Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-10 00:00:00

Відповідач позовні вимоги визнав, щодо їх задоволення не заперечував, просив розглянути справу у його відсутності. Позивач на задоволенні позову наполягав, просив про розгляд справи без його участі. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія рішення нарсуду Ренійського району Одеської області від 09.07.1986 р. про розірвання шлюбу та поділ майна; копія свідоцтва про народження позивача; копія свідоцтва про смерть [PERSON] - померла 18.04.2006р.; копія [PERSON] про реєстрацію в Спадковому реєстрі; копія рішення виконкому Ренійської міськради від 10.04.1986р. про надання дозволу на добудову кімнати та кухні до будинку; копія технічного паспорту на житловий будинок №114 по вул. Інтернаціональна в м. Рені Одеської області, оформленого на імя [PERSON]; копія постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 26.10.2016р. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач у справі є сином нині померлої [PERSON]. За життя [PERSON] належала 1/2 частина житлового будинку № 114 по вул. Інтернаціональна в м. Рені Одеської області. Інша 1/2 частина даної нерухомості належить відповідачу. На випадок смерті [PERSON] не розпорядилася належним їй майном, заповіту не залишила, 18.04.2006 р. померла. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на вищезазначену частину майна. У встановлений законодавством строк для прийняття спадщини позивач не звернувся до нотаріальної контори із заявою про її прийняття за заповітом. Проте, навіть у випадку своєчасного звернення позивача за прийняттям спадщини, оформити її було б неможливо у звязку із тим, що в нього були відсутні відповідні оригінали правовстановлюючих документів. Останні роки перед смертю [PERSON] позивач мешкав разом із нею, доглядав за матірю. Відповідач на спадщину не претендує, не заперечує, щоб її оформив позивач, інших спадкоємців немає. Пізніше, при зверненні позивача до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину, йому в цьому було відмовлено з причин відсутності правовстановлюючого документу на вищевказану частину нерухомості, про що 26.10.2016р. нотаріусом було винесено відповідну постанову. Після смерті [PERSON] це питання вже неможливо вирішити, за визнанням права власності на нерухомість, як на обєкт спадщини, може звернутися тільки спадкоємець. Таким чином, позивач прийняв спадщину в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, що залишилася після померлої [PERSON] і вважає, що має всі законні підстави для визнання за ним права власності на неї, оскільки до держави вона не перейшла, відумерлою не визнана, інших спадкоємців немає. У своїх позовних вимогах позивач просить суд визнати за ним в порядку спадкування право власності на житловий будинок №114 по вул. Інтернаціональній в м.Рені Одеської області. Як виходить з доказів, доданих до матеріалів позовної заяви, матері позивача [PERSON] за життя належав не весь житловий будинок, а його Ѕ частина, право власності на яку було визнано за рішенням нарсуду Ренійського району Одеської області від 09.07.1986 р. про розірвання шлюбу та поділ майна. Цим же судовим рішення відповідачу у даній справі [PERSON] внаслідок здійснення поділу майна подружжя було виділено іншу Ѕ частину цього житлового будинку. Тому, в даному випадку, вирішуючи питання про прийняття спадщини [PERSON] після смерті його матері [PERSON], слід визначити обєм спадкового майна померлої у вигляді Ѕ частини спірного житлового будинку, на яку позивач і має право претендувати. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані, однак, з урахуванням вищевикладеного, підлягають частковому задоволенню, а саме в частині визнання права власності щодо розміру спадкового майна. Оскільки щодо суті позовних вимог, обставин справи сторони не заперечують, визнають їх, суд вважає, що факти, які обґрунтовують заявлені вимоги і мають значення для справи встановлені, у звязку із чим немає необхідності у підтвердженні їх доказами засобом дослідження показань свідків. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 ЦК України (ст. 1223 ЦК України). Ст. 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно поживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.ст. 1270 ЦК України, він не заявив відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Як було встановлено судом, [PERSON] на випадок своєї смерті заповіту не залишила, після смерті матері позивач в установлений законом строк не звернувся до нотаріальної контори із заявою про її прийняття. Позивач у справі є спадкоємцем першої черги за законом (ст. 1261 ЦК України). Як зазначив позивач, після смерті матері у нього були відсутні правовстановлюючі документи на спадкові частини будинку. Після здійснення поділу майна між батьками позивача ніхто з них не звернувся за реєстрацією нерухомості у встановленому законом порядку. В даний час оформити своє право на спадщину та отримати відповідне свідоцтво позивач також не має можливості у звязку із відмовою нотаріуса з причини відсутності правовстановлюючих документів. Прийняття спадщини є фактом, яке відображає волю спадкоємця придбати майно після смерті спадкодавця. В даному випадку позивач прийняв спадщину фактично, оскільки його воля, як спадкоємця за законом, була виражена у його діях по фактичному управлінню та володінню спадковим майном (зберігання правовстановлюючих документів на будинок, утримання нерухомості тощо). Таким чином, позивач прийняв спадщину в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та не заявив про відмову від неї. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, суд вважає, що позивач є субєктом набуття права власності на Ѕ частину будинку з підстав прийняття спадщини за законом в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України. З урахуванням викладених позивачем та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим частково задовольнити його вимоги щодо визнання за ним права власності на спадкове майно, а саме не на весь обєкт нерухомості, а тільки на його Ѕ частину, що належала його нині померлій матері [PERSON]

Outcome: approved