Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-14 00:00:00

Відповідач, [PERSON] позовні вимоги визнала, щодо їх задоволення не заперечувала, просила розглянути справу у її відсутності. Представник позивача на задоволенні позовних вимогах наполягала, просила розглянути справу без її участі та участі позивача. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копії паспортів сторін та їх і/н; копія договору купівлі - продажу від 10.12.2018р.; копія довіреності 15.12.2018р.; копія рішення Ренійського районного суду Одеської області від 25.10.2012р.; копія витягу з Держаного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.07.2018р.;копія технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS] . Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що відповідачу на підставі рішення Ренійського районного суду Одеської області від 25.10.2012р. належить на праві власності житловий будинок із надвірними спорудами [ADDRESS] та присадибна земельна ділянка. 10.12.2018р. між позивачем та представником відповідача за довіреність [PERSON] була досягнута домовленість про купівлю-продаж житлового будинку із надвірними спорудами [ADDRESS] . У той же день вони уклали між собою відповідний письмовий договір. Позивач передав відповідачу обумовлену суму, а вона передала нерухомість в натурі. Так як, згідно законодавства подібні договори підлягають нотаріальному посвідченню, позивач запропонував представнику відповідача за довіреність [PERSON] привести їх домовленість у відповідності до вимог закону. Однак, з`ясувалось, що представник відповідача хоч і діяв за дорученням відповідача, однак документально довіреності на представництво він не мав. Відповідач [PERSON] повідомила, що дійсно доручила [PERSON] продати свій будинок і лише 15.12.2018р. видала довіреність на представництво. Про ці обставини позивачу не було відомо до укладання договору. Особисто відповідач запевнила, що усі питання вирішить та оформлять правочин. Таким чином, на момент оформлення сторонами договору купівлі-продажу житлового будинку представник відповідача не мав право відчужувати будинк. Враховуючи вищенаведене, позивач був вимушений звернутися із позовом до суду. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки надані суду документи в повному обсязі підтверджують обставини викладені у позовній заяві. Оскільки щодо позовних вимог, обставин справи сторони не заперечують, визнають їх, суд вважає, що факти, які обґрунтовують заявлені вимоги і мають значення для справи встановлені, у зв`язку із чим немає необхідності у підтвердженні їх доказами засобом дослідження показань свідків. Згідно матеріалів справи, сторонами, при укладанні договору купівлі-продажу була досягнута угода по всіх істотних умовах: відповідачу передані гроші у сумі 80 000 грн., а позивачу - об`єкти нерухомості. Відповідач жодного разу не висувала вимоги щодо повернення вказаного нерухомого майна, не заперечувала проти визнання права власності за позивачем. Відповідно ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. На підставі ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Частиною 1 ст. 397 ЦК України, передбачено, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Згідно ч. 3 ст. 397 ЦК України, фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Так, позивач набув право власності на житловий будинок із надвірними спорудами [ADDRESS] та присадибну земельну ділянку, в порядку ст. 330 ЦК України, як добросовісний набувач, придбавши об`єкт нерухомості у представника відповідача, який він фактично не мав права відчужувати. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Підстав, які не дозволяють визнання права власності за позивачем, судом не встановлено. Таким чином, суд вважає за можливе визнати за позивачем, як за добросовісним набувачем, право власності на нерухоме майно.

Outcome: approved