Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-25 00:00:00

В вересні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] центральної районної лікарні в якому просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні. На обґрунтування позову зазначила, що вона перебувала у трудових відносинах з [PERSON] ЦРЛ, а 06 жовтня 2015 року відповідно до наказу головного лікаря [PERSON] ЦРЛ її було звільнено з посади на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.Після звільнення з роботи відповідач не провів з нею повного розрахунку. Рішенням Талалаївського районного суду Чернігівської області від 23 червня 2016 року з [PERSON] центральної районної лікарні на її користь стягнуто заборгованість з індексації заробітної плати та компенсацію за затримку виплати заробітної плати. Враховуючи, що відповідач сплатив суму індексації заробітної плати та компенсацію лише 08 липня 2016 року, просила стягнути на її користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 11798 гривень 44 копійки. В судове засідання позивачка не з`явилася, але надала суду заяву в якій просила розглянути справу без її участі та задовольнити позов в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] ЦРЛ в судове засідання не зявився, надали суду заяву про розгляд цивільної справи без участі представника ЦРЛ. В запереченні на позов [PERSON] [PERSON] ЦРЛ просила відмовити в його задоволенні. Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Оскільки сторони в судове засідання не зявились, то, відповідно до вимог ч.2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши та проаналізувавши докази про справі приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка перебувала у трудових відносинах із [PERSON] центральною районною лікарнею, а 06 жовтня 2015 року була звільнена з посади молодшої медичної сестри поліклініки за п.1 ст.40 КЗпП України, що підтверджується копією витягу з наказу по [PERSON] ЦРЛ (а.с.7). За період роботи їй нараховувалась і виплачувалась заробітна плата. Рішенням Талалаївського районного суду Чернігівської області від 23 червня 2016 року стягнуто на користь [PERSON] з [PERSON] центральної районної лікарні індексацію по заробітній платі за період з 01 травня 2014 року по 30 вересня 2015 року в сумі 3671 гривня 52 копійки, з утриманням передбачених законом податків та обов'язкових платежів при їх виплаті, та зобовязано [PERSON] ЦРЛ нарахувати та виплатити позивачці компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати. Рішення суду набрало законної сили 05 липня 2016 року (а.с.4-6). 08 липня 2016 року відповідач повністю виконав рішення Талалаївського районного суду від 23 червня 2016 року, перерахувавши кошти [PERSON] на її рахунок в ПАТ КБ «Приватбанк», що визнається і не оспорюється сторонами у справі та підтверджується довідкою ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с.3) При звільнені робітника, згідно ч.1 ст.116 КЗпП України, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться у день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня післяпред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Талалаївського районного суду Чернігівської області від 23 червня 2016 року встановлено, що [PERSON] ЦРЛ, у порушення ст. 33 ЗУ «Про оплату праці», не проводила індексацію заробітної плати [PERSON] передбачену діючим законодавством. Відповідно до ч.5 ст. 95 КЗпП України і ст.33 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Конституційний Суд України, у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положення ч.2 ст.233 Кодексу законів про працю України, дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв'язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на корить працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Невиконання роботодавцем вимог ст.116 КЗпП України є триваючим правопорушенням, тому звільнений працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог за ст.117 зазначеного Кодексу з моменту припинення правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Відповідно до довідки [PERSON] ЦРЛ, розмір середньоденної заробітної плати [PERSON] обчислений шляхом ділення заробітної плати за серпень та вересень 2015 року на календарні дні, складає 43 грн. 06 коп. (а.с.2). Судом встановлено, що затримка розрахунку при звільненні [PERSON] складає 276 календарних днів, за період з 07 жовтня 2015 року по 08 липня 2016 року. Розмір середнього заробітку позивача за вказаний період складає 11884 гривні 56 копійок (43.06 Х 276). Виходячи з положень ст.11 ЦПК України, які передбачають розгляд справ лише в межах заявлених вимог, то суд бере до уваги позовні вимоги [PERSON], яка просила стягнути середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 11798 гривень 44 копійки, і приходить до висновку про стягнення саме такої суми.

Outcome: approved