Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-07 00:00:00

В жовтні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним та поділ майна подружжя, який 22 серпня 2016 року уточнив та просив поновити строк позовної давності, скасувати договір дарування земельної ділянки ВЕВ № 435360 від 01 вересня 2006 року №2183, яка знаходиться за адресою: Дніпропетровська область Дніпропетровський район селище Ювілейне, садове товариство Медик-3, ділянка №17 та припинити право власності [PERSON] на цю земельну ділянку; визнати за ним, [PERSON] право власності на земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: Дніпропетровська область Дніпропетровський район селище Ювілейне, садове товариство Медик-3, ділянка №17. В обґрунтування позову позивач вказав, що він, [PERSON] з [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі, який за рішенням АНД районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2014 року було розірвано. В період шлюбу в 1987 році їх подружжя отримало земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: Дніпропетровська область Дніпропетровський район селище Ювілейне, садове товариство Медик-3, ділянка №17, яка пізніше без його відома була оформлена на [PERSON] У 2006 році також без його відома, дружина подарувала земельну ділянку їх сину, [PERSON] (Договір дарування ВЕВ № 435360 від 01 вересня 2006 року №2183). Про ці події він дізнався у травні 2015 року, оскільки вони з відповідачкою не домовились про порядок поділу нерухомого майна, просив поновити строк позовної давності. Він, [PERSON] є членом садового товариства Медик-3 та постійно протягом останніх пятнадцяти років сплачує членські внески, за воду, за користування земельною ділянкою №17. Вважає, що такі обставини, як відсутність у відповідачки взагалі інтересу до спірної земельної ділянки, її незацікавленість щодо нерухомого майна є також істотними обставинами. Проси позов задовольнити. Позивач [PERSON] та його представник за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в позові. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не зявилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином у встановленому законом порядку у відповідності до п. 5 ч. 5 ст. 74 ЦПК України, що також підтверджується листами (а.с.74,75), а тому зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Третя особа Приватний нотаріус Дніпропетровського районного нотаріального округу [PERSON] у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням (а.с.86). Представник Садового товариства «Медик-3» за довіреністю [PERSON] надала суду заяву про закінчення розгляду справи без їх участі, проти позову не заперечувала. Суд, вислухавши у судовому засіданні пояснення позивача та його представника, свідка, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, визначено, що підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори й інші правочини. В силу ч. 1 ст. 14 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. У судовому засіданні встановлено, що з 05 листопада 1973 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-НО №348856 виданим Виконавчим органом Новгородської селищної ради м. Дзержинська Донецької області 29 січня 2014 року (а.с.9). За рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний (а.с.10). На підставі Державного акту на право приватної власності на землю ДП Дн 020565 виданого Ювілейною селищною радою Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 29 вересня 1997 року, на підставі рішення виконкому Ювілейної селищної ради від 16 липня 1997 року №106, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1633, [PERSON] належала земельна ділянка площею 0,0439 га у межах згідно з планом, в тому числі сільськогосподарських угідь 0,0372 га з них багаторічних насаджень 0,0372 га, під будівлями, лісами та іншими угіддями 0,0067 га, що розташована в садовому товаристві «Медик» Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, з цільовим призначенням для ведення садівництва (а.с.57). Ще за часи перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачем, [PERSON] подарувала їх спільному сину [PERSON] (відповідачу по справі) належну їй земельну ділянку площею 0,0439 га, що підтверджується Договором дарування земельної ділянки укладеним 01 вересня 2006 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу [PERSON] (а.с.56). Так, в умовах договору дарування сторони підтвердили, що в момент укладення цього договору вони усвідомлювали значення своїх дій і могли керувати ними, ознайомлені з текстом цього договору, цей договір відповідає їхнім дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, судові рішення щодо визнання їх обмежено дієздатними або недієздатними не приймались, а також свідчать, що договором визначені всі істотні умови, про що свідчать їхні особисті підписи. На підставі Договору дарування, 30 жовтня 2006 року [PERSON] отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №568480 (а.с.58). Позивач в своєму позові зазначив, що він поза своєю волею був позбавлений свого права власності на частину спільного майна подружжя, оскільки він не міг передбачити наявність майбутнього спору та відчуження колишньою дружиною нерухомого майна, що і є на його думку підставою для визнання договору дарування недійсним. Окрім цього позивач стверджував, що він за свої особисті кошти сплачує членські внески, сплачує кошти за водопостачання та кошти за користування спірною земельною ділянкою. Одним із загальних принципів цивільного законодавства є принцип свободи договору, який втілюється в положеннях ст.ст. 3, 627 ЦК України. Свобода договору включає й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 717, ч. 2 ст. 719\~ЦК України\~\~за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до положень ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, що передбачено ст. 319 ЦК України. Право власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України). Виходячи з положень ст.ст. 81, 116 Земельного кодексу України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду безоплатно. За\~ст. 626 ЦК України,\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Такі суттєві умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов'язки, які покладаються на них за договором. Якщо сторони досягли згоди за всіма істотними умовами, які визнані такими законом або необхідні для даного виду, то договір вважається укладеним і набуває обов'язкової сили для сторін. Підписи сторін на оскаржуваних договорах свідчать про те, що відповідачі ознайомилися із змістом договорів, та погодилися із умовами викладеними у них. Окрім того, жодною з сторін оспорюваного договору на час розгляду справи зазначений договір не оспорено. Як було встановлено при розгляді справи, відповідачі, маючи необхідний обсяг цивільної дієздатності, діючи добровільно, за внутрішнім покликанням, усвідомлюючи зміст, умови, значення та наслідки такої події, уклали між собою спірний договір дарування, предметом якого виступала земельна ділянка. Вказаний договір укладено у належній формі та посвідчено нотаріально. Відповідачка [PERSON] після набуття нею права власності на земельну ділянку здійснила її відчуження за договором дарування відповідачу [PERSON], тобто [PERSON] розпорядилася своїм майном на власний розсуд у передбачений чинним законодавством спосіб. Отже, при розгляді справи позивачем не було надано безспірних доказів\~\~щодо відсутності у сторін спірного правочину наміру на реальне настання правових наслідків, що обумовлені оспорюваним правочином. Таким чином, при укладенні спірного договору сторонами були дотримані загальні вимоги для чинності правочину, встановлені\~ст. 203 ЦК України, тому, такий правочин не може бути визнаний недійсним. Окрім того, позивачем не доведено факту, що укладення спірного договору вплинуло на його інтереси та будь-яким чином порушило його права. А доводи позивача про те, що спірна земельна ділянка є спільною сумісною власністю його та [PERSON] посилаючись на ст. 69-72 СК України не заслуговують уваги суду, оскільки земельна ділянка була особистою власністю [PERSON] виходячи з положень ст.ст. 81, 116 Земельного кодексу України. Інші доводи позовної заяви\~\~не є суттєвими та не можуть бути прийняті до уваги судом. Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 257 Цивільного Кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції» №475/97-ВР від 17 липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникати переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись, у разі прийняття рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти російської федерації а.570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства п.51). Вищезазначене дає підстави для висновку про те, що здійснення і захист цивільних прав тісно пов'язані з фактором часу. Цивільні правовідносини не існують абстрактно, а виникають, змінюються та припиняються в часі. Обмеження строку для розгляду спору стимулює учасників процесу до надання доказів, підвищує їх достовірність і тим сприяє встановленню судами істини, а відтак ефективному поновленню порушеного права. Встановлення строку позовної давності також сприяє стабілізації цивільних правовідносин, усуненню невизначеності у відносинах між їх учасниками. Відповідно до розяснень п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ» про визнання правочинів недійсними», перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права про особу, яка його порушила. Відповідно до вимог ст. 10, 11 ЦПК України, суд вирішує справи на засадах змагальності, не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених позовних вимог, на підставі поданих ними доказів. Відповідно до вимог ст.ст. 27-30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Аналізуючи вищевикладені обставини, суд прийшов до переконання, що позивачем вибраний не вірний спосіб захисту своїх прав, оскільки про оспорюванний договір дарування земельної ділянки [PERSON] знав ще в 2006 році, під час перебування з відповідачкою [PERSON] в зареєстрованому шлюбі з якою мав спільні сімейно-шлюбні відносини, вів спільне господарство та мав спільний бюджет. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивач інших доказів порушення його прав та несправедливості умов договору суду не надав. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на укладання між [PERSON] та [PERSON] договору дарування у відповідності до вимог законодавства України, а також відсутність підстав для визнання судом зазначеного договору недійсним. На підставі викладеного суд прийшов до переконання, що необхідно відмовити [PERSON] у задоволенні позову за необґрунтованістю вимог та пропуском строку позовної давності. Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони \~понесені \~нею і документально підтверджені судові витрати. У звязку з відмовою позивачу у задоволенні вимог, судові витрати не підлягають стягненню з відповідачів а підлягають покладенню на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed