Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-01 00:00:00

В вересні 2016 року до суду звернувся позивач з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], в якому ставить питання про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором у сумі 141334 грн. 09 коп. Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що між Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 182АІ10130322002 від 22.03.2013 року, відповідно до якого відповідач отримала кредит у сумі 117760 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,99 % річних з подальшою зміною процентної ставки щороку відповідно до п. 2.7 кредитного договору, з кінцевим терміном повернення до 21.03.2018 року включно. Відповідно до умов договору [PERSON] повинна була щомісяця включно до 22 числа, починаючи з місяця отримання кредиту, частково погашати суму зобовязання згідно графіку погашення кредиту. В той же день, з метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між банком та відповідачами [PERSON] та [PERSON] були укладені договори поруки відповідно № 182АІ10130322002-П/1 та № 182АІ10130322002-П/2, відповідно до яких останні взяли на себе на добровільних засадах зобовязання перед позивачем відповідати в повному обсязі по зобовязанням [PERSON], які виникають з умов кредитного договору. Відповідач [PERSON] зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконала, відповідно до цього Банк нарахував заборгованість за кредитом у сумі 86764 грн. 71 коп., заборгованість за відсотками в сумі 25307 грн. 11 коп., пеню за несвоєчасне повернення кредиту в сумі 14916 грн. 75 коп., пеню за несвоєчасне повернення відсотків в сумі 8580 грн. 60 коп., інфляційні витрати за кредитом у сумі 3657 грн. 87 коп., інфляційні витрати за відсотками в сумі 2107 грн. 05 коп. Відповідно до розпорядження Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.09.2014 року № 27/0/38-14 дана позовна заява підлягає розгляду Дзержинським міським судом Донецької області. Представник позивача в судове засідання не зявився, надавши суду письмову заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутності, заявлені вимоги підтримує повністю, проти розгляду справи на підставі ст. 224 ЦПК України не заперечує. Належно повідомлений через розміщення інформації в засобах масової інформації газеті «Урядовий курєр» № 225(5845) від 30.11.2016 року відповідач в судове засідання не з'явився з невідомих причин, заяву про причини неявки або про розгляд справи у його відсутності суду не надавав, тому суд розглядав справу на підставі ст. 224 ЦПК України заочно. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини на підставі договору кредитування, які регулюються Цивільним кодексом України. Так, відповідно до кредитного договору № 182АІ10130322002 від 22.03.2013 року (а.с. 3-8; 9-11), відповідач [PERSON] отримала кредит у сумі 117760 грн., із зобовязанням сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 16,99% річних з подальшою зміною процентної ставки щороку відповідно до п. 2.7 кредитного договору, з кінцевим терміном повернення до 21.03.2018 року включно. Відповідно до п. 1.2 кредитного договору, кредит надається позичальнику на наступні цілі: для оплати придбаного автомобіля марки KIARIO2013 рік випуску, синього кольору згідно з договором купівлі продажу № [NUMBER] від 20.03.2013 року, укладеним з ТОВ «Імперіал-Авто». Моментом (днем) надання кредиту вважається день списання з позичкового рахунку позичальника коштів в сумі кредиту згідно з цим договором (п. 2.2 кредитного договору). Відповідно до п. 2.4 п.п. 2.4.1 кредитного договору сплата процентів здійснюється щомісячно, у валюті наданого кредиту не пізніше 22 числа кожного місяця, а також в день повернення заборгованості за кредитом в повній сумі , шляхом договірного списання кредитором грошових коштів у сумі нарахованих процентів з поточного рахунку позичальника в українських гривнях та зарахування відповідної суми грошових коштів на відповідні внутрішньобанківські рахунки обліку нарахованих процентів. Відповідно до ст. 4 п. 4.1. кредитного договору у разі порушення позичальником прострочення строків сплати процентів в порядку та в розмірі, визначеному п.п. 1.1., 2.4., 2.7., цього договору, комісій, передбачених умовами цього договору, а також прострочення строків повернення кредиту, визначених п. 1.1., 3.2.3., 3.3.16 цього договору, позичальник сплачує кредиторові пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період прострочення, від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення. Відповідно до ст. 7 п. 7.6 кредитного договору (а.с. 8) цей договір набирає чинності з дати його укладення та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобовязань. В цей же день, між Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» та [PERSON] та [PERSON], з метою забезпечення повернення грошового зобовязання за кредитним договором, були укладені договори поруки №182АІ10130322002-П/1 та № 182АІ10130322002-П/2 (а.с. 12-13; 14-15). Згідно з умовами зазначених договорів, відповідачі [PERSON] та [PERSON] на добровільних засадах несуть відповідальність перед банком по зобовязанням позичальника [PERSON], які виникають з умов кредитного договору. Однак, в порушення умов договору [PERSON] несвоєчасно сплачувала суми кредиту, внаслідок чого у неї утворилася заборгованість за кредитом. Суд перевіривши розрахунок заборгованості за кредитним договором № 182АІ10130322002 від 22.03.2013 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» та [PERSON] встановив, що станом на 16.06.2016 року утворилась заборгованість на загальну суму 141334 грн. 09 коп., з них 86764 грн. 71 коп. заборгованість за кредитом, 25307 грн. 11 коп. заборгованість за відсотками, 14916 грн. 75 коп. пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 8580 грн. 60 коп. пеня за несвоєчасне повернення відсотків, 3657 грн. 87 коп. інфляційні витрати за кредитом, 2107 грн. 05 коп. інфляційні витрати за відсотками (а.с. 1; 18-20). Згідно зі\~ст. 11 Цивільного кодексу України\~цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін та погоджені ними. При цьому згідно ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1078 ЦК України. Згідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу. У зв'язку з цим суд зазначає, що відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), а відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором, зокрема сплата комісії банку, пені, штрафу. Згідно з ч. 1\~ст. 612 Цивільного кодексу України\~боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Розглядаючи питання щодо дострокового повернення кредиту у зв'язку з простроченням позичальником свого обов'язку щодо повернення позики, слід враховувати, що відповідно до частини другої\~статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати, зокрема, дострокового повернення частини позики, що залишилася. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, відповідач [PERSON] припинила виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту та процентів за користування кредитом з липня 2014 року, тому \~у неї утворилась заборгованість за кредитним договором. В той же час відповідно до ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Згідно з додатком до розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053-р до зазначених населених пунктів належить м. Донецьк. В подальшому розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року №1079-р зупинено дію розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція». Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року № 1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнано такими, що втратили чинність розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р та розпорядження Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 року № 1079-р. Згідно із пунктом 23 додатку до розпорядження Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року до зазначених населених пунктів належить м. Донецьк. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачу [PERSON], яка зареєстрована у м. Донецьку, пеня за несвоєчасне погашення кредиту та процентів за його користування, нараховані після 14.04.2014 року і таким чином є підстави для застосування вимог ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Проведене позивачем нарахування пені у загальному порядку є неправомірним. В положеннях зазначеного Закону чітко визначено, що на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування саме пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики. Отже, нараховані банком інфляційні витрати за кредитом у сумі 3657 грн. 87 коп. та за відсотками в сумі 2107 грн. 05 коп. не є штрафною санкцією або пенею в розумінні ст. 549 ЦК України. Виходячи з цього, вимоги позивача в частині стягнення інфляційних витрат за кредитом та відсотками підлягають задоволенню в повному обсязі відповідно до розрахунку заборгованості по кредиту. Отже, позовні вимоги про стягнення суми заборгованості є частково доведеними, тому підлягають частковому задоволенню і з відповідача [PERSON] необхідно стягнути заборгованість за кредитним договором у сумі 86764 грн. 71 коп., заборгованість за відсотками в сумі 25307 грн. 11 коп., інфляційні витрати за кредитом у сумі 3657 грн. 87 коп., та інфляційні витрати за відсотками в сумі 2107 грн. 05 коп. Що стосується позовних вимог \~в частині стягнення заборгованості з відповідачів [PERSON] та [PERSON] то суд зазначає наступне. 22 березня 2013 року, між Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» та [PERSON] та [PERSON], з метою забезпечення повернення грошового зобовязання за кредитним договором, були укладені договори поруки №182АІ10130322002-П/1 та № 182АІ10130322002-П/2 (а.с. 12-13; 14-15). Згідно з умовами зазначених договорів, відповідачі [PERSON] та [PERSON] на добровільних засадах несуть відповідальність перед банком по зобовязанням позичальника [PERSON], які виникають з умов кредитного договору. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, відповідач [PERSON] припинила виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту та відсотків з 23 липня 2014 року, тому утворилась заборгованість за кредитним договором. У свою чергу банк звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON], як до поручителів 05 вересня 2016 року. Отже, з урахуванням умов Кредитного договору та встановлених обставин справи слід вважати термін повернення кредиту та сплати процентів на дату звернення позивача до суду у повному обсязі таким, що настав, а заявлені позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за кредитом та заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитними коштами, - обґрунтованими. При цьому суд зазначає, що частиною 1\~статті 546 Цивільного кодексу України\~передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно з ч. 1\~ст. 553 Цивільного кодексу України\~за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі (ч. 2\~ст. 553 Цивільного кодексу України). У відповідності до ч. 1\~ст. 554 Цивільного кодексу України\~у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. За приписами ч. 2\~ст. 554 Цивільного кодексу України\~поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. В даному випадку, як зазначалось вище, за умовами договорів поруки їх сторони погодили, що у разі порушення позичальником зобов'язань, передбачених Кредитним договором, поручителі та позичальник відповідають перед банком як солідарні боржники. Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності. За змістом частини четвертої\~статті 559 ЦК України\~порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора. Відповідно до частини першої\~статті 251 ЦК України\~строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша\~статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті\~251,\~252 ЦК України). Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті\~251, частини четвертої статті\~559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої\~статті 559 ЦК України\~про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Під виконанням сторонами зобов'язання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обов'язків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором. Отже, «основне зобов'язання» - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов'язки сторін\~\~кредитного договору. Як установлено судом, боржник (а відтак і поручителі) первинно взяв на себе зобов'язання повернути суму кредиту до 21.03.2018 р., сплачуючи щомісячно проценти за користування кредитом та повертаючи частинами наданий кредит у відповідності до графіку зменшення кредитної лінії. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Заборгованість, з приводу якої заявлений позов у справі, виникла в боржника у зв'язку з несплатою боржником поточних щомісячних платежів із погашення кредиту та процентів за користування ним. Як зазначалося вище, позичальник порушив зобов'язання з повернення тіла кредиту та відсотків 23.07.2014 р., після чого за нею почала обраховуватись прострочена заборгованість. Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання\~\~цього обов'язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Саме таку правову позицію було висловлено Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року у справі 6-20цс14. Оскільки відповідно до\~статті 554 ЦК України\~поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої\~статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя. Таким чином, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою\~статті 559 ЦК України\~строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Отже, з часу несплати кожного з платежів відповідно до\~статті 261 ЦК України\~починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обрахування встановленого частиною четвертою\~статті 559 ЦК України шестимісячного\~строку для пред'явлення вимог до поручителя. У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої\~статті 559 ЦК України\~порука припиняється\~в частині певних щомісячних зобов'язань\~щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту\~до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань, та в частині вимог про дострокове погашення кредитних коштів. Крім того, при застосуванні частини четвертої\~статті 559 ЦК України\~слід ураховувати таке. Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності частина четверта\~статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої\~статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої\~статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя третє речення частини четвертої\~статті 559 ЦК України). Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій\~статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої\~статті 559 ЦК України\~слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою\~статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, аналізуючи частину четверту\~статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може в судовому порядку реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов'язання. Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як\~сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання\~або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові\~№ 6-53цс14 від 17.09.2014 р. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі [PERSON] та [PERSON] згідно з умовами договорами поруки, взяли на себе на добровільних засадах зобовязання перед банком відповідати по борговим зобовязанням позичальника [PERSON], які виникають з умов кредитного договору № 182АІ10130322002 від 22.03.2013 року, а у випадку невиконання боржником взятих на себе зобовязань по кредитному договору, несуть солідарну відповідальність перед банком у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, нарахованих відсотків, пені. Виходячи з цього, суд приходить до висновку, що при зверненні до суду з вимогами в частині стягнення заборгованості за кредитом в цілому позивачем не був пропущений передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячний строк, а до вимог про сплату процентів за кредитним договором, тільки що нараховані позивачем за період з січня 2016 року (початок прострочення щодо сплати процентів за січень 22.02.2016 року) по 15.06.2016 року (дата, до якої розраховано прострочену заборгованість зі сплати процентів) на загальну суму в розмірі 22403 грн. 11 коп. та 25307 грн. 11 коп. (поточна станом на час звернення з даним позовом заборгованість зі сплати процентів). Таким чином, з відповідачів [PERSON] та [PERSON] підлягає стягненню заборгованість за кредитом у сумі 86764 грн. 71 коп. та заборгованість по процентам у сумі 2904 грн. (за вирахуванням 22403 грн. 11 коп. проценти нараховані до січня 2016 року), а також інфляційні витрати за кредитом у сумі 3657 грн. 87 коп., та інфляційні витрати за відсотками в сумі 2107 грн. 05 коп. Відповідно до ст. 88 ЦПК України якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: partial