Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-07 00:00:00

В жовтні 2020 року комунальне некомерційне підприємство «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3» Криворізької міської ради звернувся до суду з позовом до [PERSON] в якому просили стягнути з відповідача суму матеріального збитку в розмірі 70780,80 грн., витрати пов`язані з залученням експерта в розмірі 3000,00 грн. та судовий збір. В обґрунтування позову зазначили, що згідно Рішення Криворізької міської ради № 2459 від 28.02.2018 року «Про реорганізацію шляхом перетворення в комунальні некомерційні підприємства комунальних установ «Центр первинної медико-санітарної допомоги №№ 1,2,3,4,5,6,7 Криворізької міської ради» комунальна установа «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3» Криворізької міської ради була перетворена на комунальне некомерційне підприємство «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3» Криворізької міської ради зі збереження коду ЄДРПОУ. Згідно наказу про прийняття на роботу № 17к від 31.12.2011 [PERSON] був прийнятий на посаду водія автотранспортних засобів амбулаторії загальної практики-сімейної медицини № 1 з 03.01.2011 року. 23 лютого 2013 року між [PERSON] водієм та КНП «ЦПМСД № 3» КМР (на той час КУ «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3» КМР) був укладений договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Згідно умов договору водій [PERSON] бере на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення схоронності довірених йому підприємством установою, організацією матеріальних цінностей. Згідно наказу № 152-о від 24.01.2019 року «Про закріплення автотранспорту» за [PERSON] було закріплено автотранспортний засіб ТК GL CK MD - державний номер [NUMBER] . З наказом [PERSON] був ознайомлений, про що свідчить особистий підпис на наказі (копія наказу додається). 04 грудня 2019р. виконуючи виробниче завдання [PERSON] керуючи автомобілем марки GEELY CK рухався у напрямку ПрАТ «Дніпрообленерго» про що свідчить подорожній лист службового легкового автомобіля. [PERSON] неналежно виконуючи свої обов`язки, на перехресті вулиць Володимира Великого та Г. Радієвського, що розташоване в Саксаганському районі м. Кривого Рогу допустив зіткнення з автотранспортним засобом Фольксваген [NUMBER] під керуванням [PERSON] . Постановою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 січня 2020 року (набрала законної сили 20.01.2020 року), [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного порушення передбаченого ст. 124 КУпАП. Згідно наказу № 323-о від 04.12.2019 року «про створення комісії з розслідування ДТП» на підприємстві утворено комісію з розслідування ДТП, що сталось 04.12.2019 року з водієм [PERSON] . Комісією підприємства, в ході розслідування ДТП, з метою визначення винних осіб, підрахування дійсних збитків було укладено договір з експертом [PERSON] . Згідно висновку експертного товарознавчого дослідження № 29/12/19 від 27 грудня 2019року по визначенню матеріального збитку було встановлено, що збиток нанесений підприємству складає 70 780,80грн. 07 лютого 2020 року було завершено службове розслідування та затверджено АКТ про встановлення винних осіб та визначення розміру збитків. Згідно акту комісії визнано винним водія [PERSON] на якого покладено відшкодування збитків підприємству в сумі 70 780,80грн. - матеріальний збиток, 3 000 грн. оплата експертного дослідження. Вина [PERSON] підтверджена постановою Жовтневого райсуду м. Кривого Рогу. [PERSON] збитки не відшкодував, утримання в розмірі середнього заробітку не проводились. Жодних договорів, щодо розстрочення та/або відстрочки відшкодування завданих підприємству збитків не укладалось. 10 лютого 2020 року був звільнений згідно поданої заяви у зв`язку з виходом на пенсію. Ухвалою суду від 12 листопада 2020 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 07 грудня 2020 року від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву в якому відповідач вважає її необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, тому просив суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 05 січня 2021 року від позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив в якій представник відповідача просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача Солод Р.К. позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав викладених в позові та відповіді на відзив. . В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнала, просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Суд, вислухавши учасників процесу, всебічно вивчивши обставини справи, дослідивши надані письмові докази у сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 03.01.2012 року [PERSON] був прийнятий на роботу до комунальної установи «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3» Криворізької міської ради на посаду водія автотранспортних засобів (санітарних) амбулаторії загальної практики - сімейної медицини №1 на підставі наказу № 17 к від 31.12.2011 року. Згідно Рішення Криворізької міської ради № 2459 від 28.02.2018 року «Про реорганізацію шляхом перетворення в комунальні некомерційні підприємства комунальних установ «Центр первинної медико-санітарної допомоги №№ 1,2,3,4,5,6,7 Криворізької міської ради» комунальна установа «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3» Криворізької міської ради була перетворена на комунальне некомерційне підприємство «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3» Криворізької міської ради зі збереження коду ЄДРПОУ. 23 лютого 2013 року між [PERSON] водієм та КНП «ЦПМСД № 3» КМР (на той час КУ «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3» КМР) був укладений договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Згідно умов договору водій [PERSON] бере на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення схоронності довірених йому підприємством установою, організацією матеріальних цінностей. Згідно наказу № 152-о від 24.01.2019 року «Про закріплення автотранспорту» за [PERSON] було закріплено автотранспортний засіб ТК GL CK MD - державний номер [NUMBER] . Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль марки GEELY CK, державний номерний знак [NUMBER] , належить КНП ЦПМСД №3 КМР. Постановою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 січня 2020 року [PERSON] визнано винним в скоєнні адміністративного правопорушення та накладеного на нього стягнення за ст.124 КУпАП на користь держави в розмірі 340грн. Вказаною постановою встановлено, що 04.12.2019 року о 09.30 год, водій [PERSON] керуючи автомобілем марки Джилі [NUMBER] по вулиці Володимира Великого таз вулиці Г.Радієвського у м. Кривий Ріг, на перехресті при дозволеному зеленому сигналі світлофора під час повороту ліворуч допустив зіткнення з автомобілем Фольксваген [NUMBER] під керуванням [PERSON] . При ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження, чим спричинено матеріальні збитки, громадянка [PERSON] отримала травму. Таким чином, [PERSON] порушив вимоги п. 2.3б, 10.1,16.6 Правил дорожнього руху. Згідно наказу № 323-о від 04.12.2019 року «про створення комісії з розслідування ДТП» на підприємстві утворено комісію з розслідування ДТП, що сталось 04.12.2019 року з водієм [PERSON] . Як убачається з висновку №Д29/12/19 про експертну оцінку транспортного засобу від 27.12.2019 року, сума матеріальної шкоди, завданої володільцю легкового автомобіля GEELY CK, реєстраційний номер [NUMBER] , складає 70780,80грн. Згідно акту службового розслідування дорожньо-транспортної пригоди від 07.02.2020 року, на водія [PERSON] покладено матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяною з його вини. 10 лютого 2020 року був звільнений згідно поданої заяви у зв`язку з виходом на пенсію. Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Зі змісту ч.ч.1, 2 і 4 ст.130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику. В ст.131 КЗпП України зазначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи, і забезпечення повного збереження дорученого їм майна. Працівники зобов`язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді. Відповідно до ст.132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Стаття 134 КЗпП Укаїни передбачає, випадки за наявності яких, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації. Зокрема п.1 цієї статті зазначає, що між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Згідно ст.135-1 КЗпП України, письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. В п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, завданої підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» роз`яснено, що розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (пункт 1 статті 134 КЗпП), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з статті 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. Згідно з Переліком посад і робіт, які заміщуються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для зберігання, обробки, продажу, перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженого постановою Державного комітету Союзу Радянських Соціалістичних Республік по праці та соціальних питанням та ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24 посада водія не входить до цього Переліку. Крім того, у листі Міністерства праці та соціальної політики України від 27 травня 2008 року N 146/06/186-88, зазначено, що наявність посади або роботи в Переліку посад, і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, не дає підстави для укладення договору про повну матеріальну відповідальність, якщо у змісті трудової функції працівника відсутні перелічені обов`язки. Однак, такі трудові функції не передбачають таких дій як незабезпечення збереження цінностей, які були передані працівнику для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, оскільки однією з умов укладення договору про повну матеріальну відповідальність є виконання працівником роботи, безпосередньо пов`язаної зі зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва цінностей. Тобто, [PERSON] не належить до категорії працівників, з якими згідно з статтею 135-1 КЗпП України може бути укладений такий договір. Отже, договір про повну матеріальну відповідальність працівника від 23.01.2013 року, укладений між КУ «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3» Криворізької міської ради та [PERSON] за вищенаведених обставин не може мати юридичної сили і не може бути підставою для матеріальної відповідальності, так як такий можна укладати лише із працівниками визначених категорій та сам факт укладення із працівником договору про повну матеріальну відповідальність не є підставою для покладення матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди за п.1 ч.1 ст.134 КЗпП України. Також суд не вбачає підстав для покладення на відповідача повної матеріальної відповідальності, передбачених п.7 ч.1 ст.134 КЗпП України. Відповідно до п.7 ч.1 ст.134 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків. Положення КЗпП «не при виконанні трудових обов`язків» слід розуміти як самовільне використання працівником майна власника в особистих цілях та не в інтересам власника. Відповідно до ст.138 КЗпП України тягар доказування в суді наявності умов, передбачених ст.130 КЗпП України, покладається на власника. З матеріалів справи вбачається, що дорожньо-транспортна пригода сталася в період виконання відповідачем трудових обов`язків та підстави для його притягнення до відповідальності у повному розмірі шкоди, заподіяної позивачу внаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди, відсутні. Враховуючи, що завдана шкода пов`язана з виконанням відповідачем трудових обов`язків, він має нести матеріальну відповідальність згідно зі ст.132 КЗпП України у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середньомісячного заробітку, який згідно з довідкою комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3» Криворізької міської ради від 22.12.2020 року складає 5878,50 грн. Оскільки розмір прямої дійсної шкоди перевищує розмір середньомісячного заробітку відповідача, тому з останнього на користь позивача підлягає стягненню 5878,50 грн. на відшкодування майнової шкоди. За ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно до положень ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Так, позивачем надано суду на підтвердження витрат пов`язаних із залученням експерта [PERSON] квитанцію № 1169 від 20.12.2019 про сплату 3000 грн., які підлягають стягненню з відповідача. З урахуванням положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у розмірі 174,58 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial