Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-23 00:00:00

В грудні 2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до ВНАУ та просила стягнути на свою користь з відповідача 190124,88 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.09.2018 року по 30.09.2019 року включно з подальшим відрахуванням 34222,48 грн (ПДФО 18%) та 2851,87 грн (військового збору 1,5%). Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони перебували у трудових відносинах. 06.08.2018 року позивача було звільнено. Рішенням суду від 02.09.2019 року з університету стягнуто на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі, вихідній допомозі та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.08.2018 року по 10.09.2018 року. 30.09.2019 року дане рішення було виконано. На думку позивача за період з 11.09.2018 року по 30.09.2019 року з нею не було проведено розрахунку при звільненні, а тому наявні підстави для застосування положення ч. 1 ст. 117 КЗпП України. Ухвалою суду від 05.12.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. 26.12.2019 року ВНАУ подало до суду відзив відповідно до якого просило суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Посилалось на відсутність в діях [PERSON] вини у затримці виплати позивачу належних при звільненні сум, а також на відсутність належних доказів, що б підтверджували розмір заробітної плати яка підлягала виплаті. Крім того [PERSON] пропущено тримісячний строк звернення до суду за вирішенням трудового спору. Ухвалою суду від 27.12.2019 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 15.01.2020 року представник позивача [PERSON] [PERSON] подав до суду відповідь на відзив. У відповіді зазначав, що обставини затримки за час розрахунку при звільненні, а також розміри належних позивачу суд до виплати встановлені рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 02.09.2019 року, тому додатковому доказуванню або спростуванню не підлягають. Доводи викладені у відзиві не спростовують відповідальність відповідача за несвоєчасний розрахунок при звільненні. 20.01.2020 року ВНАУ подало заперечення на відповідь на відзив в якому виклало свої аргументи щодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень. Так обставини встановлені рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 02.09.2019 року в силу ч. 7 ст. 82 ЦПК України не є обов`язковими при розгляді даного спору. Неможливість проведення повного розрахунку з позивачем викликана призупиненням дії рахунків призначених для виплати заробітної плати. За таких обставин суд у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, вважає за можливе розглянути дану справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Судом встановлено, що 06.08.2018 року [PERSON] звільнено з посад викладача та заступника директора з виховної роботи Брацлавського агроекономічного коледжу ВНАУ (на 15 а.с.). Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 02.09.2019 року стягнуто з ВНАУ на користь [PERSON] 501,13 грн заборгованості по заробітній платі з подальшим відрахуванням зборів та обов`язкових платежів; 4722,18 грн заборгованості по вихідній допомозі при звільненні з подальшим відрахуванням зборів та обов`язкових платежів; 17284,08 грн з подальшим відрахуванням зборів та обов`язкових платежів середньомісячної заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.08.2018 року по 10.09.2018 року із розрахунку 720,17 грн за кожен день прострочки (на 5-8 а.с.). Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 02.09.2019 року в якому брали участь ті самі особи, встановлені обставини затримки розрахунку при звільненні з [PERSON] , а також, що розмір її середньоденного заробітку за останні два місяці, що перебували звільненню складав 720,17 грн, тому в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України дані обставини додатковому доказуванню не підлягають та мають преюдиційне значення для вирішення даної справи. Рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 02.09.2019 року добровільно виконано відповідачем 30.09.2019 року, провівши з позивачем повний розрахунок (на 9 а.с.). Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Статтями 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» передбачено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (стаття 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»). Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника (ст. 117 КЗпП України). Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом у справі № 344/8870/16-ц (провадження № 61-56св17) у постанові від 08.02.2018 року, підстав відступити від цього висновку судом не встановлено. Невиплата заборгованості по заробітній платі (так само, як і всіх належних працівнику сум) при звільненні з вини роботодавця розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Україною Законом від 17.07.1997 закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. При цьому сама по собі відсутність коштів у роботодавця для виплати належних працівникові сум не є підставою для невиконання рішення суду (справа «Баландіна проти України» (заява № 16092/05, рішення від 06.12.2007, «Батрак проти України» (заява № 50740/06, рішення від 18.06.1999, «Білецька проти України» (заява № 25003/06, рішення від 10.12.2009). Аналогічно у справі «Безуглий проти України» Європейським судом з прав людини встановлено порушення ст. 1 Протоколу № 1 у зв`язку з тим, що заявнику не виплачено присуджені національним судом виплати щодо заборгованості по заробітній платі. Отже, відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум при звільненні останнього. Днем, коли позивач дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права, суд вважає день повного розрахунку із позивачем у зв`язку із її звільненням 30.09.2019 року. Направивши позов до суду поштою 03.12.2019 року позивачем дотримано передбачений ст. 233 КЗпП тримісячний строк звернення до суду. Встановивши, що в день звільнення позивачу не виплачено всі належні до сплати суми та такий розрахунок було здійснено тільки 30.09.2019 року, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.09.2018 року по 29.09.2019 року підлягають задоволенню. Разом з тим вимоги про стягнення середнього заробітку за один день - 30.09.2019 року задоволенню не підлягають, оскільки цього дня з позивачем проведено повний розрахунок, тому підстави для зарахування даного дня до періоду прострочення немає. Сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.09.2018 року по 29.09.2019 року становитиме 189404,71 грн (720,17 грн х 263 дні), з яких підлягає відрахуванню 18% ПДФО в розмірі 34092,84 грн та 1,5% військового збору в розмірі 2841,07 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягнення понесені судові витрати зі сплати судового збору та витрати на професійну правничу допомогу пропорційно до задоволеної частини позовних вимог на загальну суму 4882,63 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial