Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-06 00:00:00

В грудні 2013 року до суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] в якому просив суд визнати частково недійсним договір дарування квартири [ADDRESS], укладений 20 лютого 2007 року між ним та відповідачем та посвідчений приватним нотаріусом [PERSON]. В обґрунтування позову позивач зазначає, що у зв'язку з хворобою його фінансовий стан погіршився і він потребував допомоги, а відповідач, якій є його сином, запропонував йому забезпечувати всім необхідним, взамін він повинен був переписати йому частку своєї власності в квартирі, але при цьому він буде залишатися власником цієї частки та мати право безперешкодно користуватися квартирою. Тобто фактично він домовився з відповідачем про укладання договору довічного утримання. Позивач посилаючись на те, що оскільки спірний договір дарування укладений ним внаслідок помилки, а насправді він вважав, що укладає договір довічного утримання, просить суд позов задовольнити. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просять його задовольнити. Відповідач та представник відповідача позов не визнали та просять у його задоволенні відмовити. Третя особа [PERSON] просить суд позов задовольнити, оскільки він також даруючи свою частку в квартирі мав на увазі, що відповідач [PERSON] буде доглядати батька до смерті. Третя особа приватний нотаріус [PERSON] просить в задоволенні позову відмовити, оскільки при його укладанні особи читко усвідомлювали, що вони укладають. Вислухавши учасників процесу, свідків, дослідивши матеріали справи та давши їм належну оцінку, суд приходить до наступного. Встановлено, що 20 лютого 2007 року між позивачем [PERSON], третьою особою [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір дарування 2/3 квартири [ADDRESS] /а.с.34-39/. Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За приписами ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 вбачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до вимог ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. В порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України позивач не надав суду належних доказів, які б давали суду підстави прийти до висновку, що при укладенні договору дарування він діяв під впливом помилки і що така помилка дійсно мала місце та вона має істотне значення. Позивач в своїх позовних вимогах посилався на той факт, що він помилявся щодо прав та обов'язків сторін договору дарування, що він сподівався на утримання його відповідачем [PERSON] довічно і зауважував це при укладенні договору, проте таких застережень договір дарування не містить. Також суд звертає увагу на умови договору дарування, відповідно до яких сторони стверджували, що бажають настання правових наслідків обумовлених цим договором, що усвідомлюють значення дій та керують ними, не помиляючись щодо обставин обумовлених договором, а також те, що він не носить характер фіктивного та удаваного правочину, те, що з наслідками визнання недійсними договору дарування з підстав, передбачених положеннями ст. 229-235 ЦК України позивач був ознайомлений. Суд не приймає до уваги покази свідків [PERSON] та [PERSON], оскільки вони спростовуються умовами договору дарування, а також виходячи з того, що при розгляді спору про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, недійсним (встановлення нікчемності) факти його укладення, повного або часткового виконання однією зі сторін може підтверджуватися тільки письмовими доказами, якщо інше не передбачено законодавством. Таких доказів, як вже зазначалося, позивачем суду не надано. Отже, виходячи з установлених дійсних обставин справи, суд приходить до висновку, що позивач не довів факту порушення, невизнання або оспорювання його прав, свобод чи інтересів з боку відповідача, а тому у позові слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed