Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-06 00:00:00

В грудні 2019 року до Петриківського районного суду Дніпропетровської області звернулося ФОП [PERSON] з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди посилаючись на те, що з 10 квітня 2018 року у неї працювала продавцем продовольчих товарів [PERSON] . З нею укладено договір про повну матеріальну відповідальність. 18 червня 2018року в приміщенні магазину «Продтовари № 4» було проведено планову інвентаризацію залишків товарно - матеріальних цінностей та грошових коштів у касі, про що складено відповідний Акт. За результатом проведеної інвентаризації виявлено, що станом на 18.06.2018 в магазині «Продтовари № 4», існує нестача товарно-матеріальних цінностей на загальну суму 39 360,26 грн. Крім [PERSON] в магазині «Продтовари №4» з 06.02.2018 продавцем працювала [PERSON] Так як, відповідач у добровільному порядку шкоду не відшкодовано позивач просить суд стягнути з неї матеріальну шкоду в сумі 19680,13 грн. та судові витрати. В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії: 22.01.2019 ухвалою суду справу прийнято до провадження та призначено справу до підготовчого судового засідання. 21.02.2019 ухвалою суду прийнято відмову позивача ФОП [PERSON] від позовних вимог до [PERSON] а провадження у справі в частині позовних вимог до останньої - закрито в зв`язку із сплатою останньою в добровільному порядку суму боргу у розмірі 19700 грн. Підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Інших процесуальних дій у справі не проводилось. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги до [PERSON] підтримав посилаючись на обставини ви кладені в позові. Відповідач [PERSON] позовні вимоги фактично визнала частково пояснивши, що дійсно протягом часу з 10.04.2018 по 18.06.2018 вона працювала продавцем продовольчих товарів в магазині «Продтовари №4» з укладенням договору про повну матеріальну відповідальність. Дійсно, 18.06.2018 в магазині «Продтовари № 4» було проведено планову інвентаризацію залишків товарно - матеріальних цінностей та грошових коштів у касі, в результаті якої виявлено нестачу грошових коштів у розмірі 39 360,26 грн, про що складено відповідний Акт. З результатами ревізії вона згідна. Однак, недостачу вона відшкодувала частково, так відразу ж після проведення ревізії вона повернула 5200 грн. особисто передавши кошти позивачу, та через деякий час, як їй пояснила [PERSON] частину коштів принесли покупці, яким товар відпускався в борг на загальну суму 9600 грн., що також слід врахувати як суму повернутої недостачі. Крім того, в підготовчому провадженні відповідачем подано письмові заперечення за якими вона просить відмовити в позові, так як надані позивачем докази на підтвердження факту заподіяння збитків та їх розміру не можна вважати допустимими доказами. Крім того, заперечує факт укладання трудового договору, а написання розписки про визнання розміру збитків пояснює, чиненням на неї психологічного тиску з боку позивача (а.с. 64-65). В судовому засіданні представник позивача заперечив часткову сплату боргу [PERSON] Вирішуючи даний спір суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частинами 1, 2, 3 статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частини 1 статті 80 ЦПК України). Загальні правила щодо матеріальної відповідальності працівників визначаються гл. IX Кодексу законів про працю України. Згідно з ч. 1 ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. Підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов`язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода. Трудові обов`язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (частина друга статті 130 КЗпП). Відповідно до ч. 2 ст. 130 КЗпП України, обов`язковими умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала. З наведеного слід зазначити, що відсутність підстав чи однієї з обов`язкових умов матеріальної відповідальності, звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. За п. 1 ст. 134 КЗпП України, працівники несуть повну матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 КЗпП України, укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Відповідно до ст. 135-1 КЗпП України, письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо пов`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском) перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Як слідує з роз`яснень, викладених в абз. 2 п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29.12.1992 № 14, суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно за ст. ст. 130, 135-3, 137 КЗпП залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника (п.1). Розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. Якщо шкоду заподіяно кількома працівниками, в рішенні суду має бути зазначено, які конкретно порушення трудових обов`язків допустив кожен працівник, ступінь його вини та пропорційна їй частка загальної шкоди, за яку до нього може бути застосовано відповідний вид і межі матеріальної відповідальності. Згідно з Переліку посад і робіт, які заміщуються або виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на зберігання, обробку, продаж (відпуск), перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженого постановою Держкомпраці і соціальних питань Ради Міністрів СРСР № 447/24 від 28.12.1977, з подальшими змінами і доповненнями, який є чинним, [PERSON] та [PERSON] відносяться до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір. З наданих сторонами матеріалів судом встановлено, що з 10.04.2018 по 18.06.2018 [PERSON] працювала продавцем продовольчих товарів в магазині «Продтовари № 4» з укладенням договору про повну матеріальну відповідальність. Вказане підтверджено заявою про прийняття на роботу від 10.04.2018, трудовим договором між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю від 10.04.2018 та договором про повну матеріальну відповідальність (27-29, 33, 36). 18.06.2018 в магазині «Продтовари № 4» проведено планову інвентаризацію залишків товарно - матеріальних цінностей та грошових коштів у касі, в результаті якої виявлено нестачу грошових коштів у розмірі 39 360,26 грн., про що свідчить інвентарний опис товарно-матеріальних цінностей та відомість про результати інвентаризації (12-22). Вказані висновки, крім зазначено, ґрунтуються на поясненнях відповідача, яка в судовому засіданні визнала вказані обставини. За вказаного, суд не приймає заперечення відповідача щодо допустимості доказів позивача на підтвердження таких обставин, що викладені [PERSON] в письмових запереченнях. До пояснень відповідача щодо часткового повернення заподіяних збитків суд відноситься критично, оскільки з врахуванням позиції позивача, який заперечує вказані обставини, відповідачем на підтвердження вказаних обставин не надано жодного належного та допустимого доказу. Крім того, згідно заяви [PERSON] на адресу ФОП [PERSON] В від 19.06.2018, продавець визнала розмір недостачі та погодилась її повернути частинами. Така ж заява подана [PERSON] (а.с. 25, 26). Таким чином судом встановлено, що [PERSON] перебуваючи у трудових відносинах із ФОП [PERSON] , та несучи повну матеріальну відповідальність, спричинила останній збитки внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків пов`язаних із збереженням товарно-матеріальних цінностей на загальну суму 19680,13 грн. (39 360,26:2=19680,13) (недостачею), що підлягає стягненню на користь позивача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому з відповідача на користь позивача повинно бути стягнуто судовий збір у розмірі 352,40 грн., що пропорційно відповідає розміру задоволених позовних вимог, враховуючи всі позовні вимоги на час сплати судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved