Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-07 00:00:00

В жовтні 2014 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк» (далі - ПАТ «Міський комерційний банк»), в якому з урахуванням уточнень просить суд стягнути з відповідача суму банківського вкладу в розмірі 13163,25 доларів США, відсотки за користування грошовими коштами в сумі 498,34 доларів США, інфляційні витрати в сумі 551,09 доларів США та три відсотки річних в сумі 101,70 доларів США, а також 3000,00 грн. - витрати на правову допомогу, мотивуючи свої вимоги тим, що 14.05.2014 року [PERSON] на користь позивача відкрила депозитний рахунок із внесенням на нього 13163,25 доларів США із укладанням відповідного договору строкового банківського вкладу, по закінченню якого відповідач на вимогу позивача депозит із відповідними відсотками йому не повернув. Позивач неодноразово звертався до відповідача із заявами про повернення суми банківського вкладу і сплати відсотків за користування грошима, проте відповідач від виконання своїх зобов`язань ухилився, що і змусило позивача звернутися до суду (а.с.1-4, 32-33) Відповідач про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином (а.с.24, 28, 38-40), свого представника в судове засідання не направив, клопотань щодо перенесення розгляду справи не подавав, що відповідно до положень ст.74 ЦПК України дає підстави суду вважати, що відповідач належно повідомлений. Представник позивача подав заяву про розгляд справи без його участі, зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та проти винесення заочного рішення не заперечує (а.с.40) 08.12.2014 року винесена ухвала про заочний розгляд даної справи. Дослідивши матеріали справи, приходжу до наступного висновку. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст.530 ЦК України) Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Фізична або юридична особа може укласти договір банківського вкладу (зробити вклад) на користь третьої особи. Ця особа набуває права вкладника з моменту пред`явлення нею до банку першої вимоги, що випливає з прав вкладника, або вираження нею іншим способом наміру скористатися такими правами (ч.1 ст.1063 ЦК України) Частина 2 статті 1060 ЦК України містить імперативну норму про обов`язок банку видати вкладнику за його першою вимогою кошти зі спливом встановленого договором строку та не допускає іншого порядку регулювання даних відносин спеціальним законодавством чи договором. Судовим розглядом встановлено, що 14 травня 2014 року між [PERSON] та відповідачем було укладено договір строкового вкладу №2620/10/181692 «Ваш стабільний» (далі - Договір), в свою чергу умовами договору було передбачено, що [PERSON] відкриває депозитний рахунок на користь фізичної особи-резидента [PERSON], яка в подальшому набула прав вкладника (а.с.11) На виконання умов договору вкладником було розміщено у відповідача депозитний вклад в сумі 13163,25 доларів США на строк до 14 червня 2014 року з виплатою відповідачем відсотків на суму депозитного вкладу з розрахунку 8,85% річних (а.с.16) Відповідно до п.2.2 Договору проценти, нараховані сплачуються вкладнику окремо від суми вкладу готівкою через касу банку за його вимогою, щомісячно, 14-го числа кожного календарного місяця, а також в день повернення суми вкладу. У відповідності до вимог п.1.3. ст.1 ч.2 Договору дія даного Договору була продовжена до 14.07.2014 року, в цей же день позивач подав відповідачу письмову заяву про закінчення терміну дії Договору та про повернення всієї суми вкладу та нарахованих відсотків (а.с.17) Із завами до відповідача позивач звертався і 21.07.2014 року (а.с.18) Пунктом 1.7 укладеного Договору банківського строкового вкладу встановлено, що повернення вкладу та нарахованих процентів відбувається шляхом видачі коштів готівкою через касу банку або безготівкового перерахунку їх на відкритий на ім'я вкладника рахунок. Проте, з матеріалів справи вбачається, що свої зобов`язання відповідач не виконав (а.с.19, 31) Згідно виписки по угоді 2620/10/181692 сума заборгованості по вищезазначеному договору складає 13163,25 доларів США, які були внесені на депозитний рахунок за Договором, та 277,72 доларів США, які складають нараховані на 25.09.2014 року відсотки (а.с.19-21) Згідно наданих представником позивача розрахунків станом на 16.10.2014 року відсотки відповідно по п.1.3 ст.1 ч.1 Договору складають 13163,25 доларів США * 8,85%/360 днів*154 дні, що дорівнює 498,34 доларів США (а.с.33) Доводи позивача, викладені в позовній заяві і заяві про уточнення своїх позовних вимог щодо неможливості позивача отримати кошти за Договором банківського вкладу, знайшли своє підтвердження в матеріалах справи, з яких вбачається, що в подальшому ПАТ «Міський комерційний банк» відмовив у виплаті вкладнику у готівковій формі належних йому коштів у зв`язку із «певними проблемами з підкріпленням кас відділень готівкою та нестабільною політичною ситуацією в країні» (а.