адресою. Декілька років тому відповідач виїхав з належної позивачу квартири. З тих пір відповідач за спірною адресою більше не з`являвся, належних йому речей у будинку немає. \~ \~ \~ \~Таким чином, вже досить тривалий час відповідач на вищевказаній житлоплощі, де він був зареєстрований, не мешкає, реєстрація даної особи носить формальний характер. Вже пройшло декілька років з моменту виїзду відповідача, він за місцем реєстрації не з`являвся, з реєстраційного обліку не знявся. У зв`язку із реєстрацією відповідача на житлоплощі, позивач несе додаткові витрати по сплаті комунальних послуг, крім того, він, як власник житла, позбавлений можливості у вирішенні інших, передбачених чинним законодавством, питань (виникають труднощі з отриманням субсидії). Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки його доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. Оскільки щодо позовних вимог, обставин справи сторони не заперечують, визнають їх, суд вважає, що факти, які обґрунтовують заявлені вимоги і мають значення для справи встановлені, у зв`язку із чим немає необхідності у підтвердженні їх доказами засобом дослідження показань свідків. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 ЦК України (ст. 1223 ЦК України). Ст. 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно поживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Як було встановлено судом, позивач у справі є спадкоємцем першої черги за законом. У передбачений законом строк для прийняття спадщини позивач не звернувся до нотаріальної контори із відповідною заявою, проте він мешкав разом із спадкодавцем до її смерті. Як зазначив позивач, після смерті дружини у нього були відсутні оригінали правовстановлюючих документів на спадкову квартиру. В даний час оформити своє право на спадщину та отримати відповідне свідоцтво позивач не має можливості. Прийняття спадщини є фактом, яке відображає волю спадкоємця придбати майно після смерті спадкодавця. В даному випадку позивач прийняв спадщину фактично, оскільки його воля, як спадкоємця за законом, була виражена у його діях по фактичному управлінню та володінню спадковим майном (зберігання копій правовстановлюючих документів на квартиру, мешкання в ній по теперішній час, розпорядження щодо її цільового використовування тощо). Таким чином, позивач прийняв спадщину в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, оскільки він постійно проживав разом\~ із спадкодавцем на час відкриття спадщини та не заявив про відмову від неї. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, суд вважає, що позивач є суб`єктом набуття права власності на Ѕ частину квартири, що належала [PERSON] , з підстав прийняття спадщини за законом в порядку ч.3 ст. 1268 ЦК України. З урахуванням викладених позивачем та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити його вимоги щодо визнання за ним права власності на спадкове майно. Що стосується вимог позивача про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житлом, суд зазначає наступне. Згідно із ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997р. відповідно до Закону України №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини, основоположних свобод 1950 року. Першого протоколу та протоколів №2,4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до положень ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності із ст. 317, ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до абз. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003р. реєстрація - це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Документом, до якого вносяться відомості про місце проживання та місце перебування особи, є у т.ч. паспорт громадянина України. Таким чином, правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування особи за певною адресою. Відповідно до\~ст.\~7\~Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні»\~зняття з\~реєстрації місця\~проживання особи\~здійснюється на\~підставі судового\~рішення,\~яке набрало\~законної сили,\~про позбавлення\~права користування\~житловим приміщенням. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. За заявою особи зняття з реєстрації може бути здійснено одночасно з реєстрацією нового місця проживання. За ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Приймаючи рішення у даній справі, суд бере до уваги положення постанови Верховного Суду України від 17.10.2018р. у цивільній справі № 521/17805/16-ц, в якій, з урахуванням обставин справи, вказано, що « Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.». В даному випадку, до спірних правовідносин застосовуються положення ст. ст. 383, 391 ЦК України (стосовно забезпечення прав та гарантій власнику житла), а також ст. 405 ЦК України, оскільки відповідач (син позивача) є членом родини позивача, який вже декілька років не мешкає у квартирі позивача. Виходячи із вищевказаного, матеріалів справи, доводів позивача, викладених у позові, відповідач [PERSON] вже тривалий час не мешкає за спірною адресою, він не являється власником житла, у якому прописаний, в даний час мешкає за невідомою позивачу адресою, за місцем реєстрації не з`являється вже кілька років, в добровільному порядку не знявся з реєстраційного обліку зі вказаної адреси. Згідно наданих документів, позивач є власником Ѕ частини квартири [ADDRESS] та спадкоємцем іншої Ѕ частини даної квартири, на житлоплощі якої рахується прописаним відповідач. У зв`язку із тим, що відповідач не проживає у квартирі вже достатньо тривалий час, яких-небудь витрат по утриманню житла він не несе, його особистих речей там також немає. Договором, законом або рішенням суду не було встановлено право відповідачів на користування ними будинком з підстав ст. 401 ЦК України. У зв`язку із вищевикладеним, є правові підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Outcome: approved