Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-25 00:00:00

Відповідно до п/п 9\~\~п. 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону У № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить суд стягнути з відповідача заборгованість за договорами позики, яка складається з основного боргу, індексу інфляції та 3% річних на загальну суму 839848,35 грн., посилаючись на те, що 03 січня 2014 року відповідач позичив у позивача 52000,00 грн. та зобовязався повернути до 10.06.2014р.; 10 січня 2014 року відповідач позичив у позивача 52000,00 грн. та зобовязався повернути до 10.10.2014р.; 31 березня 2014 року відповідач позичив у позивача 160000,00 грн. та зобовязався повернути до 10.04.2015р.; 31 березня 2014 року відповідач позичив у позивача 160000,00 грн. та зобовязався повернути до 10.04.2015р.; 01 квітня 2014 року відповідач позичив у позивача 114000,00 грн. та зобовязався повернути до 10.04.2015р., з умовою щомісячної оплати 5% від суми боргу за користування позиченими коштами, про що відповідач написав власноруч позивачу розписки у присутності свідків. Після спливу строку повернення позики відповідач не повернув позивачеві позичені грошові кошти. У звязку з неповернення позики відповідач має сплатити позивачу індекс інфляції та 3% річних від суми боргу. Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем з урахуванням основного боргу, індексу інфляції та 3% річнихскладає загальну суму 839848,35грн., яку позивач просить стягнути з відповідача, оскільки останній ухиляється від добровільного повернення позики. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнав та заперечував проти їх задоволення, пояснивши, що позивач передавав йому товар для подальшої реалізації та грошові кошти за товар він передавав позивачу автобусом, перераховував позивачу, а також передав позивачу свою банківську пенсійну картку для зняття позивачем грошових коштів (пенсії) з метою погашення заборгованості за товар. Розписка була написана одна на суму грошових коштів за товар, який знаходився у нього. У звязку з інфляцією на вимогу позивача були написані нові розписки. Остання розписка на 114000,00 грн. була написана з умовою щомісячної оплати 5% від суми боргу за користування позиченими коштами. Просив суд відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення та доводи представника позивача, відповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази в їх сукупності, суд вважає позовну заяву обґрунтованою та підлягаючою задоволенню із наступних підстав. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із зобовязального права, пов'язані з ухиленням позичальника від виконання своїх обов'язків по поверненню суми позики позикодавцю, тому, при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися Цивільним Кодексом України. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до розписки від 03 січня 2014 року, [PERSON] (а.с. 8), відповідач по справі, у присутності двох свідків [PERSON], [PERSON] позичив у [PERSON] (а.с. 7), позивача по справі, грошові кошти в сумі 52000,00 грн., які повинен був повернути позивачу до 10.06.2014р. (а.с. 9). Згідно розписки від 10 січня 2014 року, відповідач у присутності двох свідків [PERSON], [PERSON] позичив у позивача грошові кошти в сумі 52000,00 грн., які повинен був повернути позивачу до 10.10.2014р. (а.с. 10). Відповідно до розписок від 31 березня 2014 року, відповідач у присутності двох свідків [PERSON], [PERSON] позичив у позивача грошові кошти в сумі 160000,00 грн. та 160000,00 грн., які повинен був повернути позивачу до 10.04.2015р. (а.с. 11, 12). Згідно розписки від 01 квітня 2014 року, відповідач у присутності трьох свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] позичив у позивача грошові кошти в сумі 114000,00 грн. під 5% річних, які повинен був повернути позивачу до 10.04.2015р. (а.с. 13). Згідно розписок від 03 січня 2014 року, 10 січня 2014 року, 31 березня 2014 року, 01 квітня 2014 року, відповідач отримав обумовлені суми грошей та зобовязався їх повернути у відповідні строки, але в порушення зазначених умов, відповідач взяті на себе зобов'язання не виконав. Таким чином, суд прийшов до висновку, що між сторонами виникли правовідносини, повязані з борговими зобовязаннями і це підтверджується письмовими доказами, дослідженими судом. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожній особі гарантується право звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. Захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб здійснюється шляхом вирішення цивільних справ, що згідно вимог ст. 2 ЦПК України являється завданням цивільного судочинства. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. На підставі ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд згідно ст. 13 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Таким чином, у відповідача виник обов'язок повернути позикодавцю грошові кошти у такій самій сумі, відповідно до ст. 1049 ЦК України. