Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-17 00:00:00

Відповідач позовні вимоги визнала, щодо їх задоволення не заперечувала, просила розглянути справу у її відсутності. Позивач на задоволенні позову наполягав, просив про розгляд справи без його участі. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання. Відповідно до ч. 4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24.03.2003р.; копія заповіту [PERSON] від 24.01.2000р. оформленого на імя [PERSON]; копія рішення Котловинської сільської ради Ренійського району № 43 від 08.12.1993р.; копія технічного паспорту на житловий будинок із надвірними будівлями по вул. Гагаріна № 52 в с. Котловина Ренійського району; копія постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 17.07.2014р. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач [PERSON] є сином нині померлого [PERSON] За життя [PERSON] належав житловий будинок із надвірними будівлями по вул. Гагаріна № 52 в с. Котловина Ренійського району, у якому він мешкав без оформлення правовстановлюючої документації. Факт належності будинку [PERSON] підтверджується технічним паспортом, оформленим на імя [PERSON] За життя [PERSON] розпорядися належним йому майном на випадок своєї смерті, 24.01.2000р. залишив заповіт на імя [PERSON], 14.07.2002р. помер. У встановлений законодавством строк для прийняття спадщини позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про її прийняття. 24.03.2003р. позивачу було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом лише на земельну частку (пай), однак житловий будинок не був включений у це свідоцтво. Згодом позивач звернувся знов до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом щодо спадкового будинку, але йому було відмовлено у звязку із відсутністю технічної документації на спадковий будинок та належної реєстрації нерухомості у Державному реєстрі прав власності. Тому питання про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування повинно вирішуватися у судовому порядку. Таким чином, відповідно до п.2 ч.1 ст. 549 ЦК Української РСР 1963р., позивач прийняв спадщину, що залишилася після померлого батька і вважає, що має всі законні підстави для визнання за ним права власності на неї, оскільки до держави вона не перейшла, відумерлою не визнана, інші спадкоємці спадщину не прийняли. Крім того, за життя [PERSON] визначив позивача спадкоємцем, склавши на його імя заповіт. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки його доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. Оскільки щодо позовних вимог, обставин справи сторони не заперечують, визнають їх, суд вважає, що факти, які обґрунтовують заявлені вимоги і мають значення для справи встановлені, у звязку із чим немає необхідності у підтвердженні їх доказами засобом дослідження показань свідків. Відповідно до ч. 1 п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України 2003р. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Оскільки [PERSON] помер у 2000р. (тобто до набрання чинності ЦК України 2003р.), а позивач прийняв спадщину після його смерті, данні цивільні відносини регулюються положеннями ЦК Української РСР 1963р. Згідно вимог ст. 549 ЦК України 1963р. для прийняття спадщини встановлюється строк - шість місяців, який обчислюється з моменту відкриття спадщини, якщо спадкоємець протягом вищезгаданого терміну не подав заяви про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Як було встановлено судом, позивач у справі є спадкоємцем за заповітом (ст. 534 ЦК України). Він у передбачений законом строк подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини, отже вважається таким, що прийняв спадщину. Прийняття спадщини є фактом, яке відображає волю спадкоємця придбати майно після смерті спадкодавця. В даному випадку позивач прийняв спадщину в порядку п.2 ч. 1 ст. 549 ЦК України 1963р., оскільки його воля, як спадкоємця за заповітом, була виражена у його діях щодо подачі відповідної заяви до нотаріуса. Таким чином, позивач прийняв спадщину в порядку п. 2 ч. 1 ст. 549 ЦК Української РСР 1963р., однак, він не зміг отримати відповідне свідоцтва, оскільки за життя [PERSON] не оформив правовстановлюючий документ на житловий будинок, у звязку із чим в даний час позивач вимушений звернутися до суду із позовом, а не до нотаріальної контори. Згідно ст. 15 ЦК України 2003р. кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 328 ЦК України 2003р. право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, суд вважає, що позивач є субєктом набуття права власності на житловий будинок з підстав прийняття спадщини за заповітом в порядку п.2 ч.1 ст. 549 ЦК Української РСР 1963р. З урахуванням викладених позивачем та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити вимоги позивача щодо визнання за ним права власності на спадкове майно.

Outcome: approved