Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-29 00:00:00

В жовтні 2020 року позивачі звернулись до Подільського районного суду м. Києва із позовною заявою, в якій просять стягнути просять визнати [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Позов обґрунтований тим, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , на праві приватної спільної власності належить квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що пітверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом серія ННР №334277 від 19.09.2018 року та свідоцтвом про право власності на житло № [NUMBER] від 08.01.1998 року. Разом з тим, в належній Позивачам квартирі зареєстровані дочка [PERSON] . [PERSON] , [INFO] , та онука [PERSON] , [INFO] . [PERSON] і [PERSON] , зареєстровані в належній Позивачам на праві власності квартирі, однак більше року в ній не проживають, що стверджується Актом депутата Київської місцевої ради VIII скликання від 10.02.2020 року, копія акту додається. На сьогоднішній день жодної інформації про місце перебування Відповідачів не відомо, контактних даних також не відомо. З травня 2006 року Позивачі із Відповідачами жодних стосунків не підтримують. [PERSON] і [PERSON] вибули на інше постійне місце проживання до Російської Федерації, (нова адреса проживання невідома), проте добровільно не зареєструвалися за новим місцем справжнього проживання останні не виявили бажання, порушуючи вимоги ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», окрім того не знялися з місця реєстрації. Особистих речей [PERSON] і [PERSON] в квартирі немає. Жодних матеріальних витрат щодо оплати комунальних послуг та витрат, щодо утримання даної квартири Відповідачі не несуть. Ухвалою від 13.11.2020 р. вищевказаний позов був залишений без руху з наданням позивачам строку для усунення недоліків, які були усунуті позивачами у встановлений законом строк. Провадження у справі відкрито ухвалою від 21.04.2021 р. з призначенням розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. До початку судового засідання позивачі подали заяви, в яких вимоги позову підтримали в повному обсязі і не заперечували проти заочного розгляду справи. Просили суд позовні вимоги задовольнити повністю. Відповідачка, будучи повідомлена про день, час та місце розгляду справи належним чином, в судове засідання повторно не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила, не подала відзив на позовну заяву, в зв`язку з чим відповідно до вимог ст.ст.280-281 ЦПК України розгляд даної справи проведений в заочному порядку. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, дійшов до наступних висновків. При розгляді справи, судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , на праві приватної спільної власності належить квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом серія ННР № 334277 від 19.09.2018 року та свідоцтвом про право власності на житло № [NUMBER] від 08.01.1998 року. Як вбачається з матеріалів справі, в належній позивачам квартирі зареєстровані [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Актом депутата Київської місцевої ради VIII скликання від 10.02.2020 р. підтверджується не проживання відповідачів за місцем їх реєстрації. Спірні правовідносини регулюються нормами ЦК України та ЖК України. За змістом ст.156 ч.1 Житлового Кодексу України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16). Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч.2 ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідачі не є власниками квартири, не проживають в ній у строк понад 1 рік без поважних на те причин, та не беруть участі в утриманні майна за місцем реєстрації, що порушують права власників - позивачів. При визнанні судом відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, судом не вбачається порушення пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки відповідачі тривалий час без поважних причин не проживають у зазначеній квартирі. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, зокрема, рішення у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про вчинення власником квартири перешкод відповідачам у користуванні жилим приміщенням. Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що відповідачі втратили право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] , оскільки відсутні у даному житловому приміщенні, не мають речей у спірному житлі, не беруть участі в утриманні майна за місцем реєстрації, чим перешкоджають власникам у здійсненні права користування та розпоряджання квартирою. Відповідно до ст.11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування особи здійснюється відповідним органом спеціального уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Згідно зі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» і зазначення про це у рішенні суду є зайвим. Відповідно до Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання», зняття особи з реєстраційного обліку проводиться компетентними, уповноваженими на це органами, зокрема, на підставі рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням і лише в разі відмови цього органу здійснити зняття особи з реєстраційного обліку на підставі рішення суду, такі дії можуть бути оскаржені до суду із залученням компетентного органу в якості відповідача. Таким чином, у зв`язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами та не порушують прав та інтересів третіх осіб, тому позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивачів підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 840,80 грн. з кожного. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved