Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-25 00:00:00

В жовтні 2015 року позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив суд стягнути на свою користь заборгованість за невиконання рішення суду з Департаменту соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації (далі - Департаменту) в сумі 92 457,70 грн. та з [PERSON] - 4 956,33 грн., мотивуючи свої вимоги наступним. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 07.07.2009 задоволено позовні вимоги позивача до Головного управління праці та соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації (правонаступником якого є Департамент), [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та стягнуто з відповідачів відповідно з Департаменту матеріальну шкоду в сумі 85 348,11 грн. (та судові витрати 5 533,48 грн.) та з [PERSON] моральну шкоду в сумі 4 000,00 грн. (та судові витрати 358,50 грн.) Зазначене рішення звернуто до примусового виконання. Станом на 11.07.2011 залишок нестягнутого боргу з Департаменту складала - 86 555,38 грн., а з [PERSON] - 4 358,50 грн. Позивач стверджує, що лише 04.09.2015 Департамент виконав вищезазначене рішення суду, на відміну від [PERSON] Проте, саме невиконання протягом тривалого часу вищезазначеного рішення суду по відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди змусило позивача звернутися до Святошинського районного суду м. Києва з позовом про стягнення 3% річних та інфляційного збільшення боргу на основну суму боргу за рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 07.07.2009 станом на 11.07.2011. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18.10.2012, яке набрало законної сили 14.12.2015, задоволено вимоги позивача до відповідачів та стягнуто на підставі ч.2 ст.625 ЦК України з Департаменту - 22 352,32 грн., а з [PERSON] - 1 222,41 грн. На даний час, позивач, також застосовуючи до спірних правовідносин положення ч.2 ст.625 ЦК України, просить суд стягнути на свою користь за вищенаведеним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва з Департаменту за період з 12.07.2011 по 04.09.2015 інфляційне збільшення боргу в сумі 61 289,87 грн. та 3% річних в сумі 10 777,96 грн., та з [PERSON] за період з 12.07.2011 по 10.02.2016 відповідно 3 247,08 грн. та 599,70 грн., також за вищенаведеним рішенням Святошинського районного суду м. Києва з Департаменту за період з 15.12.2012 по 05.04.2016 інфляційне збільшення боргу в сумі 18 172,43 грн. та 3% річних в сумі 2 217,44 грн., та з [PERSON] за період з 15.12.2012 по 10.02.2016 відповідно 993,82 грн. та 115,73 грн. (а.с.4-14, 98-109) В судовому засіданні представник позивача підтримав позов з підстав, викладених судом вище. Представник Департаменту категорично заперечував проти задоволення позову, акцентував увагу на тому, що до спірних правовідносин положення ч.2 ст.625 ЦК України застосовуватися не можуть, оскільки ними передбачена відповідальність за порушення грошового зобов`язання, а в даному випадку виник спір з приводу завдання шкоди, тобто деліктні зобов`язання. Відповідач [PERSON] жодного разу в суд не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином відповідно до положень ст.74 ЦПК України. Заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст.214 ЦПК України) Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, зокрема ч.3 ст.61 ЦПК України (ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України) Так, з представленим позивачем документів вбачається, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 07.07.2009 задоволено позовні вимоги позивача до Головного управління праці та соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації (правонаступником якого є Департамент), [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та стягнуто з відповідачів відповідно з Департаменту матеріальну шкоду в сумі 85 348,11 грн. (та судові витрати 5 533,48 грн.) та з [PERSON] моральну шкоду в сумі 4 000,00 грн. (та судові витрати 358,50 грн.). Суд встановив, що [PERSON], перебуваючи в трудових відносинах із Департаментом вчинив дорожньо-транспортну пригоду під час виконання ним службових обов`язків, внаслідок якої постраждав позивач, оскільки було пошкоджено його майно - автомобіль (а.с.21-24) 17.05.2010 державним виконавцем відкрито виконавче провадження з примусового виконання даного рішення суду (а.с.29) 13.02.2013 постановою державного виконавця повернуто виконавчий документ стягувачеві із посиланням на те, що 01.01.2013 набрав чинності Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», тому слід звертатися стягувачеві до Державної казначейської служби України. При цьому, в постанові державний виконавець зазначив, що залишок боргу Департаменту перед позивачем складає 86 555,38 грн. (а.с.31-32) Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18.10.2012, яке набрало законної сили 14.12.2012 (в апеляційному порядку не переглядалося), стягнуто на користь позивача з відповідачів через невиконання вищезазначеного рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 07.07.2009 на підставі ч.2 ст.625 ЦК України з Департаменту - 22 352,32 грн. (16 878,29 грн. - інфляційні нарахування та 5 193,32 грн. - 3% річних), а з [PERSON] - 1 222,41 грн. (849,90 грн. - інфляційні нарахування та 261,51 грн. - 3% річних) (а.с.33-35) Вирішуючи питання про те, які ж саме правовідносини склалися між сторонами і яка норма підлягає до застосування, суд вважає за необхідне акцентувати увагу на наступному. Вищенаведеним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва вирішено питання про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної позивачу через пошкодження його майна при дорожньо-транспортній пригоді. В свою чергу, за загальними правилами цивільно-правова відповідальність за ст.ст.526 та 625 ЦК України застосовується лише за порушення грошового зобов`язання між кредитором та боржником, який прострочив виконання грошового зобов`язання за договором. В даному ж випадку між сторонами не було укладено договору про грошове зобов`язання, а має місце виконання судового рішення про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Отже, на відносини із відшкодування матеріальної та моральної шкоди, стягнутої за рішенням суду, правила ч.2 ст.625 ЦК України не поширюються Суд не може погодитися із правовим обґрунтуванням позивача своїх вимог тим, що визначена судом сума є грошовим зобов`язанням, яке виникло з рішення суду, а оскільки відповідач шкоду не відшкодовує, тому відповідно до правил п.5 ст.11, ст.22, ч.2 ст.509 і ч.2 ст.625 ЦК України вона підлягає стягненню з відповідачів. Відповідно до частин 1, 2 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, виплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України. П.3 ч.2 ст.11 ЦК України однією з підстав виникнення зобов`язання встановлює завдання майнової та моральної школи іншій особі. Судовим розглядом достовірно встановлено, що рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 07.07.2009 задоволено позов позивача до відповідачів про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної саме внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Один відповідач затримав виконання даного рішення, другий не виконав рішення по теперішній час. Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Із предмета позову та обставин справи вбачається, що в даному випадку між сторонами виникли відносини з приводу неналежного виконання судового рішення, що не є борговим зобов`язанням, до якого можна застосувати ч.2 ст.625 ЦК України. Таким чином, доводи представника позивача щодо застосування до регулювання зобов`язань внаслідок заподіяння шкоди положення про відповідальність за невиконання договірних зобов`язань, зокрема, ч.2 ст.625 ЦК України, є помилковими. Отже, в задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed