Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-11 00:00:00

В грудні 2020 року позивач звернулася до суду з вказаною вище позовною заявою, в якій просила позбавити відповідача права користування житловою квартирою. В обґрунтування вимог позивач зазначила, що їй на підставі договору купівлі-продажу від 27.05.2020 належить квартира [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] зареєстрована у вказаній вище квартирі, проте, фактично за адресою реєстрації не проживає з 20.02.2019. Позивач зазначає, що у зв`язку з реєстрацією відповідача у належній позивачу квартирі, позивач позбавлена права на отримання субсидії на оплату комунальних послуг, чим порушується її право власності. Посилаючись на вказані обставини, позивач просила суд позбавити [PERSON] права користування квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 13.01.2021 відкрито загальне позовне провадження по справі та призначено підготовче судове засідання на 12.02.2021. Позивач та її представник до підготовчого судового засідання не з`явилися, від представника позивача надійшла заява, в якій він просив розглянути справу без його участі та без участі позивача. Відповідач в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, з позовними вимогами згодна та підтвердила, що в квартирі за адресою: [ADDRESS] , не проживає з 20.02.2019. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Новопсковської селищної ради Луганської області в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним, надав суду заяву, в якій просив розглянути справу без участі представника селищної ради. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи на підставі наявних у справі доказів та без фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши докази та з`ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] ,що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 27.05.2020, посвідченого приватним нотаріусом Новопсковського районного нотаріального округу Луганської області Чернявською І.В., зареєстрованого в реєстрі за №764 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №210358816 від 27.05.2020. З довідки №4968 виданої 26.11.2020 виконавчим органом Новопсковської селищної ради та акта, складеного 01.12.2020 вбачається, що в квартирі [ADDRESS] , яка згідно записів погосподарської книги належить [PERSON] , [PERSON] , 1938 р.н. - не родичка, зареєстрована, але не проживає з 20.02.2019 по теперішній час. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Відповідно до частини першої статті 156 ЖК України, з урахуванням положень частини першої статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. В частині четвертій статті 156 ЖК України зазначено, що до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтями 71, 72 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу Української РСР» судам роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову за наявності для того законних підстав суд ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Таким чином, суд дійшов висновків, що [PERSON] не є членом сім`ї [PERSON] , добровільно здійснила відчуження квартири [INFO] , та з 20.02.2019 в ній не проживає, отже є такою, що втратила право користування жилим приміщенням по [ADDRESS] , що тягне за собою зняття цієї особи з реєстрації в даному помешканні. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки позовні вимоги визнані відповідачем до початку розгляду справи по суті, позовні вимоги задоволено в повному обсязі, то позивачу з державного бюджету підлягає поверненню 50 відсотків суми сплаченого судового збору, у розмірі 420,40 грн. Решту сплаченого судового збору необхідно стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved