Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-17 00:00:00

В грудні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання батьківства, внесення змін до актового запису про народження дитини. Позивач вказує на те, що з вересня 2011 року він перебував у фактичних шлюбних відносинах з відповідачкою [PERSON]. Від спільного проживання [INFO] у них народилась донька [PERSON]. Спільне життя з відповідачкою не склалося. Дитину зареєструвала в органах РАГС на прізвище «[PERSON]», зазначивши в графі «батько» лише його ім'я та по-батькові. Посилаючись на викладене, позивач просив суд визнати його батьком дитини та внести відповідні зміни до актового запису про народження дитини, зазначивши батьком його - [PERSON]. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили про задоволення позову. Відповідачка в судове засідання не з'явилася. Про час і місце розгляду справи повідомлялася судом належним чином. У відповідності до ст.ст.224, 225 ЦПК України судом ухвалено про проведення заочного розгляду справи. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], вивчивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану. За відсутності такої заяви, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу (ч. ч. 1, 2 ст. 128 СК України). При ухваленні судового рішення воно повинно відповідати положенням ст.213 ЦПК України, тобто бути законним і обґрунтованим. Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При ухваленні рішення суд оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 і 59 ЦПК України про їх належність та допустимість. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, згідно із ст. 60 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність позову є підставою для відмови у його задоволенні. Відповідно до ст.128 СК України батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. У п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що справи про визнання батьківства щодо дитини, яка народилася не раніше 1 січня 2004 року, суд має вирішувати відповідно до норм СК України, зокрема ч. 2 ст. 128 цього Кодексу, на підставі будь-яких фактичних доказів, що засвідчують походження дитини від певної особи й зібрані з дотриманням норм цивільного процесуального законодавства. Відповідно до п. 8 вказаної постанови питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Стаття 134 цього ж Кодексу передбачає, що на підставі рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] перебували у фактичних шлюбних відносинах з вересня 2011 року. [INFO] у відповідачки [PERSON] народилася донька [PERSON]. Батьком дитини при вчинені запису про народження зазначено [PERSON] (актовий запис № 2508 від 2 серпня 2012 року) відповідно до ч.1 ст.135 СК України. Як вбачається з матеріалів справи та пояснень позивача, з вересня 2011 року позивач та відповідачка [PERSON] проживали однією сім'єю. Спільно займалися вихованням малолітньої доньки з її народження, турбувалися про стан її здоров'я, придбав житло для доньки. Позивач в судовому засіданні визнав своє батьківство відносно [PERSON]. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON],, підтвердили, що сторони спільно проживали, займалися вихованням дитини, вели спільне господарство, позивач піклувався про дитину, матеріально утримував і завжди визнавав себе батьком [PERSON]. Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. За такого, факт батьківства [PERSON] щодо малолітньої [PERSON] є встановленим. Тому підстав для проведення судово-генетичної експертизи не має. Враховуючи викладене, суд вважає встановленим, що [PERSON] є батьком [PERSON].

Outcome: approved