Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-20 00:00:00

В жовтні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось з позовом до відповідачів, в якому просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №CNKUGA00000006 від 17.07.2006 в розмірі 120466,27 грн звернути стягнення на будинок загальною площею 137,80 кв.м., житловою площею 65,30 кв.м., який розташований за адресою: Чернігівська область, Куликівський район, смт Куликівка, вулиця Садова, 6, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки, на підставі договору іпотеки від 17.07.2006, з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з реєстрацією правочину купівлі - продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах, або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Також просило виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані або проживають у житловому будинку, розташованому за адресою: Чернігівська область, Куликівський район, смт. Куликівка, вул.Садова, 6 та стягнути з відповідачів судові витрати. Рішенням Куликівського районного суду Чернігівської області від 11 лютого 2015 року в задоволенні позову відмовлено. Справа розглядалася судами неодноразово. В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати оскаржуване рішення суду та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на необґрунтованість та невмотивованість рішення суду, яке ухвалене без зясування судом обставин, що мають істотне значення для справи і є таким, що суперечить нормам матеріального та процесуального права. Так, апелянт вказує на те, що суд необґрунтовано вказав в рішенні, що позивач перед зверненням стягнення на предмет іпотеки, зобовязаний був звернутись з позовом про стягнення заборгованості, а лише після ухвалення такого рішення в нього б виникло право звернути стягнення на предмет іпотеки. Апелянт зазначає, що вказаний висновок суду першої інстанції суперечить чинному законодавству, зокрема п. 9 Постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», відповідно до якого зазначено, що право вибору способу судового захисту передбаченого законом або договором та належить виключно позивачеві. Крім того, апелянт вважає, що районний суд проігнорував той факт, що позивач звертає стягнення на предмет іпотеки не лише для стягнення суми заборгованості, а з метою стягнення загальної заборгованості по кредиту, оскільки вважає, що термін виконання зобовязання за кредитним договором настав через неодноразове порушення відповідачем умов договору. В судовому засіданні представник апелянта підтримав доводи апеляційної скарги і просив її задовольнити. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення апеляційної скарги заперечував і просив рішення суду першої інстанції залишити без змін. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] були належним чином повідомлені про час розгляду справи, про що свідчать повідомлення про вручення 14.04.2017 (а.с.59,60,61 том 2), 11.05.2017 (а.с.88,89 том 2) та 26.05.2017 (а.с. 98, 99, 100 том 2) поштових відправлень, проте в судове засідання не зявилися. Відповідач [PERSON] від отримання судових повісток відмовилася (а.с.94,101 том 2). В силу ст.76 ч.8 ЦПК України вона є особою, яка належно повідомлена про час розгляду справи. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як встановлено судом, 17.07.2006 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № CNKUGA00000006, відповідно до якого відповідач отримала кредит у розмірі 33000.00 грн зі сплатою відсотків за користуванням кредиту у розмірі 21.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 16.07.2010 (а.с.20 том 1). В забезпечення зобов'язань за вказаним кредитним договором, 17.07.2006 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений договір іпотеки (а.с.27 том 1 та а.с. 64 том 2), предметом якого є будинок № 6 по вулиці Садовій смт Куликівка Чернігівська область загальною площею 137,80 кв.м., житловою площею 65,30 кв.м., вартістю 66 000 грн, що належить іпотекодавцю на праві власності, відповідно до свідоцтва про право власності від 15.03.1985. Рішенням Куликівського районного суду Чернігівської області від 09.04.2012 з [PERSON] стягнута заборгованість за вищезазначеним кредитним договором № CNKUGA00000006 від 17.07.2006 в сумі 49940 грн 65 коп. та судові витрати в сумі 449 грн 41 коп (а.с.69 том 2). Під час виконання вказаного рішення суду була описана 1/3 частина квартири, що належить [PERSON] на праві власності. Постановою від 20.04.2015 заступника начальника Центрального ВДВС Чернігівського МУЮ [PERSON] повернуто стягувачеві ПАТ КБ «ПриватБанк» виконавчий лист № 2/2511/40/12, виданий Куликівським районним судом 27.04.2012 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 50440,06 грн боргу. Вказану постанову було вмотивовано тим, що відповідно до протоколу проведення електронних торгів, № 68383 від 02.04.2015 по лоту № 52232 електронні торги не відбулись у звязку з відсутністю допущених до торгів учасників. А тому листом від 03.04.2015 стягувачу запропоновано залишити за собою непродане майно. За повідомлення Куликівського районного ВДВС ГТУЮ у Чернігівській області від 04.05.2017 №2172 станом на 03.05.2017 стягнення за виконавчими листами про стягнення боргу загальною сумою 50440,06 грн не проводилося (а.