Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-20 00:00:00

виконувач обов`язків прокурора Кам`янець-Подільського району Хмельницької області в інтересах держави в особі Хмельницької обласної державної адміністрації звернувся 20.04.2015 р. звернувся з позовом до Кам`янець-Подільської районної державної адміністрації, [PERSON] , треті особи - приватне підприємство фірма «Земля», відділ Держгеокадастру у Кам`янець-Подільському районі Хмельницької області про визнання незаконним та скасування розпоряджень, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору оренди землі, зобов`язання повернути земельні ділянки. Справа розглядалася судами неодноразово. Постановою Верховного Суду від 23.10.2019 р. скасовано рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 17.12.2015 р. та рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 12.01.2017 р., справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 20.11.2019 р. справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження, призначено підготовчий розгляд справи. Ухвалою суду від 25.02.2021 р. залучено в якості співвідповідача по справі [PERSON] , витребувано за клопотанням прокурора додаткові докази по справі. Під час підготовчого розгляду справи прокурором подано заяву про уточнення позовних вимог (а.с.23-30 т.4). В обґрунтування уточнених позовних вимог прокурор вказує, що підставою для звернення прокурора до суду стало порушення інтересів держави, а саме порушення вимог чинного законодавства при розпорядження землями водного фонду як унікального природного ресурсу, що перебуває під особливим захистом держави. Так, розпорядженням Кам`янець-Подільської районної державної № 63/2007-р від 06.02.2007 «Про надання дозволу на розробку проектів земле; відведення земельних ділянок» надано дозвіл 8 громадянам України (в тому числі [PERSON] ) замовити в проектній організації розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, орієнтовною площею 0,12 га кожному, що розташовані на території Устянської сільської ради Кам`янець-Подільського району за межами населених пунктів, з метою передачі у власність для ведення садівництва. На підставі зазначеного розпорядження проектною організацією - приватним підприємством фірмою «Земля» виготовлено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] для ведення садівництва та для сінокосіння на території Устянської сільської ради за межами населеного пункту с. Баговиця Кам`янець-Подільського району Хмельницької області. Розпорядженням Кам`янець-Подільської районної державної адміністрації №385/2007-р від 29.05.2007 «Про передачу у власність земельних ділянок на території Устянської сільської ради» передано у власність громадянам України (в тому числі [PERSON] ) ділянки для ведення садівництва, що розташовані на території Устянської сільскої ради Кам`янець-Подільського району за межами населених пунктів та дозволено виготовлення державних актів на право власності на земельні ділянки. На підставі зазначених розпоряджень [PERSON] отримав державний акт серії ЯГ № 977664 про право власності на земельну ділянку за кадастровим номером 6822489100:12:017:0011, площею 0,0959 га, який зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею за №0107755910192 від 15.06.2007. 07.08.2007 р. [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки відчужив [PERSON] земельну ділянку за кадастровим номером 6822489100:12:017:0011, площею 0,0959 га. Прокурор вказує, що спірна земельна ділянка розташована в межах прибережної захисної смуги Дністровського водосховища, що підтверджується співставленням ситуаційної схеми проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для [PERSON] , експлікації земель за ф.6 ЗКМ, а також плану-схеми розташування земельної ділянки, розробленого спеціалістами землевпорядної організації «Кайлас-К». Відповідно до положень ст.85 ВК України, ст.ст. 59, 84 ЗК України передбачено, що землі прибережних смуг перебувають виключно у державній та комунальній власності і можуть надаватися лише в користування та для спеціально визначених цілей. Пунктом «д» ч. 4 ст.84 ЗК України передбачено, що землі водного фонду із земель державної власності не можуть передаватись у приватну власність крім випадків, визначених цим Кодексом. Надання земель прибережної захисної смуги уздовж Дністровського водосховища у приватну власність законодавством не передбачено. При прийняття оскаржуваних розпоряджень Кам`янець-Подільською районною державною адміністрацією було допущено порушення законодавства так як було допущено порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель, що є підставою для визнання їх недійсними відповідно до ст. 21 ЗК України. Враховуючи те, земельна ділянка за кадастровим номером 6822489100:12:017:001 0,0959 га розташована в межах прибережної захисної смуги Дністровського водосховища та відноситься до категорії земель водного фонду, надання її для ведення індивідуального садівництва із земель іншого призначення, без зміни у встановленому законом порядку її призначення, є порушенням вимог земельного законодавства. З огляду на викладене, розпорядження Кам`янець-Подільської районної державної адміністрації мають бути визнані незаконними та скасованими з підстав перевищення органом ї влади своїх повноважень при розпорядженні землями. Земельна ділянка з кадастровими номерами 6822489100:12:017:0011, яка розташована на території Устянської сільської ради Кам`янець-Подільського району підлягає витребуванню у власника. Повноваження щодо розпорядженнями землями водного фонду наділена Хмельницька ОДА. Незаконність дій Кам`янець-Подільської РДА при прийнятті розпорядження, на підставі якого [PERSON] отримав у власність земельну ділянку водного фонду прибережної захисної смуги річки Мукша площею 0,0959 га для ведення садівництва, в порушення вимог, встановлених Земельним та Водним кодексами України, не може оцінюватися як воля власника спірного нерухомого майна - держави на вибуття майна із його володіння. В даному випадку спірна земельна ділянка вибула з власності та користування держави всупереч вимогам законодавства та поза волею належного розпорядника - Хмельницької обласної державної адміністрації, тому існують всі підстави для повернення їх державі згідно 387, 388 ЦК України. Прокурор посилаючись на ст. 16 ЦК України вказує, що способом відновлення становища, яке існувало до вилучення земельної ділянки державної власності із земель водного фонду на користь [PERSON] є її повернення у розпорядження Хмельницької облдержадміністрації. Втручання держави в право на мирне володіння своїм майном на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Прокурор вказує, що витребування майна з володіння відповідачів відповідає критеріям законності оскільки здійснюється в зв`язку з безпідставним і неправомірним заволодінням майном держави. Норми Земельного, Водного кодексів України відповідають вимогам доступності, передбачуваності, офіційний текст цих кодексів є загальнодоступним. Правовідносини, пов`язані з вибуттям нерухомого державної, комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність вибуття майна з власності держави цьому суспільному інтересу не відповідає. Прокурор вказує, що про встановлення факту існування спірних правовідносин, а саме порушення вимог земельного та водного законодавства стало відомо з листа землевпорядної організації ТОВ «Кайлас-К», який надійшов до прокуратури району 03.04.2015 (№1517вх-15 журналу вхідної кореспонденції прокуратури Кам`янець-Подільського району), а тому строк звернення до суду підлягає поновленню.Прокурор просить суд на підставі ст.ст. 19. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ст.ст. 80, 85, 88, 90 Водного кодексу України, ст.ст. 59. 60. 62. 116. І 152, Земельного кодексу України, ст.ст. 16, 21, 203, 215, 216. 261, 373, 388 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 43, ст. 50 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», ст.ст. 4. 19, 30, 56, 80, 175-177 Цивільного процесуального кодексу України, винести рішення яким: поновити строк звернення до суду; визнати незаконним та скасувати розпорядження Кам`янець-Подільської районної державної адміністрації від 6 лютого 2007 року № 63/2007-р «Про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» в частині надання дозволу [PERSON] на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,12 га, що розташована на території Устянської сільської ради Кам`янець-Подільського району за межами населених пунктів з метою передачі у власність для ведення садівництва; визнати незаконним та скасувати розпорядження Кам`янець-Подільської районної державної адміністрації від 29 травня 2007 року № 385/2007-р «Про передачу у власність земельних ділянок на території Устянської сільської ради» в частині передання у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,0959 га для ведення садівництва, що розташована на території Устянської сільської ради Кам`янець-Подільського району за межами населених пунктів; визнати недійсним державний акт, серії ЯГ № 977664 про право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6822489100:12:017:0011, площею 0,0959 га, який зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею; витребувати у [PERSON] , [PERSON] на користь держави в особі Хмельницької обласної державної адміністрації земельну ділянку, загальною площею 0,0959 га, з кадастровим номером 6822489100:12:017:0011; стягнути судові витрати по справі. В суді прокурор уточнені позовні вимоги підтримав, просить їх задовольнити. Представник позивача в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Суд вважає за можливе розгляд справи провести без його участі, на підставі наявних в справі доказів. Представник відповідача - Кам`янець-Подільської районної державної адміністрації в судове засідання не з`явився, подав суду заяву про розгляд справи без його участі, просить відмовити в задоволенні позовних вимог до адміністрації оскільки позивач інтереси якого представляє місцева прокуратура до моменту розгляду справи в суді не вбачала у прийнятих розпорядженнях голови райдержадміністрації порушення норм законодавства яке діяло на час прийняття оскаржуваних розпоряджень, копії розпоряджень для контролю направлялися згідно п.4.1.5. розділу 4 Регламенту Кам`янець-Подільської райдержадміністрації до обласної державної адміністрації. Відповідач [PERSON] , в судове засідання не з`явився, відзив на заяву про уточнення позовних вимог суду не подав, подав суду заяву про розгляд справи без його участі, позов не визнає з підстав які викладались ним під час попередніх розглядів справи в апеляційній та касаційній скарзі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила, відзив на позов суду не подала. Суд вважає за можливе розгляд справи провести без її участі, на підставі наявних в справі доказів. Представники третіх осіб в судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили. Суд вважає за можливе розгляд справи провести без їх участі, на підставі наявних в справі доказів. Ухвалою суду від 24.06.2020 р. справу призначено до розгляду по суті. Заслухавши пояснення прокурора, вивчивши матеріали справи, суд встановив наступне. Розпорядженням Кам`янець-Подільської районної державної адміністрації від 06 лютого 2007 року № 63/2007-р «Про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок»(а.с.12 т.1) надано дозвіл [PERSON] замовити в проектній організації розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,12 га, що розташована на території Устянської сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області за межами населенного пункту з метою передачі її у власність для ведення садівництва. Розпорядженням Кам`янець-Подільської районної державної адміністрації від 29 травня 2007 року № 385/2007-р «Про передачу у власність земельних ділянок на території Устянської сільської ради»(а.с.25 т.1) передано у власність [PERSON] земельну ділянку для ведення садівництва, розташовану на території Устянської сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області за межами населених пунктів та надано дозвіл на виготовлення державного акту на право власності на земельну ділянку. На підставі зазначених розпоряджень [PERSON] отримав державний акт, серії ЯГ № 977664 про право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6822489100:12:017:0011, площею 0,0959 га, який зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею за № 0107755910192 від 15 червня 2007 року(а.с.66 т.1). 07.08.2007 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки(а.с.243 т.3), посвідчений приватним нотаріусом Кам`янець-Подільського районного нотаріального округу Хмельницької області, зареєстрований в реєстрі за № 1579. Згідно вказаного договору [PERSON] продав, а [PERSON] придбала у власність спірну земельну ділянку з кадастровим номером 6822489100:12:017:0011, площею 0,0959 га. Як встановлено судом, [PERSON] державний акт на придбану згідно зазначеного договору земельну ділянку не виготовляла, що підтверджується відповіддю в.о. начальника відділу у Кам`янець-Подільському районі Кам`янець-Подільського міськрайонного управління у Кам`янець-Подільському районі та місті Кам`янець-Подільському Головного управління Держгеокадастру в Хмельницькій області від 17.03.2020 р. (а.с. 1 т.4). Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 201625296 від 25.02.2020 р.(а.с.224-226 т.3), наданої прокурором суду в обгрунтування позовних вимог, право власності за [PERSON] на спірну земельну ділянку не зареєстровано. Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Згідно з ч.ч. 6, 7, 8, 9, 10 ст. 118 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання. Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність. У ч. 1 ст. 125 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) зазначено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами (ч. 1 ст. 126 ЗК України в редакції на час виникнення спірних правовідносин). Відповідно до п. «в» ч. 1 ст. 2 Закону України «Про землеустрій» землеустрій забезпечує встановлення і закріплення на місцевості меж адміністративно-територіальних одиниць, територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення, меж земельних ділянок власників і землекористувачів. Згідно з ч. 1, п. «д» ч. 2 ст. 25 Закону України «Про землеустрій» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) документація із землеустрою розробляється у вигляді програм, схем, проектів, спеціальних тематичних карт, атласів, технічної документації. Різновидом документації із землеустрою є проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Відповідно до ст. 62 Закону «Про землеустрій» документація із землеустрою підлягає державній експертизі з метою забезпечення її відповідності вихідним даним та технічним умовам, вимогам законів України, іншим нормативно-правовим актам. Порядок здійснення державної експертизи документації із землеустрою визначається законом. Як передбачено у абз. 7, 10 ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), обов`язковій державній експертизі підлягають проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок, проекти землеустрою щодо створення нових та впорядкування існуючих землеволодінь і землекористувань. Результатом проведення державної експертизи є висновок державної експертизи. Позитивні висновки державної експертизи щодо об`єктів обов`язкової державної експертизи є підставою для прийняття відповідного рішення органами виконавчої влади чи органами місцевого самоврядування, відкриття фінансування робіт з реалізації заходів, передбачених відповідною документацією. У разі якщо об`єкт державної експертизи не повною мірою відповідає вимогам законодавства, встановленим стандартам, нормам і правилам, він повертається на доопрацювання. При цьому вказуються конкретні вимоги, відповідно до яких необхідно внести зміни і доповнення до об`єкта державної експертизи. Об`єкт державної експертизи, який не відповідає вимогам законодавства, встановленим стандартам, нормам і правилам, оцінюється негативно і не погоджується (ч.