Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-07 00:00:00

в грудні 2015 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив розірвати укладений між сторонами Договір фінансового лізингу № 002380 від 01.12.2015 року, стягнути з відповідача передані за договором грошові кошти у розмірі 383 000, 00 грн., а також стягнути моральну шкоду у розмірі 20 000, 00 грн. В ході розгляду справи позивач та його представник [PERSON] подали заяви відповідно 14.01.2016 та 04.05.2016, якими змінили предмет вимог та зменшили розмір вимог, просять суд стягнути грошові кошти у розмірі 190943,70 грн., штраф у розмірі 210038, 40 грн., моральну шкоду у розмірі 20000, 00 грн. та суму витрат на оплату правових послуг у розмірі 40693, 20 грн., обґрунтовуючи наступним. 01.12.2015 року між сторонами було укладено Договір фінансового лізингу № 002380, предметом якого був неновий автомобіль Форд KUGA (КУГА), орієнтованою вартістю 382000,00 грн. На виконання умов фінансового лізингу та з метою одержання вказаного автомобіля 01.12.2015 року за квитанцією № QS000106148201 позивач сплатив на банківський рахунок відповідача грошові кошти в сумі 36352 ,10 грн., за квитанцією номер № QS 000106146301 - 63647, 90 грн.; 02.12.2015 року по квитанції № QS000106305301 - залишкові грошові кошти в розмірі 282000 грн. На вимогу позивача передати оплачений автомобіль, відповідач повідомив, що умови змінилися, автомобіль, про який домовлялися - відсутній, а тому позивачу у лізинг буде надано новий автомобіль Форд KUGA вартістю 636479,00 грн., а сплачені кошти будуть рахуватись як авансовий платіж в розмірі 50% від загальної вартості. Оскільки при укладенні договору були домовленості щодо вартості лізингу ненового автомобіля у 38 000, 00 грн., повідомлені відповідачем умови позивач вважав для себе невигідними. Дослідивши умови договору позивач виявив для себе, що відповідач порушив умови попередніх домовленостей, скористався юридичною малограмотністю позивача та фактично обманув його. В Договорі фінансового лізингу ним виявлено, що дійсна вартість предмету лізингу змінилась в сторону збільшення і вже становила 636479,00 грн. Крім того в Розділі Предмет Договору фінансового лізингу він виявив факт навмисного невизначення року випуску предмету лізингу автомобіля та його модифікації (стандарт, комфорт, та інше). У зв'язку з чим, посилаючись на Закон України «Про захист прав споживачів» у 14-й денний термін 09.12.2015 року він звернувся до відповідача з заявою і вимогою розірвати укладений договір та повернути сплачені кошти. 21.12. 2015 року відповідач своїм листом за Вих. № 795 повідомив йому, шо на підставі його заяви спірний Договір фінансового лізингу вважається розірваним. Грошові кошти в розмірі 191056,30 грн., відповідач повернув шляхом перерахування на особистий картковий рахунок. Грошові кошти в розмірі 190943,70 грн. відповідач не повернув. 09.03.2016 р. відповідач своїм листом за Вих № 901 повторно повідомив, що на підставі його заяви від 09.12.2015 року Договір фінансового лізингу № 002380 від 01.12.2015 року вважається розірваним, але залишок грошових коштів в розмірі 190943,70 грн., згідно Закону України «Про захист прав споживачів» повертати відмовляється. Позивач вважає наявними підстави для повернення сплачених коштів, посилаючись на невиконання відповідачем умов Договору щодо передачі товару відповідно до умов Договору. Також позивач посилається на незазначення в договорі істотних умов - року випуску автомобіля, а також даних про наявність у відповідача відповідних ліцензії та дозволу згідно Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Таким чином, вважаючи вказане скритими недоліками товару, які були виявлені позивачем після укладення Договору, позивач, посилаючись на передбачене Законом України «Про захист прав споживачів» право споживача відкликати згоду на укладення споживчого кредиту без зазначення причини протягом 14-ти днів, вважає наявними підстави для стягнення сплачених грошових коштів на підставі п.6 ч.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Оскільки позивач вважає відповідача таким, що прострочив станом на 17.05.2016 на 110 днів повернення грошових коштів, відповідно до вищевказаної норми Закону України, посилаючись на ст.1212 ЦК України, просить стягнути суму неустойки у вигляді 1% від залишку суми за кожен день прострочки, що за розрахунком позивача становить 210 038,40 грн. Також позивач посилається на заподіяння внаслідок вказаних обставин та дій відповідача моральної шкоди, яку позивач оцінює в 20000, 00 грн. В судовому засіданні з урахуванням змін та уточнень позовної заяви представник позивача позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити. Представник відповідача Мельник О.П. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, з урахуванням поданих змін, подав до суду письмові заперечення на позову заяву, що долучені до матеріалів справи. Зазначив, що договір між сторонами було розірвано за заявою позивача. На підставі п.12.1 Договору відповідачем було повернуто 60% авансового платежу за Договором, а 40% залишено відповідачу. На підставі вказаного вважає відсутніми підстави для повернення коштів на підставі ст.1212 ЦК України та сплати суми штрафу, передбаченого Законом України «Про захист прав споживачів», також послався на перевищення заявленої позивачем суми витрат на правовому допомогу передбаченого законодавством граничного розміру компенсації. По суті доводів позивача щодо несправедливості умов договору, відсутності істотних умов в змісті Договору представник послався на їх необґрунтованість та укладення Договору сторонами на засадах свободи договору. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Судом встановлено, що 01.12.2015 року між сторонами було укладено Договір фінансового лізингу № 002380, предметом якого згідно умов статті 1 Договору був автомобіль Форд KUGA, комплектація Trend, об'єм двигуна 2.0, тип КПП - МТ6, привід 2WD. Сторонами передбачено, що вартість предмета лізингу на момент укладення Договору зазначається у даному договорі, розмір авансового платежу зазначається у даному Договорі та в Додатку №1, що є його невід'ємною частиною. (а.с. 9-20) Відповідно до умов п. 8 вказаного Договору сторонами погоджено вартість предмета лізингу у розмірі 23314,25 Є з зазначенням гривневого еквіваленту у розмірі 636479,00 грн. станом на 01.12.2015 року та порядок оплати лізингоодержувачем поточних та авансових платежів за Договором згідно виставлених рахунків лізингодавцем. Відповідно до Додатку №1 зазначено, що авансовий платіж становить 282000,00 грн.(а.с.23) На виконання умов фінансового лізингу позивач 01.12.2015 року за квитанцією № QS000106148201 на банківський рахунок відповідача сплатив грошові кошти в сумі 36352,10 грн., за квитанцією номер № QS 000106146301 - 63647, 90 грн.; 02.12.2015 року по квитанції № QS000106305301 - грошові кошти в розмірі 282000, 00 грн., усього 382 000, 00 грн. (а.с.21-22) Відповідно до ст.12 Договору передбачено право лізингоодержувача, який сплатив авансовий платіж розірвати договір за власним бажанням. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого Авансового платежу, а 40% лізингодавець утримує як штраф за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж поверненню не підлягає. 09.12.2015 позивач звернувся до відповідача з заявою про розірвання Договору та повернення сплачених грошових коштів.(а.с.25-27) Листом від 25.12.2015 відповідач повідомив позивача про розірвання Договору за заявою позивача з 09.12.2015 та про повернення грошових коштів у розмірі згідно п.12.1 умов Договору у сумі 191011,26 грн., які було в подальшому перераховано на рахунок позивача, що останній визнав протягом судового розгляду.(а.с.51) Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доводи позивача про те, що авансовий платіж не передбачений законодавством, не мають юридичного значення, оскільки такі умови оплати за договором погоджені сторонами і охоплюються принципом свободи Договору згідно ст.627 ЦПК України. Поряд з тим, ці доводи позивача також є необґрунтованими, оскільки на їх недійсність або нікчемність позивач не посилався, іншого судом не встановлено. Суд не приймає доводів позивача щодо недосягнення згоди по всіх істотних умовах Договору, оскільки позивач укладення Договору та його підписання не заперечує, і розпочав виконання його умов, а також ініціював його розірвання, тим самим визнавши сам факт укладення договору. Доказів на підтвердження доводів про те, що при підписанні було погоджено інші істотні умови, які в подальшому були змінені і стали відомі позивачу після підписання договору, позивач суду не надав і такі доводи спростовуються змістом умов Договору та встановленими судом обставинами, про що викладено вище. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав для повернення позивачу залишку сплачених на виконання умов Договору грошових коштів у сумі 190943,70 грн., оскільки такі умови розірвання Договору та повернення коштів передбачені умовами Договору між сторонами. Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» Договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Таким чином, підстав застосовувати до спірних правовідносин з приводу фінансового лізингу положення ч.6 ст.11 цього Закону щодо права споживача щодо відкликання згоди на укладення договору споживчого кредиту та подальших наслідків такого розірвання, відсутні, оскільки зазначені положення закону регламентують інші за змістом правовідносини з приводу споживчого кредиту, яких судом між сторонами не встановлено. Іншого законодавством та умова Договору між сторонами не передбачено. У зв'язку з вищевикладеним, вимоги позивача про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 210038, 40 грн. як штрафу також є безпідставними. Оскільки судом не встановлено порушення з боку відповідача прав позивача як споживача з заявлених в позові обставин та підстав, відсутні підстави для стягнення моральної шкоди згідно ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів». Отже, порушення прав позивача судовим розглядом не встановлено, в зв'язку з чим позов задоволенню не підлягає. У зв'язку з відмовою в задоволенні позову згідно ст.89 ЦПК України не підлягає вирішенню і питання про стягнення витрат позивача на правову допомогу. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed