Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-20 00:00:00

В жовтні 2015 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та її утримання, посилаючись на те, що відповідач є батьком їх неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], яка перебуває на її утриманні. В даний час шлюб між сторонами розірваний та вони проживають окремо, відповідач не приймає участь у вихованні дитини та в добровільному порядку ніякої матеріальної допомоги на її утримання не надає. Вона не працює, оскільки зайнята вихованням дитини. Просила суд стягнути з відповідача щомісяця аліменти на утримання дитини в розмірі 800 гривень та аліменти на її утримання в порядку ст.ст. 75,76 СК України до 30 вересня 2017 року в розмірі 300 гривень щомісяця. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила задовольнити позов, пояснивши суду, що відповідач не працює, однак їй відомо, що він має можливість щомісяця сплатити аліменти на дитину та її утримання в розмірі визначеному нею у позові. Вона сама не є інвалідом, а є працездатною особою та влітку 2015 року працювала за наймом, утримуючи сімю. Відповідач позов визнав частково та пояснив суду, що ніде не працює, тому може сплатити аліменти на утримання дитини в розмірі 500 гривень щомісяця. Сплатити аліменти на утримання позивачки не має можливості, оскільки перебуває в скрутному матеріальному становищі. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідач є батьком неповнолітнього [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про його народження серії 1-МИ № 219403 від 26 лютого 2015 року. Сторони в даний час проживають окремо, оскільки шлюб між ними розірваний. Неповнолітній [PERSON] на диспансерному обліку в лікарні не перебуває та знаходиться на утриманні позивачки, що підтверджується довідкою Боянської сільської ради Новоселицького району № 2353 від 30 вересня 2015 року та сторонами не оспорюється. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Пунктом 17\~Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3\~зазначено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. За вказаних обставин, відповідач як батько також зобовязаний приймати участь в утриманні своєї неповнолітньої дитини нарівні із матірю, тому суд вважає обґрунтованими заявлені позовні вимоги щодо стягнення аліментів з відповідача на утримання своєї дитини. Визначаючи розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на утримання дитини та враховуючи, що не має даних про чіткий встановлений його дохід, суд із урахуванням положень ст. 184 СК України вважає доцільним визначити розмір аліментів, які підлягають стягненню з нього на утримання дитини в твердій грошовій сумі. При цьому, суд у відповідності до вимог ст. 182 СК України враховує матеріальне становище та стан здоровя дитини та відповідача, відсутність у платника аліментів, який є здоровим та працездатним інших неповнолітніх дітей, непрацездатних дружини, батьків, інші обставини, що мають істотне значення. Частина 1\~ст. 183 СК України\~передбачає, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Заявляючи вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини у твердій грошовій сумі в розмірі 800 гривень, позивачка зазначила, що відповідач зобовязаний на рівні із нею матеріально забезпечити дитину та спроможний щомісячно сплатити вказану суму аліментів на утримання дитини. Приймаючи до уваги, що відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає недоведеними належними та допустимими доказами посилання позивачки про те, що неповнолітня дитина потребує, а відповідач має можливість сплати аліменти на дитину саме в розмірі 800 гривень щомісяця. Суд, враховуючи у сукупності досліджені докази та виходячи з розміру встановленого прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, а також обовязку обох батьків приймати участь в утриманні своєї дитини, діючи з принципу справедливості та розумності, вважає за необхідне присудити відповідачу аліменти на утримання своєї дитини в розмірі 600 гривень щомісяця, які підлягають індексації відповідно до закону. Суд, визначаючи час з якого слід присудити аліменти на дитину, приймає до уваги, що позовна заява подана до суду 06 жовтня 2015 року, а відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. У задоволенні позовних вимог позивачки щодо стягнення з відповідача аліментів на її утримання в порядку ст.ст. 75,76 СК України в розмірі 300 гривень щомісяця, слід відмовити виходячи з наступного. Статтею 75 СК України\~визначено, що дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного, зокрема, у випадках, коли один з подружжя, який є непрацездатним, тобто досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом I, II чи III групи; потребує матеріальної допомоги, тобто заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу; - той із подружжя, хто став непрацездатним у зв'язку з протиправною поведінкою другого з подружжя, має право на утримання незалежно від права на відшкодування шкоди відповідно до\~Цивільного кодексу України. Відповідно до положень частин 1 та 4 статті 76 СК України\~розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Отже, після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо, у зв'язку з вихованням дитини, веденням домашнього господарства, піклуванням про членів сім'ї, хворобою або іншими обставинами, що мають істотне значення, один із подружжя не мав можливості одержати освіту, працювати, зайняти відповідну посаду, він має право на утримання у зв'язку з розірванням шлюбу і тоді, якщо є працездатним, за умови, що потребує матеріальної допомоги і що колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання у цьому випадку триває протягом трьох років від дня розірвання шлюбу. Із матеріалів справи вбачається, що позивачка є працездатною особою та протягом 2015 року працювала за наймом, відповідач ніде не працює та не має стабільного заробітку. Право на утримання одного з подружжя у зв'язку із розірванням шлюбу, у разі якщо він є працездатним, виникає за умови, що він потребує матеріальної допомоги і що колишній чоловік або колишня дружина може надавати матеріальну допомогу, тобто вказане право може виникнути лише у разі достатнього матеріального забезпечення особи, яка має надавати матеріальну допомогу. Позивачкою не надано доказів, відповідно до\~ст. 60 ЦПК України, що вона потребує матеріальної допомоги та її колишній чоловік може надавати їй матеріальну допомогу, а тому суд дійшов висновку, що у задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити за безпідставністю. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути судові витрати по справі у виді судового збору. На підставі ст.ст. 75, 76, 180-184, 191 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial