Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-02 00:00:00

В грудні 2013 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання шлюбу недійсним (фіктивним). Мотивуючи свої позовні вимоги, [PERSON] вказує, що 13 квітня 1996 року між її тіткою [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб. На думку позивача, вказаний шлюб був фіктивним, тобто укладеним без наміру створення сім`ї і набуття прав та обов'язків подружжя з наступних причин. Позивачка вважає, що єдиним наміром Відповідача було обманним шляхом заволодіти матеріальними цінностями та майном дружини, і цей факт, як вважає позивач, підтверджується слідуючими діями Відповідача, а саме: Задовго до реєстрації шлюбу між покійною тіткою позивача та Відповідачем, останній скористався довірливістю її тітки, обманним шляхом намагався заволодіти її квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та навіть приватизував її, про що свідчить «Свідоцтво про право власності» №11823 від 11.06.1993р. Покійна [PERSON], на думку позивачки, відповідачу не хотіла залишати після своєї смерті свою квартиру, та, на підтвердження зазначеного, вона вказала, що її тіткою, був складений заповіт, зареєстрований у реєстрі за № 3-2780 від 04.03.2003 року та посвідчений Державним нотаріусом Першої одеської нотаріальної кантори Савінок К.П., з якого вбачалось, що належна їй квартира за адресою: [ADDRESS] після її смерті перейде до її племінниці [PERSON]. Проте, [INFO], за чотирнадцять днів перед смертю [PERSON], під психічним тиском Відповідача на хвору, вмираючу [PERSON], усвідомлюючи, що Відповідач залишиться без її квартири, ним було визвано нотаріуса та поставлено питання про зміну заповіту, яким зазначалось, що після смерті одного з подружжя, частка у праві спільної сумісної власності переходить до другого з подружжя, який пережив, а у разі смерті останнього, право на спадщину має [PERSON]. На думку позивача, при складанні зазначеного заповіту, Відповідач знову проявив хитрощі та корисливий мотив, який він переслідував з самого початку шлюбних відносин та при складанні заповіту від [INFO], він надав нотаріусу завідомо недійсне свідоцтво про право власності на житло від 11.06.1993 року № 11-847, яке було видане на підставі розпорядження органу приватизації від 11.06.1993 року № 11-823, згідно якого квартира [ADDRESS] була передана їм у спільну сумісну власність у порядку приватизації, але насправді розпорядженням УЖКГ виконкому Одеської міськради від 09.11.1995 року №124 його, відповідача, було виключено з цього розпорядження органа приватизації № 11823 від 11.06.1993 року, тобто, ця квартира, на час складання спільного заповіту подружжя не була об'єктом їх права спільної сумісної власності, тому не могла бути предметом заповіту подружжя. Також, задовго до смерті тітки, вона конфліктувала з Відповідачем, про що свідчить той факт, що тіткою навіть при житті, було розірвано те свідоцтво про укладання шлюбу. Проте, на думку позивача, відповідач, маючи наміри, направлені на заволодіння квартирою померлої, отримав повторне свідоцтво про шлюб, серії [NUMBER] від 30.09.2008 року, видане Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції. Вищезгадане повторне Свідоцтво було видано та підписано від імені керівника органу реєстрації актів цивільного стану [PERSON], який не був ні керівником, ні заступником керівника Першого відділу реєстрації актів цивільного стану, і не виконував обов'язок керівника цього органу, оскільки керівником тоді була [PERSON], а у її відсутності виконувала її обов'язок - [PERSON]. Усі ці факти, на думку позивача, та неодноразовий підлог нечинних документів, свідчать про корисливі наміри Відповідача та фіктивність шлюбу, тобто укладеним без наміру створення сім'ї і набуття прав та обов'язків подружжя. У зв'язку з викладеним, позивачка просить винести рішення, яким визнати недійсним (фіктивним) шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON]. В судовому засіданні [PERSON] та її представник підтримали позов в повному обсязі і просили його задовольнити. Крім того, позивачка надала письмові пояснення по справі, в яких вказала, що її батьки мали двохкімнатну квартиру в [ADDRESS], а її тітка, покійна [PERSON], яка є рідною сестрою її матері, мала однокімнатну квартиру по [ADDRESS]. Оскільки сестра її матері, тітка [PERSON], була одинока та багато свого часу проводила у них дома, то вони з її матір'ю вирішили провести обмін своїми квартирами та вселитись разом в одну квартиру. Після цього, її мати стала шукати варіанти обміну квартирами, та знайшла такий варіант у центрі міста, недалеко від їх квартири по [ADDRESS], з доплатою, яку виплатили її батьки, оскільки сестра матері була одинока та таких грошей не мала і 22 серпня 1975 року, згідно обміну квартирами, відповідно до обмінного ордеру №3329, її мати - [PERSON], її батько, брат - [PERSON] та вона - [PERSON], і сестра її матері [PERSON], вселились, з правом на житлову площу, в квартиру [ADDRESS]. На той же самий час, її батько захистив дисертацію і йому запропонували місце роботи в м.Донецьку і їх сім'я переїхала до Донецьку, залишивши за собою право на обмінну квартиру [ADDRESS]. Позивачка також вказала, що у цей же час, [PERSON], який був прописаним в [ADDRESS], зняв в піднайм, кімнату, розміром 12 кв.м. у їх квартирі [ADDRESS], про що був укладений з [PERSON] договір 08.09.1975 року про здачу йому в їх квартирі [ADDRESS] в тимчасове користування, строком до 5 років в піднайм, кімнати, розміром 12 кв.м. У зв'язку з піднаймом цієї кімнати, [PERSON] виписався з квартири [ADDRESS] та прописався в м.Одесі в квартиру [ADDRESS] з 10.09.1975 року, оскільки, як він тоді пояснював, йому ця прописка потрібна для роботи. На думку позивачки, зазначеним, спростовується ствердження відповідача про те, що спільне життя з [PERSON] він почав з 1975 року, оскільки, виходячи з викладеного, він був лише квартиронаймачем у їх квартирі. Згідно Розпорядження № 11823 від 11 червня 1993 року, було передано квартиру [ADDRESS] в спільну сумісну власність [PERSON] та відповідачу - [PERSON], який на той час був лише квартиронаймачем. Відповідно до Свідоцтва про право власності №11823 від 11.06.1993р., квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] приватизована [PERSON] та членом її сім'ї - [PERSON], але, як вказує позивач, на час приватизації зазначеної квартири, [PERSON] не був членом сім'ї [PERSON], що, на думку позивачки, свідчить про наміри [PERSON], направлені лише на заволодіння чужою квартирою, а не на створення сім'ї з [PERSON] Крім того, позивач вказала, що відповідач у той же час був одружений та розлучився в 1991 році, про що сам надав довідку у судовому засіданні. На думку позивачки, дізнавшись про смерть дружини, з якою він розлучився ще в 1991 році та яка померла в 1995 році, та про те, що її квартира [ADDRESS], в якій до смерті вона проживала, не приватизована та відійде, згідно Закону, державі, з метою заволодіння вказаною квартирою, шляхом приватизації на себе, відповідач [PERSON] переселився в квартиру померлої, отримав на померлу Свідоцтво про смерть, актовий запис №6847 від 14.07.1995 року та доказував, що начеб-то проживав з померлою однією сім'єю, до смерті померлої. На думку позивачки, оскільки право на приватизацію, шляхом незаконної приватизації половини їх квартири [ADDRESS], ним було втрачено і у нього не було права другий раз приватизувати другу квартиру, а саме квартиру [ADDRESS], в якій до смерті проживала померла, з якою він розлучився ще в 1991 році, з метою заволодіння квартирами, як померлої дружини, з якою розлучився в 1991 році, так і квартири [ADDRESS], [PERSON] прийняв рішення про скасування приватизації ним квартири [ADDRESS], та для цього вчинив наступні дії. На думку позивачки, щоб не втратити квартиру, якою він незаконно заволодів, шляхом приватизації, як начеб-то будучи членом сім'ї [PERSON], за адресою: [ADDRESS], та, з метою незаконної приватизації квартири померлої дружини, з якою розлучився ще в 1991 році, [PERSON] потягнув 11.08.1995 року [PERSON] до нотаріуса, запропонувавши їй все майно заповідати друг другу і у одного і того ж нотаріуса було складено два заповіти. Так, згідно заповіту від 11.08.1995 року, [PERSON], все майно та квартиру [ADDRESS], заповідала відповідачу [PERSON]. Також, 11.08.1995 року, було складено заповіт [PERSON], згідно якого: все майно та квартиру [ADDRESS], він заповідав [PERSON]. Проте, як вказала позивачка, ніякого майна, крім квартири [PERSON], у відповідача [PERSON] на той час не було, та і в заповіті ним інше майно, крім квартири [PERSON], не було зазначено. Отже, на думку позивачки, підстав для складення заповіту, у нього не було, але була мета не втратити квартиру [ADDRESS], тому і було здійснено цей похід до нотаріуса. Ці дії, на думку позивачки, лише свідчать про намагання відповідача завести в оману [PERSON] та заволодіти квартирою [ADDRESS], а не створити сім'ю з [PERSON]. Після цього, як вказує позивачка, [PERSON], з