Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-03 00:00:00

Відповідач [PERSON]О позовні вимоги визнав, щодо їх задоволення не заперечував, просив розглянути справу без його участі, про що надала суду відповідну нотаріально завірену заяву. Позивач на задоволенні позову наполягав, просив розглянути справу без його участі. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання. Відповідно до ч.4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач [PERSON] звернувся до суду із вищевказаними вимогами, зазначивши, що він майже 11 років проживає у [INFO], яка належить відповідачці [PERSON] на підставі договору-купівлі продажу від 27.08.1996 р., реєстр 3498. Враховуючи вищевказані обставини, у 2006 р. [PERSON], як власник нерухомості, домовилася з позивачем про купівлю-продаж належної їй вищевказаної квартири, передавши у володіння та користування належний їй обьект нерухомості, отримавши за це грошову компенсацію. Таким чином, сторони домовились про усі суттєві умови договору. Крім того, відбулося повне виконання договору. Відповідач передала позивачеві у власність обумовлене їх домовленістю нерухоме майно, а позивач прийняв нерухоме майно у натурі та передав відповідачу обумовлену їх домовленістю суму відкупу. Після цього, [PERSON] у 2006 р. заселився на житлоплощу вищевказаної квартири, з того часу мешкає там, утримує її, сплачує витрати за комунальні послуги, робив поточний та капітальний ремонт, тощо. Після фактичного здійснення правочину купівлі-продажу вищевказаної квартири між сторонами у справі, які виконали усі суттєві умови правочину, тобто позивач отримав нерухомість в натурі, ключі від квартири, наявні документи, а відповідачка отримала за це обумовлену грошову винагороду, сторони домовились нотарільно посвідчити угоду, але відповідачка відмовилась від зустрічі, мотивуючи тим, що мешкає в іншій місцевості, фактично ухилившись від посвідчення домовленості між ними (правочину) у нотаріальному порядку.. Отже, з 2006 р. по теперішній час позивач фактично, відкрито володіє квартирою № 99 в будинку № 235 по вул. 28 Червня у м. Рені Одеської області, стежить за її технічним станом, сплачує за утримання комунальні послуги, робив поточний, капітальний ремонти та ін. З 2006 р. відповідачка, як власник вищевказаної квартири, інші правонаступники, жодного разу не витребували у позивача нерухоме майно, вимог щодо повернення нерухомості не висували, на квартиру не претендують, відповідачка не заперечувала проти визнання за позивачем право власності на вищевказану квартиру. У звязку із вищевикладеними обставинами [PERSON] вважає, що має всі підстави для визнання за ним право власності на квартиру [ADDRESS], оскільки з 2006 р. володіє та безперервно користується нею, слідкує за її технічним станом, несе витрати у звязку із її утриманням, як фактичний власник нерухомості, отже з підстав ст. 344 ЦК України набув право власності на вищевказану квартиру. Таким чином суд, вивчивши матеріали справи та надані документи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки його доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Згідно із ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. За ч. 1, 3 ст. 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Таким чином, суд встановив, що володіння позивачем спірною квартирою є добросовісним (тобто позивач вважає, що він володіє нерухомістю з законних підстав, оскільки була фактично досягнута домовленість про її передачу у володіння та користування ним), правомірним, відкритим (позивач, вважаючи себе фактичним власником, сплачує комунальні платежі за утримання квартири, володіє та користується нею та ін.) та безперервним. Таким чином, суд вважає, що квартира [ADDRESS] цілком з законних підстав було передано у володіння та користування [PERSON], внаслідок чого останній набув право власності на неї за набувальною давністю. З урахуванням викладених позивачем та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити вимоги позивача щодо визнання за ним права власності на вищевказану квартиру.

Outcome: approved