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, за своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Наведені обґрунтування стосовно того, що борговим документом, що підтверджує укладання договору позики між відповідачем та позивачем є розписка, яка посвідчує і передання відповідачу визначеної грошової суми, викладені у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16, які відповідно до вимог ст. 360-7 ЦК України є обовязковими для всіх судів України. На підтвердження укладення договорів позики та його умов позивачем були надані суду вищезазначені розписки позичальника [PERSON], які посвідчують передання останньому позикодавцем [PERSON] зазначених грошових сум. Суд вважає, що текст розписок, складених [PERSON], дійсно містить інформацію про отримання останнім грошових коштів від [PERSON] та його обовязок повернути грошові кошти у чітко визначені строки. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ст. 1049 ЦК України). Відповідно до ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Положеннями ч. 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Всупереч вимогам зазначеного чинного законодавства відповідач [PERSON] належним чином свої зобовязання по поверненню позики не виконав та не здійснив повернення позики у встановлений договорами позики строк, у звязку з чим допустив наявну заборгованість, що є підставою для стягнення з нього вказаних сум коштів на користь [PERSON] Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Статтею 625 ЦК України встановлено відповідальність за порушення грошового зобовязання, а саме, відповідно до зазначеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В судовому засіданні було встановлено, що відповідач [PERSON] дійсно отримав у позивача [PERSON] в борг відповідні суми грошей, які зобовязався повернути в зазначені ним в розписках строки. В порушення норм закону та даних зобовязань, борг позивачу не повернув, тобто відповідач зобов'язання за договорами позики належним чином не виконав, а тому, сума боргу підлягає стягненню в судовому порядку з відповідача на користь позивача на загальну суму 839848,35 грн. який складається з заборгованості згідно наданого позивачем детального розрахунку, правильність якого перевірена судом: за договором позики від 03.01.2014р. основний борг у розмірі 52000,00 грн., інфляційні витрати у розмірі 34510,00 грн., 3 % річних від суми боргу за період з червня 2014 року по квітень 2017 року у розмірі 4501,19 грн., а всього 91011,19 грн.; за договором позики від 10.01.2014р. основний борг у розмірі 52000,00 грн., інфляційні витрати у розмірі 31629,00 грн., 3 % річних від суми боргу за період з жовтня 2014 року по квітень 2017 року у розмірі 3980,25 грн., а всього 87609,25 грн.; за договором позики від 31.03.2014р. основний борг у розмірі 160000,00 грн., інфляційні витрати у розмірі 48693,00 грн., 3 % річних від суми боргу за період з квітня 2015 року по квітень 2017 року у розмірі 9861,01 грн., а всього 218554,01 грн.; за договором позики від 31.03.2014р. основний борг у розмірі 160000,00 грн., інфляційні витрати у розмірі 48693,00 грн., 3 % річних від суми боргу за період з квітня 2015 року по квітень 2017 року у розмірі 9861,01 грн., а всього 218554,01 грн.; а договором позики від 01.04.2014р. основний борг у розмірі 114000,00 грн., інфляційні витрати у розмірі 34694,00 грн., 5 % річних від суми боргу за період з квітня 2014 року по березень 2015 року у розмірі 68400,00 грн., 3 % річних від суми боргу за період з квітня 2015 року по квітень 2017 року у розмірі 7025,89 грн., а всього 224119,89 грн. (а.с. 4, 5, 6). Вирішивши чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються, суд вважає, що викладені позивачем в позові обставини знайшли своє підтвердження та приходить до однозначного висновку про необхідність задоволення заявлених позивачем позовних вимог. Суд не бере до уваги посилання відповідача про неотримання грошових коштів у позивача, оскільки розписки, складені [PERSON], підтверджують отримання позичальником в борг грошових коштів із зобов'язанням їх повернення та дату отримання коштів. Крім того, факт особистого написання вищевказаних розписок [PERSON], відповідач по справі, не заперечує, справжність свого підпису також не оспорює. Також, в супереч вимогам ст. ст. 12, 81 ЦПК України, згідно яких кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, відповідач не довів суду обставини, на які він посилався як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог щодо неотримання позики від позивача, відносин по передачі позивачем відповідачу товару для подальшої реалізації, оскільки відповідачем не надано суду жодного переконливого доказу на підтвердження зазначених обставин. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача. Отже, з відповідача на користь держави мають бути стягнуті судові витрати, пов'язані з розглядом справи, тобто судовий збір в розмірі 8000,00 грн.

Outcome: approved