Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-06 00:00:00

В грудні 2015 року позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі в сумі 46 489,13 грн. за травень - жовтень 2014 року та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 177 875,95 грн., мотивуючи свої вимоги наступним. Так, позивач зазначає, що з 06.03.2013 по 01.10.2015 він перебував у трудових відносинах з відповідачем, працював на посаді директора Департаменту бухгалтерського обліку, фінансового планування та забезпечення діяльності Державного підприємства «ДЕРЖЕКОІНВЕСТ». Позивач стверджує, що в порушення умов трудового законодавства відповідач при звільненні із ним не провів повного розрахунку, посилаючись на ст.ст.116, 117 КЗпП України просить суд задовольнити позов (а.с.29-32) В судове засідання сторони, будучи належним чином повідомленими відповідно до положень ст.74 ЦПК України не з`явилися, позивач надіслав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, зауважив, що проти винесення заочного рішення не заперечує (а.с.38, 46, 50) Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів для встановлення дійсних взаємовідносин сторін, суд на місці ухвалив розглядати справи в порядку заочного провадження, оскільки позивач проти цього не заперечує і двічі належним чином повідомлений відповідач в судове засідання не з`явився. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Згідно ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження, 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, 4) яка правова норма підлягає застосування до цих правовідносин. З матеріалів справи вбачається, що позивач з 06.03.2013 по 01.10.2015 працював на посаді директора Департаменту бухгалтерського обліку, фінансового планування та забезпечення діяльності Державного підприємства «ДЕРЖЕКОІНВЕСТ», звільнений за угодою сторін на підставі ст.38 КЗпП України (а.с.13) Як вбачається з розрахункового листка за травень - жовтень 2014 року відповідач має перед позивачем заборгованість з виплати заробітної плати в сумі 46 489,13 грн. Таким чином, в матеріалах справи знайшли своє підтвердження доводи позивача про наявну заборгованість перед ним з боку відповідача. Відповідно до ст.115 КЗпПУ заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше 7 днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст.47 КЗпПУ роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації в строки, зазначені в ст.116 КЗпПУ , а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Оскільки відповідач в судове засідання не з`явився і не навів даних на підтвердження того, що вищезазначена заборгованість перед позивачем погашена, вищезазначені суми підлягають стягненню з нього в судовому порядку. Суд також погоджується із розрахунками, наданими позивачем в частині сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до ст.116 КЗпПУ при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо в день звільнення працівник не працював, то зазначені суми підлягають виплаті не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Право на працю, що включає можливість людини заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується, передбачено ч.1 ст.43 Конституції України. Ч.7 ст.43 Конституції України передбачено право на своєчасне одержання винагороди за працю. Судовим розглядом встановлено, що відповідач порушив права позивача невиплатою вищезазначених сум при звільненні. Відповідно до ст.117 КЗпПУ в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпПУ , при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган зобов`язаний сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Відповідно до п.20 ППВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» суд, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж цей працівник у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, на підставі ст.117 КЗпПУ стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по середньому заробітку, виходячи із наступного розрахунку. Так, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 року №100 (далі - Порядку) розрахунок розміру середньої заробітної плати проводиться виходячи з розміру заробітної плати за останніх два місяці роботи. Згідно п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих дні/годин, а у випадках, передбачених законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середеньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дня на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період. Період затримки, на якому наполягає позивач, складає 301 робочих дня (з 01.10.2014 по 11.12.2015) Середньоденна заробітна плата за представленим позивачем розрахунком, із яким суд погоджується, складає 590,95 грн. (без вирахування обов`язкових платежів) Відтак, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 177 875,95 грн. середнього заробітку за час затримки при звільненні із вирахуванням обов`язкових платежів. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивачем доведено належними та допустимим доказами згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України свої позовні вимоги, відтак суд їх задовольняє в повному обсязі. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір. На підставі викладеного та

Outcome: approved