метою заволодіння квартирою [ADDRESS], в якій до смерті проживала померла, з якою він розлучився ще в 1991 році, виконуючи дії направлені на отримання права на приватизацію цієї квартири, звернувся до органу Приватизації та вказав, що його незаконно було включено як члена сім'ї при приватизації квартири [ADDRESS], і просив визнати приватизацію ним, цієї квартири, недійсною і в зв'язку з цим, розпорядженням від 9.11.1995р. за № 124 «Про виключення гр. [PERSON] з Розпорядження органу приватизації № 11823 від 11.06.1993 р.» відповідач [PERSON], був виключений з Розпорядження орану приватизації № 11823 від 11.06.1993 р. про передачу йому у сумісну власність квартири [ADDRESS] Цим самим, на думку позивачки, у нього знову з'явилось право на приватизацію житла, чим він і скористався та, як вказує позивачка, незаконно заволодів квартирою [ADDRESS], шляхом її приватизації. Тому він, як вказує позивачка, виконуючи дії, направлені на заволодіння квартирами, виписується з квартири по [ADDRESS] та прописується в квартиру по [ADDRESS]. Посилаючись на довідку від 17.09.2009 року, яку надано відповідачем у судовому засіданні, позивачка вказала, що відповідач [PERSON], після скасування приватизації по [ADDRESS], виписався з квартири [ADDRESS] - 12.01.1996 року. Посилаючись на довідку без дати, яку, як вказала позивачка, [PERSON] надав для приватизації, він прописаний в квартирі [ADDRESS], як головний наймач - з 17.01.1996 року Проте, як вказує позивачка, згідно до адресної Довідки, [PERSON] прописаний за вказаною адресою лише 31.01.1996 року, тобто, після приватизації цієї квартири та виписаний з неї - 02.02.1996 року. Посилаючись на Розпорядження УЖКГ № 72475 від 26.01.1996 року та Свідоцтво про право власності від 26.01.1996р., позивачка вказала, що квартира [ADDRESS], була 26.01.1996р. приватизована [PERSON] Також позивачка вказала, що зразу ж, після отримання Розпорядження УЖКГ № 72475 від 26.01.1996 року та Свідоцтва про право власності від 26.01.1996р., відповідач [PERSON] прописався лише 31.01.1996 року в цю приватизовану ним на себе, [ADDRESS] Після цього, як вказала позивачка, зразу ж, 02.02.1996 року цю приватизовану ним на себе, [ADDRESS], відповідач [PERSON] продав [PERSON], та у цей же день виписався з цієї квартири, але оформив ці дії як договір дарування квартири. Саме, на думку позивачки, з метою укриття вказаних фактів, направлених на заволодіння квартирами, 02.04.1996 року відповідач провів обмін свого паспорту і 13 квітня 1996 року зареєстрував з [PERSON] шлюб без наміру укладення такого, оскільки, як він заявив, йому це потрібно для роботи, а 26.06.1996 року [PERSON] прописався знову в ту ж квартиру [ADDRESS], вже як людина, у якої відсутнє житло, як чоловік, до дружини [PERSON]. 04.03.2003 року [PERSON] самостійно, прибула до Першої одеської нотаріальної контори, де склала заповіт, який був зареєстрований у реєстрі за № 3-2780 від 04.03.2003 року та посвідчений Державним нотаріусом, з якого вбачалось, що вона заповідає належну їй квартиру [ADDRESS], після її смерті, [PERSON]. Тобто, на думку позивачки, зазначене вказує саме на те, що покійна, не будучи важко хворою, без примусу, розпорядилася своєю квартирою та не сповістила про це відповідача і саме це, як вважає позивачка, вказує на те, що брак був фіктивним та довірливих відносин як у чоловіка з дружиною, між відповідачем та покійною [PERSON], ніколи не було. На думку позивачки, за два тижні до смерті [PERSON], як вказав відповідач [PERSON], він випадково, коли вмираюча, будучи онкохворою, була у хворому маренні, дізнався про вказаний заповіт і ним тоді було поставлено питання про зміну заповіту. У той же день, [INFO] [PERSON] було визвано в квартиру вмираючої, онкохворої [PERSON] нотаріуса і знову складено інший заповіт, який було названо вже як спільний заповіт, хоча, як вказує позивачка, він чітко розумів, що будь-якого майна у нього на той час не було, з якого вбачалось, що, квартира [ADDRESS], що належить [PERSON] та [PERSON] заповідається [PERSON], а у разі смерті одного з подружжя, частка у праві спільної сумісної власності переходить до другого з подружжя, який пережив, а у разі смерті останнього, право на спадщину має [PERSON]. Також, як вказала позивач, при складанні заповіту від [INFO] [PERSON] надав нотаріусу свідоцтво про право власності на житло від 11.06.1993 року № 11847, яке видане на підставі розпорядження органу приватизації від 11.06.1993 року № 11-823, згідно якого квартира [ADDRESS] була передана їм у спільну сумісну власність у порядку приватизації, та за яким, розпорядженням УЖКГ виконкому Одеської міськради від 09.11.1995 року №124, відповідача було виключено з розпорядження органа приватизації № 11823 від 11.06.1993 рокує. На думку позивача, ця квартира на час складання спільного заповіту подружжя не була об'єктом їх права спільної сумісної власності, а тому не могла бути предметом заповіту подружжя. Посилаючись на заперечення відповідача, в якому він вказав, що складання заповіту подружжя здійснювалось в короткі терміни, а тому, вони не повністю розуміли суть зазначеного заповіту та його наслідки, позивачка вказала, що зазначене вище дійсно підтверджує те, що важкохвора не повністю розуміла суть зазначеного заповіту та його наслідки і підтверджує цілеспрямовані дії відповідача [PERSON], направлені на заволодіння квартирою хворої [PERSON], оскільки дійсно ним, а не покійною, незважаючи на те, що [PERSON] лежала важкохвора, було визвано в квартиру нотаріуса, та надано йому документи. І це також, на думку позивачки, підтверджує, що не повністю розуміла суть зазначеного заповіту та його наслідки лише хвора [PERSON], але не відповідач, оскільки, дійсно зазначений заповіт [INFO] було підписано важко хворою [PERSON] та було визвано нотаріуса за місцем її проживання, тобто у квартиру, що свідчить про те, що самостійно вона не зверталась до нотаріуса про зміну заповіту та для печатання тексту заповіту відвозились особисті документи в нотаріальну контору не самою покійною, а саме відповідачем. Тобто, на думку позивачки, вказане свідчить саме про корисливий мотив відповідача. Викладене та зазначене відповідачем у його запереченнях, на думку позивачки, свідчить про дії відповідача, які, на протязі довготривалого часу, були направлені не на створення сім'ї з покійною [PERSON], а лише на заволодіння квартирою [ADDRESS], що належала [PERSON] та квартирою [ADDRESS], покійної його дружини, з якою відповідач не проживав та розлучився в 1991 році, але заволодів її квартирою, начеб-то також, як її чоловік, шляхом приватизації на себе, в 1996 році. Посилаючись на зазначене відповідачем у його запереченнях щодо того, що після смерті [PERSON], в 2005 році, [PERSON], відмовилась допомагати йому в житті, а тому він прийняв рішення щодо звернення до суду з вимогою про визнання заповіту подружжя недійсним та визнання за собою повністю права власності на квартиру, і це, зазначення відповідачем у його запереченнях, на думку позивачки, також свідчить про дії відповідача, які, на протязі довготривалого часу, були направлені лише на заволодіння квартирою [ADDRESS], що належала [PERSON]. Також позивачка вказала, що ствердження відповідача стосовно того що заява [PERSON] про те, що [PERSON] не бажаючи бути в шлюбі з відповідачем, навіть розірвала свідоцтво про одруження від 13.04.1996 р., не відповідає дійсності, оскільки вона не вказує, звідки їй стало це відомо, а оригінал свідоцтва про одруження від 13.04.1996 р., як вказує відповідач, в цілому без будь-яких зовнішніх пошкоджень було ним здано до Першого відділу РАЦС Приморського РУЮ м. Одеси, і на підставі чого він отримав повторне, без помилок в прізвищах свідоцтво про шлюб, не може, на думку позивачки, бути прийнято до уваги, оскільки у разі зовнішніх пошкоджень свідоцтва про одруження, при його здачі в органи РАЦС, може бути видано повторне, а якщо, як стверджує відповідач [PERSON], було допущено помилки в прізвищах в свідоцтві про шлюб, то повторне свідоцтво не видається, а необхідно звернутись за рішенням до суду і лише тоді, може бути видано повторне свідоцтво за рішенням суду. Отже, вищенаведене, на думку позивачки, також свідчить про корисливі наміри відповідача та фіктивність укладеного шлюбу, тобто укладеного одним із подружжя, а саме - чоловіком, без наміру створення сім'ї та набуття прав і обов'язків подружжя. Щодо надання відповідачем фотографій з пам'ятником покійної, як доказ, що він начеб-то жінці поставив пам'ятник після її смерті, то це, як вказує позивачка, ще раз підтверджує про фіктивність шлюбу та корисливі наміри [PERSON], оскільки той пам'ятник був поставлений через багато років після смерті, тобто, лише тоді, коли відповідач [PERSON] звернувся до суду з позовом про залишення спірної квартири за собою, незважаючи на волю покійної та те, що він відношення до вказаної квартири не має. Крім того, як вказує позивачка, цей пам'ятник було поставлено на гроші самої покійної, якими він заволодів, та, після постійних йому нагадувань позивачкою про те, що він заволодів грошима покійної, а навіть на її гроші не поставив пам'ятник покійній. Щодо заяви представника відповідача про строки позовної давності, то строки позовної давності нею не було порушено, оскільки про зазначені дії відповідача стосовно його шлюбних намірів та дій щодо незаконних приватизацій квартир, їй стало відомо безпосередньо перед зверненням нею з позовом до суду. Виходячи з викладеного, позивач просила суд про задоволення позовних вимог. Відповідач не визнав позовні вимоги та у судовому засіданні надав заперечення проти позову, у якому вказав наступне. Позивачка по справі, [PERSON], являється племінницею [PERSON] Спільне життя з [PERSON] він почав з 1975 року, при цьому він шлюб з нею тоді не укладав. 22 серпня 1975 року, на думку відповідача, [PERSON], в порядку обміну житловими приміщеннями, придбала квартиру [ADDRESS] та 25 серпня 1975 року відповідно обмінному ордеру № 3329, у вказану квартиру по [ADDRESS] вселились [PERSON] - відповідальний наймач, а також з правом на житлову площу сестра [PERSON] та сім'я сестри. 29 серпня 1975 року із м. Одеси в м. Донецьк до голови сімейства і власника нової квартири [PERSON], виїхали: сестра [PERSON] та діти сестри. А в [ADDRESS] тоді залишилась проживати [PERSON] - власник квартири. Він, відповідач - [PERSON], вселився, як піднаймач, без права на житлову площу, відповідно до Договору Найму від 8 вересня 1975 року, а з 10 вересня 1975 року, він - [PERSON] був прописаний в квартирі № 25. На думку відповідача, квартира [ADDRESS] була придбана самою [PERSON], і тільки в порядку обміну, а [PERSON] - мати [PERSON] - [PERSON] в 1975 році, відповідач вважає, що не придбавала за свої гроші квартиру №25, а тому квартира не повинна залишитися за [PERSON] Відповідач вказав, що [PERSON] закріплення квартири за [PERSON]- [PERSON] не намічала, тому що, на його думку, вона була неповнолітня. А тому, відповідач вважає, що зазначені доводи [PERSON] являються вигадані. Для здійснення приватизації зазначеної квартири [PERSON] підготовила від 29 квітня 1993 р. заяву до органу приватизації Одеського міськвиконкому та підписала її, як наймач і попросила його, відповідача по справі - [PERSON], підписати ту Заяву, як члена сім'ї, і тому лише, він її підписав. На підставі Заяви і інших документів, було прийнято Розпорядження № 11823 від 11 червня 1993 року про надання квартири [ADDRESS] в спільну сумісну власність [PERSON] та його - [PERSON], згідно з яким ним і [PERSON] було отримано Свідоцтво про право власності на житло від 11 червня 1993 року, на праві особистої власності квартири за [PERSON] і [PERSON], яке було зареєстровано 13 липня 1993 р., а в 1995 р. 11 серпня ними були складені заповіти, відповідно до яких [PERSON] заповіла [PERSON], а [PERSON] заповів [PERSON] все майно, яке належало кожному з них, в тому числі [ADDRESS] 9 листопада 1995 р., за його заявою, органом приватизації Одеського міськвиконкому було видане Розпорядження № 124 «Про виключення гр. [PERSON] з Розпорядження органу приватизації № 11823 від 11.06.1993 р.», а тому, на думку відповідача, починаючи з 9 листопада 1995 року квартира [ADDRESS] позбулася статусу спільної власності, та набула нового статусу майна - приватна власність, в особі [PERSON] А 13 квітня 1996 року між ним і [PERSON] був укладений шлюб. За два тижні до смерті [PERSON], йому стало відомо про наявність заповіту від 4 листопада 2003 року, відповідно до якого все майно, що буде їй належати на час смерті, в тому числі і спірну квартиру, вона заповідає [PERSON] За таких підстав, вони звернулись до Державного нотаріуса Другої Одеської державної нотаріальної контори, і ними був складений спільний заповіт подружжя, посвідчений державним нотаріусом другої Одеської державної нотаріальної контори Гур'янової Л.Г. Згідно умов зазначеного заповіту, належну їм на праві спільної сумісної власності квартиру [ADDRESS], на випадок їх смерті, вони заповіли [PERSON]. Підписання Заповіту від 27.10.2004 р. [PERSON] та [PERSON] відбулося в квартирі [ADDRESS] при безпосередній участі нотаріуса [PERSON] На думку відповідача, [PERSON] підписала Заповіт, без всякого психологічного грубого тиску від нього - [PERSON] Складаючи спільний заповіт подружжя, нотаріусу було надано Свідоцтво про право власності на житло від 11 червня 1993 року, та не повідомили державного нотаріуса про наявність розпорядження № 124 «Про виключення гр. [PERSON] з Розпорядження орану приватизації № 11823 від 11.06.1993 р.» від 9.11.1995 з тієї причини, що по-перше вони самі вже забули про його наявність, а по-друге, вони перебували в пригніченому стані, пов'язаному з розумінням неминучої смерті [PERSON]. Крім того, складання заповіту подружжя здійснювалось в короткі терміни, а тому, на думку відповідача, вони не повністю розуміли суть зазначеного заповіту та його наслідки. [INFO] [PERSON] померла, оскільки, як стверджує відповідач, вона тоді була тяжко хвора. Після її смерті, в 2005 році, [PERSON], не зважаючи на його вік та розуміючи, що вона не являється спадкоємцем майна, відмовилась допомагати йому в житті. Саме за таких обставин, як вказав відповідач, він прийняв рішення щодо звернення до суду з вимогою про визнання заповіту подружжя недійсним та визнання за собою повністю права власності на квартиру та рішенням суду, його позов було задоволено. Також, на думку відповідача, [PERSON] в позовній заяві не наводить правових підстав, за яких в неї виникло право звернення до суду з такими вимогами. На думку відповідача, не відповідає дійсності твердження [PERSON] про те, що [PERSON] розірвала свідоцтво про одруження від 13.04.1996 р., оскільки вона не вказує, звідки їй стало це відомо, а оригінал свідоцтва про одруження від 13.04.1996 р. в цілому без будь-яких зовнішніх пошкоджень було ним здано до Першого відділу РАЦС Приморського РУЮ м. Одеси, і на підставі чого 30.09.2008 р. він отримав повторне, без помилок в прізвищах свідоцтво про шлюб, а розірвання свідоцтва це видумка. З огляду на вказане, відповідач просить в задоволенні позову повністю відмовити.(а.с.72-76). Перший відділ реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції в Одеській області подав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутності. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що 22 серпня 1975 року, згідно обміну з гр. [PERSON] квартирами, відповідно до обмінного ордеру №3329, [PERSON], її сестра [PERSON], чоловік сестри та племінники [PERSON] і [PERSON], вселились з правом на житлову площу, в квартиру [ADDRESS].(а.с.77). На той же самий час, батько позивачки захистив дисертацію та йому запропонували місце роботи в м.Донецьку і їх сім'я переїхала до Донецьку, залишивши за собою право на обмінну квартиру [ADDRESS]. Зазначене не заперечувалось сторонами у судовому засіданні. Згідно договору від 08.09.1975 року, наданого відповідачем у судовому засіданні, [PERSON], як відповідальний квартиронаймач, уклала договір з [PERSON], прописаним в [ADDRESS], про здачу йому в тимчасове користування, строком до 5 років в піднайм, кімнати, розміром 12 кв.м.(а.с.78). Відповідно до довідки від 17.09.2009 року, наданої відповідачем у судовому засіданні, відповідач [PERSON], у зв'язку з піднаймом кімнати, прописався в м.Одесі в квартиру [ADDRESS] з 10.09.1975 року (а.с.80). Отже, зазначеним, спростовується ствердження відповідача про те, що спільне життя з [PERSON] він почав з 1975 року, оскільки, виходячи з викладеного він був лише квартиронаймачем. Згідно Розпорядження № 11823 від 11 червня 1993 року, передано квартиру [ADDRESS] в спільну сумісну власність [PERSON] та відповідача - [PERSON] (а.с.11). Свідоцтвом про право власності №11823 від 11.06.1993р. було встановлено, що квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] приватизована [PERSON] та членом її сім'ї - [PERSON] (а.с.10). Проте, як встановлено в судовому засіданні, що не заперечується сторонами, на час приватизації зазначеної квартири, [PERSON] не був членом сім'ї [PERSON] Крім того, відповідач у той час був одружений і розлучився, згідно наданої ним копії Свідоцтва про розлучення, в 1991 році. Вказаним також спростовується ствердження відповідача про те, що спільне життя з [PERSON] він почав з 1975 року. В судовому засіданні також встановлено, що дружина, з якою відповідач розлучився в 1991 році, проживала в неприватизованій квартирі [ADDRESS] та померла в 1995 році, про що відповідач отримав Свідоцтво про смерть, актовий запис №6847 від 14.07.1995 року.(а.с.47). Судом також встановлено, що 11.08.1995 року у одного і того ж нотаріуса було складено два заповіти. Так, згідно заповіту від 11.08.1995 року, [PERSON], все майно та квартиру [ADDRESS], заповідала відповідачу [PERSON], (а.с.81). Також, 11.08.1995 року, було складено заповіт [PERSON], згідно якого: все майно та квартиру [ADDRESS], він заповідав [PERSON] (а.с.82). Проте, як встановлено в судовому засіданні та не заперечувалось сторонами, ніякого майна, крім квартири [PERSON] у відповідача [PERSON] на той час не було та і в заповіті ним інше майно, крім квартири [PERSON], не було зазначено. За заявою [PERSON], відповідно до розпорядження № 124 «Про виключення гр. [PERSON] з Розпорядження орану приватизації № 11823 від 11.06.1993 р.» від 9.11.1995р., відповідач [PERSON], був виключений з Розпорядження орану приватизації № 11823 від 11.06.1993 р. про передачу йому у сумісну власність квартири [ADDRESS], що також сторонами не заперечувалось у судовому засіданні. Згідно довідки від 17.09.2009 року, наданої відповідачем у судовому засіданні, відповідач [PERSON], після вказаного, був виписаний з квартири [ADDRESS] - 12.01.1996 року. (а.с.80) та відповідно до довідки про склад сім'ї, підписаної керівником РЕП №5 [PERSON], яку [PERSON] надав для приватизації квартири [ADDRESS], в якій до смерті проживала покійна дружина відповідача, з якою він розлучився ще в 1991 році, він прописався в зазначеній квартирі [ADDRESS], як головний наймач - з 17.01.1996 року. Однак, згідно до адресної Довідки, [PERSON] прописаний за вказаною адресою: в квартирі [ADDRESS]: 31.01.1996 року та виписаний 02.02.1996 року. Відповідно до Свідоцтва про право власності від 26.01.1996р., яке видано на підставі Розпорядження УЖКГ № 72475 від 26.01.1996 року, в зазначений день, [PERSON] була приватизована квартира [ADDRESS]. Після цього, 02.02.1996 року цю приватизовану ним на себе, [ADDRESS], відповідачем [PERSON], згідно Договору дарування квартири, було передано [PERSON], та у цей же день [PERSON] виписався з цієї квартири. 02.04.1996 року відповідач провів обмін свого паспорту (а.с.46) і 13 квітня 1996 року зареєстрував з [PERSON] шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів Першого відділу реєстрації актів цивільного стану було зроблено запис № 76.(а.с.45), а 26.06.1996 року [PERSON] прописався знову в ту ж квартиру [ADDRESS], вже як чоловік, до дружини [PERSON] (а.с.80). Вищевказані наведені дії відповідача стосовно приватизації однієї квартири, як членом сім'ї, не будучи членом сім'ї, скасування за його заявою цієї приватизації квартири та, у той же час приватизації ним іншої квартири, яка належала особі, з якою відповідач не був у шлюбі на час її смерті, виписки та прописки в квартири, свідчать саме про дії відповідача, направлені не на створення сім'ї з [PERSON], а на заволодіння квартирами. 04.03.2003 року [PERSON] самостійно, прибула до Першої одеської нотаріальної контори, де склала заповіт, який був зареєстрований у реєстрі за № 3-2780 від 04.03.2003 року та посвідчений Державним нотаріусом, з якого вбачалось, що вона заповідає належну їй квартиру [ADDRESS], після її смерті, [PERSON].(а.с.13). Тобто, зазначене вказує на те, що покійна, не будучи важко хворою, без примусу, розпорядилася своєю квартирою та не сповістила про це відповідача, що може свідчити про відсутність довірливих відносин між відповідачем та покійною [PERSON], та, як результат те, що фактичних брачних відносин між [PERSON] і відповідачем, не було. За два тижні до смерті [PERSON], як стверджує сам відповідач [PERSON] (а.с.74), він дізнався про вказаний заповіт і було поставлено питання про зміну заповіту. У той же день, [INFO] [PERSON] та [PERSON] було складено спільний заповіт, зареєстрований у реєстрі за № 1-6077 від 27.10.2004р. приватним нотаріусом [PERSON], з якого вбачалось, що, квартира [ADDRESS], що належить [PERSON] та [PERSON] заповідається [PERSON], а у разі смерті одного з подружжя, частка у праві спільної сумісної власності переходить до другого з подружжя, який пережив, а у разі смерті останнього право на спадщину має [PERSON]. Зазначений заповіт, як вказано в його тексті, у зв'язку з хворобою [PERSON], було складено та підписано дома в квартирі [ADDRESS].(а.с.12). Також, при складанні заповіту від [INFO] нотаріусу було надано свідоцтво про право власності на житло від 11.06.1993 року № 11847, яке видане на підставі розпорядження органу приватизації від 11.06.1993 року № 11-823, згідно якого квартира [ADDRESS] була передана їм у спільну сумісну власність у порядку приватизації, та за яким розпорядженням УЖКГ виконкому Одеської міськради від 09.11.1995 року №124, відповідача було виключено з розпорядження органа приватизації № 11823 від 11.06.1993 року. Отже, ця квартира на час складання спільного заповіту подружжя не була об'єктом їх права спільної сумісної власності, тому не могла бути предметом заповіту подружжя. Крім того, як стверджує сам відповідач у своїх запереченнях, складання заповіту подружжя здійснювалось в короткі терміни, а тому, на думку відповідача, вони не повністю розуміли суть зазначеного заповіту та його наслідки. Отже, вказане підтверджує, що не повністю розуміла суть зазначеного заповіту та його наслідки хвора [PERSON], але не відповідач, оскільки, дійсно зазначений заповіт [INFO] було підписано важко хворою [PERSON] та було визвано нотаріуса за місцем її проживання, тобто у квартиру, що свідчить про те, що самостійно вона не зверталась до нотаріуса про зміну заповіту та відвозились особисті документи в нотаріальну контору не самою покійною, а саме відповідачем. Тобто, вказане свідчить саме про корисливий мотив відповідача. Отже, викладене та зазначене відповідачем у його запереченнях свідчить про дії відповідача, які, на протязі довготривалого часу, були направлені не на створення сім'ї з покійною [PERSON], а лише на заволодіння квартирою [ADDRESS], що належала [PERSON] та квартирою [ADDRESS], покійної його дружини, з якою відповідач не проживав та розлучився в 1991 році, але заволодів її квартирою, також, як її чоловік, шляхом приватизації на себе, в 1996 році. Згідно свідоцтва про смерть, [INFO] [PERSON] померла, у зв'язку з раком молочної залози. (а.с.85). Отже, на час складання заповіту [INFO] у неї в квартирі, остання була тяжко хвора, що підтверджується також відповідачем у його запереченнях. Ствердження відповідачем у його запереченнях, про те, що після смерті [PERSON], в 2005 році він прийняв рішення щодо звернення до суду з вимогою про визнання заповіту подружжя недійсним та визнання за собою повністю права власності на квартиру [ADDRESS] (а.с.75), також свідчить саме про дії відповідача, які, на протязі довготривалого часу, були направлені лише на заволодіння квартирою [ADDRESS], що належала [PERSON], а не на створення сім'ї з покійною. Ствердження відповідача стосовно того що не відповідає дійсності заява [PERSON] про те, що [PERSON] не бажаючи бути в шлюбі з відповідачем, навіть розірвала свідоцтво про одруження від 13.04.1996 р., не відповідає дійсності, оскільки вона не вказує, звідки їй стало це відомо, а оригінал свідоцтва про одруження від 13.04.1996 р., як вказує відповідач, в цілому без будь-яких зовнішніх пошкоджень було ним здано до Першого відділу РАЦС Приморського РУЮ м. Одеси, і на підставі чого він отримав повторне, без помилок в прізвищах свідоцтво про шлюб(а.с.72-76), судом не може бути прийнято до уваги, оскільки у разі зовнішніх пошкоджень свідоцтва про одруження, при його здачі в органи РАЦС, може бути видано повторне, а якщо було допущено помилки в прізвищах в свідоцтві про шлюб, то повторне свідоцтво може бути видано лише за рішенням суду. Отже, вищенаведене також свідчить про корисливі наміри Відповідача та фіктивність укладеного шлюбу, тобто укладеного одним із подружжя, а саме - чоловіком, без наміру створення сім'ї та набуття прав і обов'язків подружжя. Щодо заяви представника відповідача стосовно строків позовної давності, то, суд приходить до висновку, що строки позовної давності позивачем не було порушено, оскільки, як зазначено позивачем, про дії відповідача відносно його шлюбних намірів та щодо його дій стосовно приватизацій квартир, їй стало відомо безпосередньо перед зверненням нею з позовом до суду. Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ №3 від 15.05.2006 року, загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України (далі - СК) застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше «01» січня 2004 року до сімейних відносин які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються лише тих прав і обов'язків які виникли після набрання СК чинності. Згідно ст. 45 КпШС УРСС, позов про визнання шлюбу недійсним може бути пред'явлений одним з подружжя, прокурором і особами, права яких порушені. Тобто, після смерті чоловіка (дружини), який перебував у недійсному шлюбі, з позовом до суду може звертатися особа, яка є спадкоємцем померлого (діти від першого шлюбу померлого, брати, сестри). Шлюб, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його укладення. Цим самим анулюються всі права і обов'язки, які виникли з моменту реєстрації цього шлюбу. Наслідки недійсності стосуються як особистих немайнових, так і майнових прав, позов про визнання шлюбу недійсним може пред'явити досить широке коло осіб. На підставі вище викладеного і

Outcome: partial