Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-18 00:00:00

В жовтні 2016 року позивач [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що з жовтня 2005 року проживала із відповідачем [PERSON] однією сімєю та вела з ним спільне господарство. 19 січня 2007 року із відповідачем був зареєстрований шлюб. За час спільного проживання та в період шлюбу ними за спільні кошти було придбано нерухоме майно: житловий будинок та земельна ділянка для обслуговування житлового будинку, що розташовані за адресою: м.Маріуполь, вул.Новостепна, буд.22. Також в 2013 році був придбаний автомобіль легковий універсал MITSUBISHI PAJERO GDI, 2001 року випуску, та в 2015 році причіп легковий марки КРД 050100, 2015 року випуску. Крім того у [PERSON] та [PERSON] перебувають у власності чотири земельні ділянки для ведення товарно-сільськогосподарського виробництва: площею 1,1433 га, 4,2625 га, 1,1433 га та 7,7250 га. У зв'язку із тим, що між сторонами не було досягнуто домовленості про порядок користування спільним майном, посилаючись на положення ст.2, 60,61,63,70, 74 СК України, просила встановити факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сімєю без реєстрації шлюбу з 01 жовтня 2005 року по день реєстрації шлюбу 19 січня 2007 року; визнати обєктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] домоволодіння №22 по вул.Новоросійській в місті Маріуполі Донецької області та земельну ділянку для обслуговування вказаного нерухомого майна, площею 0,1000 га (Кадастровий номер 1412336600:01:001:0248), що розташовані за адресою: Донецька області, м.Маріуполь, вул.Новостепна, буд.22; в порядку розділу спільного сумісного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на: - 1/2 частку домоволодіння №22 по вул.Новоросійська в місті Маріуполі Донецької області, - 1/2 частку земельної ділянки, площе. 0,1000 га (1412336600:01:001:0248), що розташована за адресою: Донецька області, м.Маріуполь, вул.Новостепна, буд.22; -1/2 частку автомобіля легкового універсала MITSUBISHI PAJERO GDI, Ідентифікаційний номер JMBLYV75W1J002191, реєстраційний номер [NUMBER], 2001 року випуску, свідоцтво про реєстрацію САТ №529503 від 16 листопада 2013 року; - 1/2 частку причіпа легкового марки КРД050100, ідентифікаційний номер Y7S050108F0060859, реєстраційний номер [NUMBER], рік випуску 2015, свідоцтво про реєстрацію СХТ70000 1 від 23 грудня 2015 року; У власності [PERSON]В залишити: - земельну ділянку для ведення товарно сільськогосподарського виробництва, площею 1,1433 га, кадастровий номер 1420985900:01:073:0003 згідно державного акту на право власності на земельну ділянку від 11 червня 2009 року серії ЯГ№739451; - земельну ділянку для ведення товарно сільськогосподарського виробництва, площею 4,2625 га, кадастровий номер 1420985900:01:121:0002 згідно державного акту на право власності на земельну ділянку від 11 червня 2009 року серії ЯГ№739416; У [PERSON] залишити у власності земельні ділянки: - земельну ділянку для ведення товарно сільськогосподарського виробництва, площею 1,1433 га, кадастровий номер 1420985900:01:073:0002 згідно державного акту на право власності на земельну ділянку від 11 червня 2009 року серії ЯГ№739450; - земельну ділянку для ведення товарно сільськогосподарського виробництва, площею 7,7250 га, кадастровий номер 1420985900:01:0119:0010 згідно державного акту на право власності на земельну ділянку від 11 червня 2009 року серії ЯГ№739415. Згодом за заявою позивача було залишено без розгляду позовні вимоги в частині: встановлення факту спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сімєю без реєстрації шлюбу з 01 жовтня 2005 року по день реєстрації шлюбу 19 січня 2007 року; визнання обєктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] домоволодіння №22 по вул.Новоросійській в місті Маріуполі Донецької області та земельної ділянки для обслуговування вказаного нерухомого майна, площею 0,1000 га (Кадастровий номер 1412336600:01:001:0248), що розташовані за адресою: Донецька області, м.Маріуполь, вул.Новостепна, буд.22; визнання за [PERSON] право власності на 1/2 частку домоволодіння №22 та земельної ділянки по вул.Новоросійська, 22 в місті Маріуполі Донецької області. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] у судове засідання не зявились, надали заяву про можливість розгляду справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали, не заперечували проти винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON], будучи своєчасно та належним чином повідомленим про час і місце слухання справи, у судове засідання не прибув з невідомих причин, тому за наявності письмової згоди позивача суд вважає можливим постановити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Згідно із статтею 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що 19 січня 2007 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у виконкомі Міньківської сільської ради Артемівського району Донецької області, про що зроблено актовий запис № 01. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєне прізвище [PERSON]. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії САТ529503 від 16.11.2013 року [PERSON] на праві власності належить легковий універсал MITSUBISHI PAJERO, ідентифікаційний номер JMBLYV75W1J002191, 2001 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. Підставою для реєстрації вказаного транспортного засобу була довідка рахунок ААВ-52904 від 09.07.2013 року. Також згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії СХТ700001 від 23 грудня 2015 року [PERSON] на праві власності належить причіп ПР-легковий-В марки КРД, модель 050100, ідентифікаційний номер Y7S050108F0060859, реєстраційний номер [NUMBER], рік випуску 2015. Підставою для реєстрації вказаного транспортного засобу був акт приймання-передачі ТОВ №449216 від 16.12.2015 року. Отже з представлених письмових доказів слідує, що в період зареєстрованого шлюбу на підставі договорів купівлі-продажу на відповідача було оформлено право власності на два транспортних засоби легковий універсал та причіп. Вказані обєкти нерухомості є предметом поділу між сторонами. Згідно пункту 22 Постанови пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК України. Відповідно до пункту 23 та 24 вказаної постанови пленуму Верховного суду України вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути транспортні засоби. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ч. 1 ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. У відповідності до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.1, 2 ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно статті 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. До таких речей також відносяться транспортні засоби. Згідно з пунктом 25 Постанови пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у разі коли подружжя не дійшло згоди щодо належності одному із них неподільної речі, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. З урахуванням вказаних положень транспортні засоби легковий універсал MITSUBISHI PAJERO, ідентифікаційний номер JMBLYV75W1J002191, 2001 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] та причіп ПР-легковий-В марки КРД, модель 050100, ідентифікаційний номер Y7S050108F0060859, реєстраційний номер [NUMBER], рік випуску 2015, є спільною сумісною власність [PERSON] і [PERSON] та не можуть бути поділені в натурі, оскільки є неподільним речами, а тому слід визнати ідеальні частки сторін в цьому майні без його реального поділу і залишити вказане майно у їх спільній частковій власності. З огляду на рівність часток подружжя у спільному майні розмір часток сторін в обох транспортних засобах становить по 1/2 частці. Так, відповідно до статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач не спростував вимог позивача, не представив доказів набуття спірного майна за кошти, які б належали йому особисто, тобто вагомих доказів належності майна на праві особистої приватної власності одного із подружжя. За відсутності таких доказів загальне правило статті 60 СК України відносить все набуте під час шлюбу майно до статусу спільного сумісного майна подружжя, тобто діє презумпція спільності майна подружжя, доки протилежне не доведено одним із подружжя. З урахуванням зазначеного на підставі наявних в матеріалах справи доказів суд приходить до висновку, що легковий універсал MITSUBISHI PAJERO, ідентифікаційний номер JMBLYV75W1J002191, 2001 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] та причіп ПР-легковий-В марки КРД, модель 050100, ідентифікаційний номер Y7S050108F0060859, реєстраційний номер [NUMBER], рік випуску 2015, є спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу між сторонами шляхом визначення ідеальних