с.91 том 2). Станом на 02.06.2014 [PERSON] свої зобов'язання за кредитним договором не виконала, у зв'язку з чим виникла заборгованість, що становить згідно з розрахунком позивача суму в розмірі 120 466,27 грн., яка складається з: 15388,65 грн заборгованість по кредиту, 43891,28 грн заборгованість за відсотками, 784,17 грн заборгованість з комісії, 60402,17 грн заборгованість з пені (а.с.11 том 1 та а.с.71 том 2). Даний розрахунок щодо залишку заборгованості за тілом кредиту, нарахованих відсотків, комісії та пені відповідає умовам підписаного 17.07.2006 договору № CNKUGA00000006 (а.с.20 том 1). Сума заборгованості ані боржником, ані майновим поручителем не оспорювалася. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог що звичайно ставляться. Згідно із ч.1 ст.575, ч.2 ст.590 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не передбачено договором або законом. Статтею 11 частиною 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. Відповідно до ч.1 та 3 ст.33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до частини 1 та 2 статті 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Оскільки боржником за основним зобовязанням [PERSON], як встановлено вище, неналежно виконувалися взяті на себе зобовязання по поверненню кредитних коштів за кредитним договором забезпеченим іпотекою, позивач в порядку ст. 35 Закону України «Про іпотеку» направив боржнику [PERSON] та майновому поручителю [PERSON] вимогу від 29.04.2014 (а.с.15 том 1), проте заборгованість вказаними особами у вказаний термін сплачена не була. Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції послався на те, що на виконання державної виконавчої служби знаходиться виконавчий лист про стягнення з боржниці [PERSON] суми боргу і на виконання даного рішення описане нерухоме майно останньої 1/3 частина квартири, вартість якої 64346 грн, що повністю покриває заборгованість по кредитному договору, що встановлена рішенням Куликівського районного суду Чернігівської області від 09.04.2012. Інших рішень про стягнення боргу з [PERSON] не приймалося , заявлена позивачем сума боргу 120466,27 грн не стягувалася і є спірною, а тому вимогу позивача про звернення стягнення на майно в рахунок погашення вказаної заборгованості суд вважав безпідставною. Внаслідок цього відсутні підстави для виселення відповідачів з іпотечного будинку. Проте дані висновки є не вірними. Як розяснено у п. 9 Постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року, право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для предявлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для предявлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена. З огляду на викладене вище, суд першої інстанції зробив невірний висновок, відмовивши в задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки. Позивач правомірно скористався своїм правом одержати задоволення вимоги за рахунок майна, що було передане в іпотеку, в якості забезпечення виконання зобов'язань боржником, подавши позов про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу. Частина 6 ст.38 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. Згідно з ст.39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону. Вказаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, що висловлена в у справі за № 6-1239 цс16. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року у справі № 6-1205цс15, у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки резолютивна частина рішення суду має відповідати вимогам частини шостої статті 38, статті 39 Закону України «Про іпотеку» та положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України й у ній повинна зазначатись, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. При цьому суд повинен указати, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Відповідно до висновку оцінювача про вартість оцінюваного майна , що складений ТОВ «Експерт +» ринкова вартість предмету іпотеки будинку №6 по вулиці Садова в смт Куликівка станом на 06.06.2017 становить 445435 грн . Дана сума повинна бути визначена в рішенні як початкова ціна продажу. Позовні вимоги в частині виселення відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у спірному житловому будинку задоволенню не підлягають, проте не з підстав, які визначив суд першої інстанції. Згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя статті 109 цього Кодексу регулює порядок виселення громадян. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Отже, частина друга статті 109 цього Кодексу встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку», підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Отже, за змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Вказане вище відповідає правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2830цс15. У справі, яка переглядається, встановлено, що майновим поручителем в іпотеку передано будинок який було придбано не за рахунок отриманих кредитних коштів, тому підстави для виселення відповідачів без надання їм іншого житла є неможливим. З огляду на вищевикладене, рішення суду підлягає скасуванню з підстав передбачених п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення. З відповідача [PERSON] на користь позивача слід стягнути судові витрати, які були понесені в суді першої та апеляційної інстанції 1806,93 грн (1204,66 грн судовий збір за вимоги щодо звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с.5 том 1) та 602,33 грн судовий збір при подачі апеляційної скарги (а.с.141 том 1)).

Outcome: partial