с.31) Постановою Правління Національного Банку України від 20.11.2014р. №732 ПАТ «Міський комерційний банк» було віднесено до категорії неплатоспроможних, а з 21 листопада 2014 року введено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, на період дії якої задоволення вимог вкладників не допускається згідно п.1 ч.5 ст.35 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закону) Пунктом 1 частини 6 статті 36 цього ж Закону передбачено, що обмеження, встановлене п.1 ч.5 ст. 35 Закону, не поширюються на зобов`язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується фондом. Згідно ст. 26 Закону Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 грн. Відшкодування коштів за вкладом в іноземній валюті відбувається в національній валюті України після перерахування суми вкладу за офіційним курсом гривні до іноземних валют, встановленим Національним банком України на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до ст. 36 Закону. В свою чергу, дія Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який регулює правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, ніяким чином не перешкоджає вкладнику звернутися до суду за захистом свого порушеного права та вимагати стягнення сум, які йому ще не повернуті за системою гарантування, виходячи із діючого цивільного законодавства України та умов договорів банківського вкладу. Зазначена правова позиція міститься в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6-13275св14 від 16.07.2014 року. Судом встановлено, що за період з дня звернення позивача з вимогою про видачу грошових коштів з депозитного рахунку та нарахованих відсотків до дня запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ «Міський комерційний банк» у відповідача було достатньо часу для здійснення повної видачі грошових коштів позивачу, але відповідач свої зобов`язання не виконав та не надав суду належних доказів повідомлення позивача про причину відмови у таких виплатах з моменту звернення до нього позивача із відповідною заявою до 21.11.2014 року, коли на підставі постанови Правління НБУ від 20.11.2014р. №732 ПАТ «Міський комерційний банк» було віднесено до категорії неплатоспроможних. За таких обставин, суд застосовує норми ст. ст.1058, 1060, 1061 ЦК України, згідно яким з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума банківського вкладу в розмірі 13163,25 доларів США, що станом на 08.12.2014 року згідно офіційного курсу НБУ України становить 204368,67 грн. (13163,25 доларів США *15,5257) Відповідно до частини п'ятої статті 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Як встановлено судом, на час розгляду справи відповідач продовжує користуватись банківським вкладом позивача, а тому відповідно до умов договору та наведених положень закону зобов'язаний сплатити на користь позивача проценти по Договору за період з 15.05.2014 року по час звернення до суду із даним позовом, як про це формулює позовну вимогу позивач - 16.10.2014 року в розмірі 7737,08 грн. (13163,25 * 8,85 % / 360 * 154 дн.=498,34 доларів США * 15,5257) Згідно з ч.2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Так, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних від простроченої суми, а саме в розмірі 101,70 доларів США, що станом на 08.12.2014 року згідно офіційного курсу НБУ України становить 1578,96 грн. (101,70 доларів США * 15,5257) Аналогічна правова позиція викладена в рішенні Верховного Суду України при розгляді справи № 6-39цс13, що в силу ч. 1 ст. 360-7 ЦПУ України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України, в якому зазначено, що банк зобов'язаний повернути вкладникам депозитні кошти з процентами в строк закінчення дії договору, а у зв'язку з порушенням своїх зобов'язань, з банка має бути стягнуто проценти по банківським вкладам за прострочений строк до дня фактичного повернення коштів вкладникам, а також 3% річних та суму відповідно до індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України. Разом з тим, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивач в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат, виходячи з наступного. Статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено зобов'язання боржника на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення за умови, що боржник прострочив виконання грошового зобов'язання. Стаття 627 цього ж Кодексу визначає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За приписами статті 524 Цивільного кодексу України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно частин 1, 2 статті 533 Цивільного кодексу України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Як зазначається у п. 1 оглядового листа Вищого господарського суду України від 26 липня 2002 року N 01-8/870 вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, однак унеможливлює урахування розрахованого Державним комітетом статистики України індексу інфляції для обґрунтування вимог, пов'язаних із знеціненням валюти боргу. При цьому роз'яснено, що офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Враховуючи викладене, та враховуючи те, що позивачем вносилися кошти в іноземній валюті, суд приходить до висновку про безпідставність та відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат в сумі 551,09 доларів США. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача 3000,00 грн. витрат на правову допомогу, сплачених позивачем, то відповідно до наданої останнім квитанції (а.с.30) та на підставі ст. ст. 79, 88 ЦПК України, Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року, то ця сума підлягає стягненню також з відповідача. З огляду на викладене, позов підлягає задоволенню частково. Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2166,85 грн.. На підставі викладеного та

Outcome: partial