Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-15 00:00:00

В грудні 2015 року позивачі звернулися до суду з позовом про захист прав споживача, визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними, який в квітні 2016 року уточнили та просили визнати кредитний договір № DNCOGK00000131 від 24.07.2007 року, укладений між ним, [PERSON] та КБ «Приватбанк» не дійсним з моменту його укладення; визнати недійсним Договір іпотеки № DNCOGK00000131 від 24.07.2007 року укладений між ним, [PERSON] та КБ «Приватбанк» і посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрованим в реєстрі за № 1972 від 24 липня 2007 року; зобовязати приватного нотаріуса Дніпропетровського районного нотаріального округу [PERSON], виключити з реєстру іпотек та заборон відчуження запис про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, яке було передано в іпотеку за договором іпотеки № DNCOGK00000131 від 24.07.2007 року, укладений між [PERSON] та КБ «Приватбанк», а саме нерухоме майно: житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, м. Підгородне, вул. Центральна, 69 та розташований на земельній ділянці розміром 780 кв.м. у фактичному користуванні; застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину, застосувавши двосторонню реституцію а саме: зобовязати ПАТ КБ «Приватбанк» повернути йому, [PERSON] сплачені по кредитному договору № DNCOGK00000131 від 24.07.2007 року фактично сплачені кошти в сумі 11226,27 центів США, куди входять сплачені: тіло кредиту, відсотки, комісія штрафні санкції, тощо; зобовязати ПАТ КБ «Приватбанк» прийняти у нього, [PERSON]П суму у розмірі 118043 грн. з розстрочкою платежів на 84 місяці, тобто до 24 липня 2022 року, за таких умов, що місячний платіж буде складати 1405 грн. 27 коп. В обґрунтування позову вказали, що 24 липня 2007 року між ним, [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний Договір № DNC0GK00000131 від 24.07.2007 року, за яким Банк надав кредитні кошти шляхом надання готівки через касу на строк з 24.07.2007 по 24.07.2022 року у вигляді не поновлюваної кредитної ліні у розмірі 23\~375 доларів США на наступні цілі: купівля житлового будинку у розмірі 20000,00 доларів США, а також у розмірі 3375,00 доларів США на сплату страхових платежів зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого Кредиту. У забезпечення виконання боргових зобовязань за Кредитним договором, між ним, [PERSON] та Банком був укладено Договір іпотеки № DNC0GK00000131 від 24.07.2007 року, за яким він передав Банку в іпотеку нерухоме майно житловий будинок загальною площею 63,30 кв.м., житловою площею 38,60 кв.м., який знаходиться у м. Підгородне Дніпропетровського району Дніпропетровської області по вул. Центральній, буд. 69, розташований на земельній ділянці розміром 780 кв.м. у фактичному користуванні, який належить йому на праві приватної власності згідно договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого у реєстрі нотаріальних дій за № 1972. На даний час вказане домоволодіння використовується його колишньою дружиною [PERSON] та їх неповнолітнім сином [PERSON] [INFO]. Окрім цього в позові зазначено, що при підписанні Кредитного Договору, відповідачем було порушено законні права позивача, оскільки Кредитний договір № DNC0GK00000131 від 24.07.2007 року за своїм змістом і текстом не відповідає законодавству України, інтересам та волі його, [PERSON], порушує його права та законні інтереси. Чинний Цивільний кодекс України розрізняє валюту зобовязання та валюту виконання зобовязання. Відповідно із ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Пункт 7.1 Кредитного договору суперечить ч. 1 ст. 524 ЦК України в якій зазначено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Тобто, порушено істотну умову договору, що стосується його предмету. Договори, які передбачають отримання позичальником суми кредиту в іноземній валюті є такими, що суперечать закону навіть в тому разі, якщо в них визначений еквівалент в національній валюті. Таким чином, предметом договору споживчого кредиту в іноземній валюті є речі (відповідна сума іноземної валюти), а це суперечить ч. 1 ст. 1054 ЦК України, яка визначає, що предметом кредитного договору можуть бути лише гроші українська гривня. Договори споживчого кредитування в іноземній валюті за своєю юридичною природою не є кредитними договорами, а є класичним прикладом договорів позики, предметом яких можуть бути як грошові кошти, так і інші речі, визначені родовими ознаками. Отже, невідповідність договору споживчого кредиту вимогам закону в момент його укладення тягне за собою недійсність такого договору відповідно до ст. 215 ЦК України. Позичальник який отримав споживчий кредит в іноземній валюті має право звернутися до суду з позовом про визнання договору споживчого кредиту в іноземній валюті недійсним. Так, позивачі [PERSON] та [PERSON] посилаючись на норми Закону України «Про захист прав споживачів» звернулися до суду за захистом своїх прав. Представник позивача [PERSON] за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх в повному обсязі, посилаючись на обставини зазначені в позові. Позивачка [PERSON] яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього [PERSON], [INFO], у судове засідання не зявилася. Представник відповідача [PERSON] акціонерного товариства «Комерційного банку «ПриватБанк» за довіреністю [PERSON] позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення. Представник третьої особи приватного нотаріуса Дніпропетровського районного нотаріального округу [PERSON] за довіреністю [PERSON] позовні вимоги не визнав, та заперечував проти їх задоволення. Представник третьої особи Служби у справах дітей Дніпропетровської районної державної адміністрації у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.99). Вислухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Частина перша ст. 203 ЦК України, встановлює, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. У судовому засіданні встановлено, що 24 липня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № DNC0GK00000131, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 20 000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,08% на рік з кінцевим терміном повернення 24 липня 2022 року (а.с.14-16). В якості забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним договором, того ж дня між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено Договір іпотеки (а.с.17-19), за яким [PERSON] передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 63,30 кв.м., житловою площею 38,60 кв.м., що розташований за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, м. Підгородне, вул. Центральна, буд. 69, що належав [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 24 липня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 1969 (а.с.19). [PERSON] систематично порушувалися вимоги кредитного договору, а саме, не дотримувався графік повернення коштів, наданих йому згідно кредитного договору, та сплати відсотків за користування кредитними коштами, в результаті чого виникла кредитна заборгованість. Внаслідок виниклої заборгованості, рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2013 року, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DNC0GK00000131 від 24 липня 2007 року в розмірі 25815,04 доларів США, що еквівалентно 206262 грн. 14 коп. було звернуто стягнення на предмет іпотеки на користь [PERSON] акціонерного товариства «ПриватБанк» за Договором іпотеки від 24 липня 2007 року укладеним між Закритим акціонерними товариством комерційним банком «ПриватБанк» та [PERSON], а саме на нерухоме майно: житловий будинок загальною площею 63,30 кв.м., житловою площею 38,60 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами, який розташований на земельній ділянці розміром 780 кв.м. за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, м. Підгородне, вул. Центральна, буд. 69, шляхом продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього кодексу та інших актів цивільного законодавства,\~вимог розумності та справедливості. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 230 ЦК України правочин визнається судом недійсним, якщо одна сторона навмисно замовчує існування обставин, які мають істотне значення і можуть перешкодити вчиненню правочину. Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та \~ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. \~ У відповідності до ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.\~\~ Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України та згідно розяснень п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. \~Відповідно до п.п. 8, 14, 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30 березня 2012 року кредитний договір може бути визнаний недійсним в зв'язку з тим, що він не відповідає вимогам законодавства України. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, валютні знижки, тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов'язальні відносини, тому до спорів щодо виконання такого договору положення Закону України «Про захист прав споживачів» не застосовуються (постанови Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі № 6-511цс15, від 02.12.2015 року у справі №6-1341цс15). Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у статтях 47 та 49 цього Закону, визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 192 ЦК України). Відповідно до ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього Декрету. У зв'язку з наведеним вище слід дійти висновку про те, що не суперечить чинному законодавству України укладення кредитного договору щодо надання кредиту в іноземній валюті. Суд встановив наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями. Відповідно до ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. 16 жовтня 2011 року вступив у силу Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з яким частину першу ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», було доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. Кредитний договір укладено сторонами 24 липня 2007 року, тобто на час укладення цього кредитного договору Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті. За таких обставин, суд прийшов до висновку про те, що банком було правомірно надано кредитні кошти в іноземній валюті, і на час укладення спірного договору дії банку є правильними. Кредитний договір та Договір іпотеки, вчинено у письмовій формі, з дотриманням вимог, передбачених чинним законодавством (скріплені підписами працівника Банку та печаткою з однієї сторони і підписами [PERSON] з іншої сторони). Погодження умов договорів відповідають положенням ч. 1 ст. 628 ЦК України про те, що зміст договорів становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Таким, чином можна стверджувати, що Кредитний договір та Договір іпотеки підписано сторонами на добровільних засадах та відповідає їх намірам сторін по безумовному виконанню взятих на себе зобовязань. Таким чином, позивач [PERSON] при укладенні договорів, був ознайомлений з їх умовами, не заперечував проти них, та проти наданого йому кредиту в обумовленій договором сумі та валюті, самостійно обрав валюту кредиту та валюту виконання зобовязання, що підтверджується його особистим підписом. Окрім цього, при укладенні спірних договорів волевиявлення позивача було вільним та відповідало його внутрішній волі. З огляду на зазначене вище, в момент вчинення правочину (підписання кредитного договору та договору іпотеки) було дотримано вимоги, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Крім того згідно з п. 20 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Враховуючи наведені вище обставини, твердження позивачки про недійсність спірного договору, який був укладений внаслідок обману є безпідставними і непідтвердженими. Так, з оглядом на спірний договір про надання кредиту судом встановлено, що такий договір є підписаний обома сторонами, що свідчить про їх обізнаність з умовами договору і згодою з його умовами. Було погоджено графік погашення кредиту, позивач здійснював погашення заборгованості за цим кредитним договором, тобто вважав його умови справедливим та сприйнятливим для себе. Волевиявлення позивача було спрямовано на отримання грошей для споживчих цілей, для чого він й уклав кредитний договір на сприйнятливих для себе умовах, тобто кредитні зобов'язання приймав на себе добровільно. Також, суд вважає, що доводи позивача стосовно порушення Банком ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є хибними. Окрім цього, суд критично ставиться до стверджень позивачів, що при укладенні Кредитного договору банком було порушено умови укладення договорів, а саме банк проігнорував наявність у них дитини і при укладенні договору не вимагав дозволу на здійснення будь-яких операцій з нерухомістю від служби у справах дітей, з огляду на наступне. З матеріалів справи вбачається, що в житловому будинку, який є предметом Іпотечного договору, розташованому за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район м. Підгородне, вул. Центральна, буд. 69 проживає неповнолітній [PERSON], [INFO], який на час купівлі 24 липня 2007 року будинку не був зареєстрованим, що підтверджується довідкою Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 03 липня 2007 року № 5407 (а.с.115). Тому права неповнолітньої дитини не порушено банком, неповнолітня дитина на момент укладення договору іпотеки не проживала і не була зареєстрована в будинку, а тому не мала майнових прав на нього, тобто матеріальний стан дитини не був погіршений. Така правова позиція викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2011 року за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON], тобто якщо неповнолітня дитина майнових прав чи права користування жилим приміщенням щодо забезпеченої договором іпотеки житлового будинку не має, відповідно для укладення договору іпотеки дозвіл органу опіки та піклування законом не вимагається. Окрім цього, позивачкою [PERSON] (післяшлюбне прізвище [PERSON]) було надано згоду на купівлю та на укладення договору про купівлю та наступну передачу в іпотеку, укладення договору її чоловіком [PERSON] щодо житлового будинку № 69 по вул. Центральній в м. Підгородне Дніпропетровського району Дніпропетровської області, що підтверджується заявою від імені [PERSON]В на імя приватного нотаріуса від 24 липня 2007 року (а.с.116). Тому упевнившись у відсутності прав дитини на житло, нотаріус зареєстрував та посвідчив договір іпотеки виконавши повністю аргументовані нормами законодавства дії. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачка інших доказів порушення її прав та несправедливості умов договору суду не надала. Позичальником не надано доказів того, що на дату підписання договорів існували обставини щодо яких відповідач навмисно ввів позивача в оману, які мали істотне значення і обізнаність щодо яких позивач міг вплинути на вчинення ним спірного правочину. Не надано доказів наявності права дитини на житло на момент укладення договору іпотеки. На момент укладення спірного Кредитного договору ПАТ «ПриватБанк» мав банківську ліцензію Національного банку України та дозвіл на здійснення банківських операцій. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, а також те, що позовні вимоги щодо визнання Кредитного договору недійсним, не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених ЦК України, суд прийшов до висновку, що у їх задоволенні слід відмовити. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої \~сторони \~понесені \~нею і документально підтверджені судові витрати. У звязку з відмовою позивачці у задоволенні її вимог, судові витрати не підлягають стягненню з відповідача і підлягають покладенню на позивачку. \~\~\~\~\~\~\~\~ На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed