Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-18 00:00:00

В грудні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до фізичної особи-підприємця [PERSON] про захист прав споживачів, розірвання договору, стягнення коштів, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідно до умов договору-замовлення, укладеному між нею та відповідачем, останній зобовязався на протязі 35 днів з моменту внесення замовником передплати виготовити меблі, а саме кухонний гарнітур, вартість меблів складає 14740 грн., розмір передплати по договору складає 70% від вартості меблів - 9000 грн., які вона частинами сплатила відповідачеві: 16 лютого 2014 року готівкою 4000 грн., 19 лютого 2014 року 5000 грн. через термінал. Крім того, 21 лютого 2014 року вона замовила у відповідача двері та склопакет, на виконання цього замовлення вона 21 лютого 2014 року сплатила 200 грн. в якості передплати за склопакет та 25 лютого 2014 року 1900 грн. в якості передплати за двері. Всього за період з 16 лютого 2014 року по 25 лютого 2014 року вона сплатила відповідачеві в якості передплати 11100 грн. Роботи були повинні виконані в наступні строки: кухонний гарнітур до 26 березня 2014 року, склопакет до 29 березня 2014 року, двері до 02 квітня 2014 року. У порушення вимог п.4.1 договору відповідач своїх зобовязань не виконав. Відповідно до п. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу згідно з договором, за кожен день прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. Враховуючи те, що в порушення договору відповідач не виконав замовлення та не повертає суми передоплати, просить розірвати договір замовлення від 19 лютого 2014 року, укладений між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та позивачкою, стягнути з відповідача на її користь суму отриманих коштів в якості передоплати 11100 грн., пеню за невиконання умов договору в сумі 131092,06 грн. Заочним рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 16 лютого 2015 року позов [PERSON] до [PERSON] про захист прав споживачів, розірвання договору та стягнення коштів задоволено. Розірвано договір-замовлення від 19 лютого 2014 року, укладений між [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON] Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму попередньої оплати в розмірі 11100 грн., пеню в сумі 131092,06 грн., судові витрати в сумі 114,70 грн., всього 142192,06 грн. З вказаним рішенням суду не погодився відповідач [PERSON], в інтересах якого діє [PERSON], та оскаржив його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить рішення суду змінити, стягнувши з відповідача на користь позивачки 11100 грн., в задоволенні решти позову відмовити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд при вирішенні справи не застосував до спірних правовідносин ч. 3 ст. 551 ЦК України та положення Закону України від 02 вересня 2014 року «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Відповідач та представник відповідача [PERSON], який діє на підставі довіреності, в судове засідання апеляційного суду не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Позивачка в судове засідання апеляційного суду не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник позивачки , який діє на підставі довіреності, в судовому засіданні апеляційного суду просив апеляційну скаргу відхилити. Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що 19 лютого 2014 року між позивачкою та приватним підприємцем [PERSON] був укладений договір-замовлення, за яким відповідач зобовязався виконати роботи по виготовленню меблів, здати результат виконання робот, а позивачка зобовязалася внести передплату, прийняти результат виконаних робіт та провести кінцевий розрахунок по сплаті. Згідно із п.4.1 договору термін виконання послуг відповідачем зазначений на протязі 35 днів з моменту внесення замовником передплати (а.с.10-12). У період з 16 лютого 2014 року по 25 березня 2014 року сума передплати за виготовлення меблів склала 11100 грн., що підтверджується квитанціями та товарними чеками (а.с.13-14). В обумовлений договором строк відповідач свої зобовязання за договором не виконав. Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, керувався ст.ст. 865, 866 ЦК України, п. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» і виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог. Проте повністю погодитись з таким висновком суду не можна з наступних підстав. Згідно із ст.. 865 ЦК України за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобовязується прийняти та оплатити виконану роботу. До відносин за договором побутового підряду, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів. Договір побутового підряду (ст. 866 ЦК) вважається укладеним у належній формі, якщо підрядник видав замовникові квитанцію або інший документ, що підтверджує укладення договору. Питання розміру плати за договором побутового підряду врегульоване статтею 873 ЦК України. Так, вартість робіт, виконаних за таким договором, визначається за погодженням сторін, якщо інше не передбачено у встановленому порядку прейскурантами (цінниками), тарифами тощо. Робота оплачується замовником після її остаточного передання підрядником. За згодою замовника робота може бути ним оплачена при укладенні договору побутового підряду шляхом видачі авансу або у повному обсязі. Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що між сторонами існували правовідносини, що відповідають договору підряду. Частиною першою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року №1023-XII передбачено право споживача відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобовязань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Якщо значну частину обсягу послуги чи робіт (понад сімдесят відсотків загального обсягу) вже було виконано, споживач має право розірвати договір лише стосовно частини послуги або робіт, що залишилася. Виконану роботу має право одержати замовник. Судом встановлено, що замовлення не виконано. Відтак споживач має право розірвати договір. Згідно із частинами 2 і 5 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобовязання сторін припиняються. Якщо договір змінений або розірваний у звязку з істотним порушенням договору однією зі сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору. Частиною 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року №1023-XII передбачено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі 3% вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі 3% загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобовязання не звільняє його від виконання зобовязання в натурі. Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що позивачка відповідно до ч. 5 ст. 10 вищезазначеного Закону має право на отримання неустойки за кожний день затримки виконання роботи згідно з договором відповідно в розмірі 3% вартості роботи відповідно до наведено в рішенні розрахунку в сумі 131092,06 грн. Відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). У разі, якщо розмір неустойки перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, суд може його зменшити (частина третя статті 551 ЦК України). Положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 цього Кодексу щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обовязку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків. При цьому положеннями статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення. У справі, яка переглядається, суд встановили, що Частиною 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що за порушення взятих на себе зобовязань відповідач зобовязаний сплатити пеню в розмірі у розмірі 3% вартості роботи від суми невиконаного зобовязання за кожний день прострочення, позивачкою нараховано пеню, а судом першої інстанції стягнуто, в сумі 131092,06 грн., при цьому стягнута сума попередньої оплати за договором складає 11100 грн. Отже, установивши, що розмір пені значно більший від розміру збитків, суд не вирішив питання про застосування до спірних правовідносин положення частини третьої статті 551 ЦК України та зменшення розміру пені. На підставі викладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що належить зменшити розмір пені до розміру основного зобовязання 11100 грн. Доводи апеляційної скарги відповідача щодо застосування ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року №1669-VII не ґрунтуються на законі, оскільки відповідно до змісту зазначеної статті забороняється нарахування пені та штрафів на час проведення антитерористичної операції із зобовязань за кредитними договорами та договорами позики. Відповідно до ч. 1 ст. 309 ЦПК України неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставами для зміни або скасування рішення суду першої інстанції. Виходячи із встановлених обставин, наданих сторонами доказів та вимог закону, рішення суду першої інстанції в частині розміру пені підлягає зміні і з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню 11100 грн.

Outcome: partial