Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-16 00:00:00

В грудні 2013 року [PERSON] звернулась до суду з вищезазначеним позовом, який в ході розгляду справи уточнила та в обґрунтування якого зазначила, що вони з відповідачем з 21 жовтня 1995 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 09 квітня 2012 року. Від даного шлюбу вони мають двох неповнолітніх синів [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. За час шлюбу ними було придбане майно, яке складається з автомобілів ВАЗ-2108 та ГАЗ-3110, однокімнатної квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS]. та іншого майна. Оскільки домовленості про поділ даного майна між нею та відповідачем не досягнуто, просила визнати за нею право власності на 1\\2 частину квартири [ADDRESS], залишивши за [PERSON] право власності на 1/2 частину спірної квартири, усунути перешкоди в користуванні цим житловим приміщенням, шляхом зобов'язання відповідача надати їй ключі від вхідної двері. Також просила стягнути з відповідача на її користь 1/2 частину вартості автомобілів ВАЗ-2108 та ГАЗ-31105 в розмірі 54429 гривень 02 копійок, визнавши право власності на ці автомобілі за [PERSON] Крім того, просила поділити предмети домашнього вжитку, виділивши в натурі на праві власності їй: ліжко двоповерхове, вартістю 500 гривень, кондиціонер ДЕУ, вартістю 1000 гривень, матраци односпальні, вартістю по 300 гривень, стіл кухонний розкладний, вартістю 200 гривень, тумби «Сокме» в кількості 2 штук, вартістю 260 гривень, стільці металеві в кількості 2 штук, вартістю 200 гривень, шафу- купе, вартістю 1500 гривень, телевізор LG, вартістю 1000 гривень, туалетний столик, вартістю 300 гривень, комод, вартістю 300 гривень, крісло, вартістю 100 гривень, дзеркало, вартістю 200 гривень, дитячий стіл, вартістю 500 гривень на загальну суму 6000 гривень, а [PERSON] виділивши в натурі на праві власності: телевізор «Самсунг», вартістю 500 гривень,кондиціонер ДЕУ, вартістю 800 гривень, холодильник, вартістю 800 гривень, бойлер, вартістю 1000 гривень, барну стійку, вартістю 700 гривень, м'які меблі «Байєр», вартістю 3500 гривень, велотренажер, вартістю 800 гривень, газову поверхню, вартістю 1500 гривень, газовий котел, вартістю 2500 гривень, стіл комп'ютерний, вартістю 250 гривень,двері вхідні, вартістю 1500 гривень, стільці металеві в кількості 2 штук, вартістю 200 гривень, на загальну суму 14 250 гривень. При цьому просила стягнути з [PERSON] на її користь грошову компенсацію різниці вартості часток майна в сумі 3 795 гривень. Також просила стягнути з відповідача на її користь 1/2 частину вартості ремонтних робіт в сумі 15 940 гривень, які проведені в квартирі [ADDRESS], що є особистою власністю відповідача. Крім того, просила відшкодувати їй судові витрати, до яких входить судовий збір в загальній сумі 604, 40 гривень та витрати, пов'язані з проведенням у справі судових експертиз в загальному розмірі 3625,60 гривень. Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 27 листопада 2015 року позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільно набутого майна подружжя, визнання права власності, усунення перешкод в користуванні, стягнення вартості майна задоволено. Визнано за [PERSON] право власності на 1\\2 частину квартири [ADDRESS], залишивши за [PERSON] право власності на ? частину спірної квартири. Усунено перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS], шляхом зобов'язання [PERSON] надати [PERSON] ключі від зазначеної квартири, яка є спільною частковою власністю. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] ? частину вартості автомобілів ВАЗ-2108 та ГАЗ-31105 всього в розмірі 53333 гривень 68 копійок, залишивши їх у власності [PERSON] Поділено спільно набуте майно подружжя наступним чином, визнано за [PERSON] право власності на наступне майно: ліжко двоповерхове, вартістю 500 гривень, кондиціонер ДЕУ, вартістю 1000 гривень,матраци односпальні, вартістю по 300 гривень, стіл кухонний розкладний, вартістю 200 гривень, тумби «Сокме» в кількості 2 штук, вартістю 260 гривень, стільці металеві в кількості 2 штук, вартістю 200 гривень, шафа- купе, вартістю 1500 гривень, телевізор LG, вартістю 1000 гривень, туалетний столик, вартістю 300 гривень, комод, вартістю 300 гривень, крісло, вартістю 100 гривень, дзеркало, вартістю 200 гривень, дитячий стіл, вартістю 500 гривень на загальну суму 6000 гривень., а за [PERSON] визнане право власності на: телевізор «Самсунг», вартістю 500 гривень,кондиціонер ДЕУ, вартістю 800 гривень, холодильник, вартістю 800 гривень, бойлер, вартістю 1000 гривень, барну стійку, вартістю 700 гривень, м'які меблі «Байєр», вартістю 3500 гривень, велотренажер, вартістю 800 гривень, газову поверхню, вартістю 1500 гривень, газовий котел, вартістю 2500 гривень, стіл комп'ютерний, вартістю 250 гривень, двері вхідні, вартістю 1500 гривень, стільці металеві в кількості 2 штук, вартістю 200 гривень, на загальну суму 14 250 гривень. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію різниці вартості часток майна в сумі 3 795 гривень. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати: вартість оплачених експертиз в сумі 3625 гривень 60 копійок, а також судовий збір в розмірі 604 гривні 40 копійок. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 1/ 2 частина вартості ремонтних робіт та будівельних матеріалів з ремонту квартири [ADDRESS] в розмірі 15940 гривень. Не погодившись з вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] При цьому відповідач послався на те, що суд першої інстанції необґрунтовано не прийняв до уваги те, квартира [ADDRESS] придбана не за сумісні кошти його та дружини, а за кошти його тітки, а автомобіль ГАЗ - 31105 - за кошти його керівника [PERSON], що підтверджується розписками, а також свідками, допит яких суд не здійснив. Експертна оцінка автомобіля ВАЗ- 2108 була проведена з порушенням його прав, виходячи з середньо статистичної вартості подібного автомобілю. Суд першої інстанції прийняв до уваги ціни на предмети домашнього вжитку, які були зазначені позивачем, при цьому не врахував його заперечень проти їх розміру. При поділі майна суд не врахував інтереси дітей, які з ним проживають. Відповідач та його представник адвокат Шпак О.М. у судовому засіданні апеляційного суду підтримали апеляційну скаргу, просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. Представник позивача адвокат Сагіров Ф.П. в суді апеляційної інстанції заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача та представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. У відповідності зі ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Згідно п.4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Судом першої інстанції при вирішенні справи встановлено, що 31 жовтня 1995 року сторони зареєстрували шлюб, який рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 09 квітня 2012 року було розірвано ( а.с. 8) Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх синів - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO].(а.с.6,7) Під час шлюбу сторони набули квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] право власності на яку було зареєстроване за відповідачем, що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 22 березня 2000 року (а.с.10), автомобілі ВАЗ-2108, державний номер [NUMBER], вартістю, за висновком експерта № 785/1 від 24 липня 2015 року (а.с.89-90) 33 900 гривень, ГАЗ 31105-101, реєстраційний номер [NUMBER], вартістю за висновком експерта № 785 від 16 червня 2015 року, 72767,36 гривень (а.с.91-96), а також предмети домашнього вжитку: ліжко двоповерхове, вартістю 500 гривень, кондиціонер ДЕУ, вартістю 1000 гривень,матраци односпальні, вартістю по 300 гривень, стіл кухонний розкладний, вартістю 200 гривень, тумби «Сокме» в кількості 2 штук, вартістю 260 гривень, стільці металеві в кількості 2 штук, вартістю 200 гривень, шафу- купе, вартістю 1500 гривень, телевізор LG, вартістю 1000 гривень, туалетний столик, вартістю 300 гривень, комод, вартістю 300 гривень, крісло, вартістю 100 гривень, дзеркало, вартістю 200 гривень, дитячий стіл, вартістю 500 гривень на загальну суму 6000 гривень, телевізор «Самсунг», вартістю 500 гривень, кондиціонер ДЕУ, вартістю 800 гривень, холодильник, вартістю 800 гривень, бойлер, вартістю 1000 гривень, барну стійку, вартістю 700 гривень, м'які меблі «Байєр», вартістю 3500 гривень, велотренажер, вартістю 800 гривень, газову поверхню, вартістю 1500 гривень, газовий котел, вартістю 2500 гривень, стіл комп'ютерний, вартістю 250 гривень,двері вхідні, вартістю 1500 гривень, стільці металеві в кількості 2 штук, вартістю 200 гривень. Крім того, судом встановлено, що відповідачу на праві особистої власності належить квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS], в якій сторони під час шлюбу зробили ремонт, вартість якого згідно висновку експерта № 23 від 14 травня 2015року, складає 22 203 грн (а.с.73-82). Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що квартира, автомобілі та предмети домашнього вжитку є спільною сумісною власністю сторін і, з урахуванням того, що частки чоловіка та дружини при поділі майна є рівними, дійшов до висновку про визнання за [PERSON] та [PERSON] права власності за кожним на ? частку вказаного жилого приміщення, а також визнання права власності за відповідачем на обидва автомобілі, а також на частину побутової техніки, меблів та іншого майна, з виплатою останнім компенсації різниці вартості часток майна позивачу. При цьому, суд поділив предмети домашнього вжитку, виходячи з цін, зазначених [PERSON] Також суд першої інстанції вважав доведеним в повному обсязі позов [PERSON] в частині стягнення вартості будівельних робіт та матеріалів, використаних на ремонт в квартирі відповідача. Крім того, задовольняючи позовні вимоги в частині усунення перешкод в користуванні квартирою, яка є об'єктом сумісної власності сторін, суд першої інстанції виходив з того, що у судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт перешкоджання [PERSON] у користуванні даним жилим приміщенням з боку відповідача. Проте, повністю погодитись з такими висновками суду не можна з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хворобою тощо) самостійного заробітку (доходу). Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно зі ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішено судом (ст. 71 СК України). Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. ст. 58, 59 ЦПК України) і це є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України). При цьому судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Дослідивши обставини, на які посилались сторони, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що все майно, зазначено позивачем в позові, придбане сторонами під час шлюбу і є об'єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу. При цьому, суд зробив правильний висновок, що відповідач не довів, що квартира [ADDRESS] та автомобіль ГАЗ - 31105 придбані за кошти третіх осіб. Крім того, суд дійшов правильного висновку, що підстав для збільшення частки відповідача з огляду на інтереси неповнолітніх дітей сторін немає. Разом з тими, при ухваленні рішення місцевий суд не врахував наступне. Вирішуючи питання про поділ автомобілів, суд виходив з того, що їх необхідно передати відповідачу, стягнувши з нього на користь позивача різницю вартості частки останньої. Проте такий варіант поділу здійснений судом без дотримання балансу інтересів сторін, оскільки більш доцільним є виділ в натурі на праві власності по одному автомобілю кожному з подружжя, на чому і наполягав відповідач в судовому засіданні апеляційного суду. Разом з тим, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що при поділі автомобілю ВАЗ-2108, державний номер [NUMBER] необхідно виходити з його вартості, визначеної експертом (висновок № 785/1 від 24 липня 2015 року) без врахування його технічного стану та пробігу, з огляду на те, що даний транспортний засіб знаходиться у володінні відповідача, який не вжив заходів для надання його для експертного дослідження. Крім того, згідно роз'яснень, викладених в п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Суд першої інстанції поділив меблі, комп'ютерну техніку та інші предмети домашнього вжитку не звернувши уваги на те, що вартість цього майна між сторонами не погоджена, а доказів його дійсної вартості позивач не надала. З огляду на те, що в ході розгляду даної справи у суді апеляційної інстанції сторони досягли згоди щодо вартості цього майна, є підстави для зміни рішення суду і в цій частині. Крім того, судом першої інстанції не було звернуто увагу на те, що позивачем не була доведена вартість ремонтних робіт, проведених квартирі, що є особистою власністю відповідача, тому стягненню підлягають тільки вартість будівельних матеріалів, яку визнав та підтвердив квитанціями у суді апеляційного суду відповідач. При цьому апеляційний суд бере до уваги заперечення відповідача про те, що усі ремонтні роботи в цій квартирі хоча і робились під час шлюбу з позивачем, але своїми силами без витрачення грошових коштів. Також, згідно ст.ст. 386, 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У відповідності зі ст.41 Конституції України право власності передбачає можливість власника на свій розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до вимог ч.1ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у здійсненні. З огляду на вимоги зазначених норм права, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позов [PERSON] в частині усунення перешкод в користуванні квартирою, яка є об'єктом спільної власності сторін, підлягає задоволенню, оскільки відповідач не передає позивачу ключі від вхідної двері зазначеного жилого приміщення. Таким чином, оскаржуване рішення в частині поділу автомобілів, предметів домашнього вжитку та стягнення вартості будівельних матеріалів, розподілу судових витрат підлягає зміні, а в частині стягнення вартості будівельних робіт - скасуванню з ухваленням нового рішення. Рішення в частині поділу квартири [ADDRESS] та усунення перешкод в користуванні нею необхідно залишити без змін.

Outcome: partial