часток в рівних розмірах по 1/2 частині за кожним. Крім того, згідно двох державних актів на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №739415 від 11 червня 2009 року та серії ЯГ №739450 від 11 червня 2009 року [PERSON] на праві власності належать дві земельні ділянки, площею 7,7250 га та 1,1433 га, які розташовані на території Никифорівської сільської ради Артемівського району Донецької області. Позивачу [PERSON] також на підставі двох державних актів на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №739416 від 11 червня 2009 року та серії ЯГ №739451 від 11 червня 2009 року на праві власності належать дві земельні ділянки, площею 4,2625 га та 1,1433 га, які розташовані на території Никифорівської сільської ради Артемівського району Донецької області. Всі вказані земельні ділянки [PERSON] та [PERSON] були видані у власність на підставі рішення органу державної влади-розпорядження голови Артемівської районної державної адміністрації від 26.12.2008 року №811. Відповідно до вказаного розпорядження голови Артемівської районної державної адміністрації від 26.12.2008 року №811 було затверджено проект землеустрою щодо приватизації земельних ділянок у власність громадянам-членам Селянського (фермерського) господарства «Фенікс» [PERSON], [PERSON] для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та передано зазначеним громадянам у власність земельні ділянки. Отже із вказаних документів вбачається, що сторони набули земельні ділянки у власність в результаті реалізації права на безоплатну приватизації земель із державної власності. Статтями 116, 118 ЗК України визначено підстави й порядок набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності в порядку безоплатної приватизації в межах встановлених норм на одного громадянина. Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Вказані положення сімейного кодексу України введені в дію Законом № 4766-VI від 17.05.2012\, тобто з 2012 року. Натомість земельні ділянки [PERSON] та [PERSON] були набуті внаслідок приватизації в 2009 році та на той час положення статті 57 та 61 Сімейного кодексу України чітко не визначали правовий статус такого майна, набутого одним із подружжя внаслідок використання свого права на приватизацію. Проте з системного аналізу положень Земельного кодексу України та Сімейного кодексу України вбачається, що земельні ділянки набуті [PERSON] та [PERSON] внаслідок приватизації для ведення товарного сільськогосподарського виробництва не є майном, набутим подружжям за час шлюбу за спільні кошти або спільну працю, і не підлягає поділу між ними, оскільки безоплатно отримано ними в особисту приватну власність в 2009 році, використавши своє індивідуальне право громадянина на приватизацію в межах норм, визначених Земельним кодексом. Отже є індивідуальною (особистою) власністю кожного із подружжя , а не спільною сумісною власністю подружжя, адже йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді. З огляду на викладене кожна із земельних ділянок, набутих [PERSON] та [PERSON] в ході приватизації, є їхньою особистою приватною власністю та не підлягаю поділу між подружжям. Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. Згідно звітів про оцінку транспортних засобів №733 №734 від 09.08.2016 року ринкова вартість транспортного засобу легкового універсала MITSUBISHI PAJERO, 2001 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] складає 277 135,00 гривень та причіпу ПР-легковий-В марки КРД, модель 050100, реєстраційний номер [NUMBER], рік випуску 2015, складає 16567,00 гривень, що в загальній сумі як ціна позову становить 293702,00 гривень. З урахуванням ставок, визначених частиною 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір», розмір судового збору, що підлягав сплаті при зверненні до суду із вимогами про визнання права власності на 1/2 частку в спірному майні, становить 1468,51 грн. У звязку із задоволенням позовних вимог, судові витрати по справі, що складаються з витрат на сплату судового збору у розмірі 1468,51 грн., які були сплачені позивачем при подачі позову, підлягають стягненню з відповідача. На підставі ст.ст. 57, 60, 61, 69 Сімейного кодексу України, ст. 372 ЦК України, ст.116,118 Земельного кодексу України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 143, 209, 212, 215, 218, 224-226 ЦПК України, суд

Outcome: approved