Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-17 00:00:00

Відповідачі [PERSON], [PERSON] позовні вимоги визнали, щодо їх задоволення не заперечували, просили про розгляд справи без їхньої участі. Позивачки на задоволенні позову наполягали, просили про розгляд справи у їхню відсутність. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання. Відповідно до ч. 4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія технічного паспорту на житловий будинок із надвірними спорудами по [ADDRESS], оформленого на ім'я [PERSON]; копії довідок Новосільської сільради про належність нерухомості та земельної ділянки [PERSON]; копія свідоцтва про укладення шлюбу [PERSON] із [PERSON] копія свідоцтва про народження [PERSON] копія свідоцтва про шлюб [PERSON] із [PERSON]; копія витягу з Державного реєстру актів цивільного стану - про смерть [PERSON] - померла [INFO]р.; копія домової книги; копія довідки КП «Ренійське БТІ» про належність житлового будинку; копія свідоцтва про народження [PERSON]; копія свідоцтва про народження [PERSON] Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивачі [PERSON], [PERSON] звернулися до суду із вищевказаними вимогами, зазначивши, що матері відповідачки [PERSON] - [PERSON] на праві власності належав житловий будинок із надвірними спорудами, розташований по [ADDRESS]. У 1988 р. [PERSON] подарувала позивачам вищевказаний житловий будинок, безоплатно передала у володіння та користування належну їй нерухомість разом із всіма документами на неї. На той час позивачки разом із батьками - відповідачами у справі вже мешкали за спірною адресою, в даний час там мешкають періодично. [INFO]р. [PERSON] померла. На випадок своєї смерті вона залишила заповіт на ім'я матері позивачок. У передбачений законом строк [PERSON] не звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, проте, вона прийняла її фактичним управлінням та мешканням у будинку і ніколи не пред'являла до позивачок жодних претензій щодо володіння будинком. Отже, з 1988 року по теперішній час позивачки фактично, відкрито володіють житловим будинком [ADDRESS], стежать за його технічним станом, сплачують за утримання комунальні послуги та ін. На момент фактичного укладення угоди про дарування позивачки та [PERSON] (вже нині померла) не оформили її у письмовому вигляді та не засвідчили нотаріально. У зв'язку із вищевикладеними обставинами [PERSON], [PERSON] вважають, що мають право на житловий будинок із надвірними спорудами, оскільки з 1988 р. володіють та безперервно користуються ним, слідкують за його технічним станом, несуть витрати у зв'язку із його утриманням, зберігають у себе всю документацію на домоволодіння, як власники нерухомості, отже з підстав ст. 344 ЦК України набули право власності на житловий будинок. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачів обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки їхні доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно із ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. За ч. 1, 3 ст. 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Як виходить з доводів позивачів, у 1988р. між ними та [PERSON] фактично була досягнута домовленість про дарування житлового будинку [ADDRESS]. Письмово та в нотаріальному порядку позивачки із [PERSON] цю угоду не оформляли. Таким чином, з 1988р. по теперішній час позивачі безперервно, відкрито володіють житловим будинком, сплачують всі належні платежі, як власники нерухомості, розпоряджаються ним, проводять ремонти та ін. За весь час володіння позивачами будинком, відповідачі, як фактичні мешканці (а [PERSON] ще й як спадкоємиця після смерті матері), не пред'являли до позивачок жодних вимог про витребування будинку, документів на нього, не брали участі у його утриманні та не несли витрат по сплаті належних платежів. На момент розгляду справи в суді [PERSON], [PERSON] не заперечували щодо фактів, вказаних у позові, визнали позовні вимоги в повному обсязі. Таким чином, суд встановив, що володіння позивачами житловим будинком є добросовісним (тобто позивачі вважали, що вони володіють нерухомістю з законних підстав, оскільки була фактично досягнута домовленість про дарування нерухомості), правомірним, відкритим (позивачі, вважаючи себе власниками, сплачували комунальні платежі за утримання будинку, розпоряджаються житлом та ін.) та безперервним. Таким чином, суд вважає, що житловий будинок цілком з законних підстав було передано у володіння та користування [PERSON], [PERSON], внаслідок чого останні набули право власності на нього за набувальною давністю. З урахуванням викладених позивачами та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити вимоги позивачів щодо визнання за ними права власності на житловий будинок.

Outcome: approved