Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-23 00:00:00

В грудні 2019 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про відшкодування шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди джерелом підвищеної небезпеки, у якому просить суд стягнути з відповідача на його користь вартість відновлювального ремонту автомобіля у розмірі 31595,54 грн; судовий збір в розмірі 768,40 грн; витрати на залучення спеціаліста для визначення вартості матеріального збитку в розмірі 2000,00 грн та 1500,00 грн витрати на професійну правничу допомогу. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 05.11.2017 між позивачем та [PERSON] було укладено договір оренди автомобіля Daewoo Lanos, державний номерний знак [NUMBER] . 26.05.2018 відбулась дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля Daewoo Lanos, державний номерний знак [NUMBER] та Honda, державний номерний знак [NUMBER] . В момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди водій здійснював експлуатацію транспортного засобу Daewoo Lanos, державний номерний знак [NUMBER] на підставі договору оренди від 05.11.2017. Позивач вважає, що у зв`язку з тим, що автомобіль належить йому на праві власності, йому було завдано матеріальну шкоду. Вартість відновлювального ремонту автомобіля відповідно до звіту про визначення вартості матеріального збитку від 15.06.2019 складає 31595,54 грн. Враховуючи наведене, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 21.01.2020 року заяву відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідачу було запропоновано протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву та протягом п`яти днів - заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідач у встановлений судом строк відзив на позовну заяву та клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не подав, у зв`язку з чим згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України, справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, 05.11.2017 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір оренди автомобіля Daewoo Lanos, державний номерний знак [NUMBER] . Згідно п. 7.1. даного договору всі ризики щодо випадкового знищення, пошкодження автомобіля чи його частин було покладено на [PERSON] . 26.05.2018 близько 16 год. 15 хв. в смт. Козин по вул. Старокиївській водій керуючи автомобілем Daewoo Lanos, державний номерний знак [NUMBER] перед початком руху та зміною напрямку руху не переконався, що це буде небезпечно і не створить своїми діями загрозу безпеці руху та повертаючи ліворуч сталося зіткнення з автомобілем Honda, державний номерний знак [NUMBER] . В результаті дорожньо-транспортної пригоди пошкоджено транспортні засоби та завдано матеріальних збитків учасникам дорожньо-транспортної пригоди. Постановою Обухівського районного суду Київської області від 26.06.2018 у справі № 372/1694/18 залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 09.11.2018, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340,00 грн. Відповідно до положень ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. В момент дорожньо-транспортної пригоди водій здійснював експлуатацію транспортного засобу Daewoo Lanos, державний номерний знак [NUMBER] на підставі договору оренди від 05.11.2017. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] вказаний автомобіль належить позивачу на праві власності. Як вбачається зі звіту про визначення вартості матеріального збитку колісному транспортному засобу Daewoo Lanos, державний номерний знак [NUMBER] , виконаному СПД [PERSON] від 15.06.2019 відновлювальна вартість ремонту становить 31595,54 грн, вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу становить 23809,90 грн, вартість матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу Daewoo Lanos, державний номерний знак [NUMBER] , станом на 15.06.2019 складає: 23809,90 грн. У зазначеному Звіті в Розділі І визначено, що метою даного автотоварознавчого дослідження оцінки є встановлення вартості матеріального збитку, завданого власнику КТЗ засобу Daewoo Lanos, державний номерний знак [NUMBER] . Однак, зі змісту вказаного висновку не вбачається, що матеріальний збиток, завданий власнику КТЗ Daewoo Lanos, державний номерний знак [NUMBER] , саме внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталась 26.05.2018 року. Разом з тим, висновок зроблено через рік після дорожньо-транспортної пригоди, а саме 15.06.2019. На думку суду, стороною позивача в ході розгляду справи не доведено належними та достатніми доказами розмір завданого матеріального збитку, внаслідок пошкодження належного позивачу автомобіля 26.05.2018 року, а з урахуванням вищевикладеного наданий стороною позивача висновок від 15.06.2019 року, суд до уваги не приймає. Крім того, позивач як власник транспортного засобу Daewoo Lanos, державний номерний знак [NUMBER] не вказує та не надає доказів, а саме: чи була застрахована цивільно-правова відповідальність, чи звертався він до страхової компанії, чи було відшкодоване страхове відшкодування тощо. Згідно п. 2.1. Договору оренди від 05.11.2017 встановлено, що автомобіль, що орендується, буде використовуватися Орендарем для службових поїздок персоналу останнього, а також для вантажного перевезення дрібних речей. Відтак, неможливо встановити чи перебував у трудових відносинах відповідач під час дорожньо-транспортної пригоди 26.05.2018. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, суд приймає до уваги те, що загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду за ст. 1166 ЦК України визначають, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно із положенням ст. 1187 ЦК України, відповідальність покладається на власника (працівника) джерела підвищеної небезпеки та відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіла транспортним засобом. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до чинного законодавства, шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини, крім випадків, передбачених чинним цивільним законодавством. Відповідно до зазначеної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України, джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об`єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояву їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). За загальним правилом, установленим ч. 2 ст. 1187 ЦК, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Проте, не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки у зв`язку з трудовими відносинами з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор тощо). Така особа може бути притягнена до відповідальності лише самим володільцем джерела підвищеної небезпеки в регресному порядку, враховуючи характер відносин, які між ними склалися. Згідно зі статтею 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з цією юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, і шкоду така особа заподіяла у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків. При цьому під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків розуміється виконання ним роботи, передбаченої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою або спричинена необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника. При цьому, суд звертає увагу на те, що частинами 4 та 5 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України, встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладене, оцінюючи у справі докази у їх сукупності, а також необґрунтованістю позовних вимог стороною позивача, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог, у зв`язку із цим приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати у справі слід залишити за позивачем по фактично понесеним.

Outcome: dismissed