ч. 1, 4, 6, 7 ст. 35 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації»). На час набуття [PERSON] права власності на спірну земельну ділянку передача новостворених земельних ділянок у власність громадян в порядку приватизації земель державної власності здійснювалась на підставі розробленого та погодженого в установленному законом порядку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок і позитивного висновку державної експертизи цього проекту. Матеріали справи вказують на те, що Кам`янець-Подільська районна державна адміністрація передала у власність [PERSON] новостворену земельну ділянку, сформовану із земель, які знаходяться в адміністративних межах Устянської сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області. Проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок [PERSON] для ведення садівництва на території Устянської сільської ради за межами населеного пункту Баговиця Кам`янець-Подільського району Хмельницької області було виготовлено (протягом лютого-квітня 2007 року ліцензованою організацією - Приватним підприємством Фірма «Земля» (Ліцензія Держкомзему України від 6 грудня 2004 року, серія АА № 111869) ( а.с. 9-28, 65 т.1). Відведення земельної ділянки площею 0,0959 га для садівництва у власність [PERSON] було здійснено за рахунок земель державної власності (кам`янисті землі), код цільового використання відповідно до УКЦВЗ - 3,4, категорія земель - землі іншого призначення. Зазначене підтверджується Актом вибору і обстеження земельної ділянки передбаченої до відведення громадянину [PERSON] для сінокосіння та для ведення садівництва, на території Устянської сільської ради Кам`янець-Подільського району, який затверджено головою Кам`янець-Подільської районної державної адміністрації; листом Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області № 10-22-7777.6-3834/23-16 від 24 лютого 2016 року (Т. 1, а.с. 14, 240). Повторна експертиза землевпорядної документації не проводилась. На підставі зазначеного висновку експертизи Кам`янець-Подільська районна державна адміністрація видала розпорядження про передачу земельної ділянки для садівництва у власність [PERSON] . Отже, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки відповідачу у власність не пройшов обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації. Видання Кам`янець-Подільською районною державною адміністрацією оскаржуваних розпоряджень без позитивного висновку державної експертизи проекту землеустрою суперечить законодавству України. При цьому суд враховує правовий висновок Верховного Суду України, зазначений у постанові від 22 травня 2013 року (справа № 6-11цс13). Ч.1 1 ст. 35 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що громадяни України із земель державної і комунальної власності мають право набувати безоплатно у власність або на умовах оренди земельні ділянки для ведення індивідуального або колективного садівництва. Відповідно до ст. 60 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: а) для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; б) для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. При крутизні схилів більше трьох градусів мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється. Розмір та межі прибережної захисної смуги уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюються за проектами землеустрою, а в межах населених пунктів - з урахуванням містобудівної документації. Прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво (ч. 1, п. «а» ч. 2 ст. 61 ЗК України). Аналогічні положення містяться у ст.ст. 88, 89 ВК України. У ст. 4 ВК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) зазначено, що до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водоймами, болотами, а також островами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів. Згідно з п. «д» ч. 4 ст. 84 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом. Відповідно до п. 5 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року № 486 (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно-технічної документації. Проекти цих зон розробляються на замовлення органів водного господарства та інших спеціально уповноважених органів, узгоджуються з органами Мінекоресурсів, Держводгоспу, Держкомзему, власниками землі, землекористувачами і затверджуються відповідними місцевими органами державної виконавчої влади та виконавчими комітетами Рад. Пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22 листопада 2004 року за № 1470/10069), визначено, що у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження, шляхом урахуванням при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року № 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них», з урахуванням конкретної ситуації. Аналіз вказаних норм права дає підстави для висновку, що землі, зайняті поверхневими водами: природними водоймами (моря, озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами та іншим водними об`єктами, - і землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду. Межі прибережних захисних смуг встановлюються за проектами землеустрою, а на землях населених пунктів - відповідно до існуючих на час встановлення конкретних умов забудови. Лише при відсутності землевпорядної документації (документації із землеустрою, проекту землеустрою) та встановлення у натурі (на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних об`єктів збереження цих об`єктів повинно бути досягнуто шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо надання в користування або у власність земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених законом. При цьому суд враховує правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 21 травня 2014 року (справа № 6-16цс14). У 1988 р. Український державний головний проектно-вишукувальний і науково-дослідницький інститут «Укрдіпроводгосп» розробив робочий проект водоохоронної зони лівого берега водосховища Дністровської ГЕС на території Кам`янець-Подільського району Хмельницької області. На даний час цей проект вважається дійсним, зміни і доповнення до нього не вносились (а.с. 83-109, 121 т.2). Із наданих суду доказів, шляхом співставлення ситуаційної схеми проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] , експлікації земель за ф. 6 ЗЕМ, плану-схеми розташування земельних ділянок акваторії річки Дністер, розробленого спеціалістами землевпорядної організації ТОВ «Кайлас-К», а також викопіювань з публічної кадастрової карти України слід дійти висновку, що спірна земельна ділянка для садівництва, яка передана у власність, знаходяться в межах захисної прибережної смуги Дністровського водосховища, встановленої вищевказаним проектом водоохоронної зони (а.с. 19, 23, 24, 26, 70, 71, 126, 127 т.1). Відповідачі не надали суду достатніх та об`єктивних доказів на спростування даної обставини. У даному випадку відстань від земельної ділянки для садівництва, яка передана у власність [PERSON] до урізу води, на що посилався відповідач [PERSON] та його представник в обгрунтування заперечень на вимоги прокурора в апеляційній та касаційній скаргах, не має правового значення для правильного вирішення справи. Таким чином Кам`янець-Подільська районна державна адміністрація передала у власність [PERSON] земельну ділянку водного фонду, на яку розповсюджується обмеження щодо її використання, зокрема, на таких ділянках забороняється садівництво. Пунктом 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, та земель, на яких розташовані державні, в тому числі казенні, підприємства, господарські товариства, у статутних фондах яких державі належать частки (акції, паї), об`єкти незавершеного будівництва та законсервовані об`єкти, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади. Згідно з ч. 3 ст 122 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) районні державні адміністрації на їх території надають земельні ділянки із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті; в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною сьомою цієї статті. В порушення положень ч.3 ст 122 ЗК України спірну земельну ділянку Кам`янець-Подільська районна державна адміністрація передала у власність [PERSON] з перевищенням наданих їй повноважень. Відповідно до п. «а» ч. 3 ст. 22 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва. У ч.ч. 1, 2 ст. 20 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) зазначено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Відповідно до п. «а» ч. 1 ст. 21 ЗК України, порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам. Спірна земельна ділянка площею 0,0959 га для садівництва відведена у власність [PERSON] за рахунок земель державної власності (кам`янисті землі), код цільового використання відповідно до УКЦВЗ - 3,4, категорія земель - землі іншого призначення (землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони тощо), що підтверджується даними: Акту вибору і обстеження земельної ділянки передбаченої до відведення громадянину [PERSON] , для сінокосіння та для ведення садівництва, на території Устянської сільської ради Кам`янець-Подільського району; висновку державної експертизи від 25 квітня 2007 року № 1102 (Т. 1, а.с. 14, 20-21). Зміна цільового призначення даної земельної ділянки у встановленому законом порядку не проводилась. А тому, райдержадміністрація незаконно передала її у власність [PERSON] без зміни цільового призначення та не за рахунок земель сільськогосподарського призначення. При цьому суд враховує правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постановах від 13 листопада 2013 року (справа № 6-123цс13) і від 14 травня 2014 року (справа № 6-35цс14). Підлягають до відхилення вимоги відповідача та його представника під час попереднього розгляду справи щодо застосування строку позовної давності. При цьому суд враховує, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Ст.257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком для пред`явлення позову безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому, як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Прокурор визначив облдержадміністрацію як орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Згідно з розділом 4.2 Регламенту Хмельницької обласної державної адміністрації, затвердженого розпорядженням голови Хмельницької обласної державної адміністрації від 21 лютого 2003 року № 51/2003-р (далі - Регламент), облдержадміністрація здійснювала контроль за діяльністю місцевих органів виконавчої влади шляхом аналізу виданих ними актів (Т. 2 а.с. 112-119). Копії розпоряджень голів районних державних адміністрацій подавались до облдержадміністрації за кожну половину місяця (видані з 1 по 15 число і з 16 по останнє число місяця) у тижневий строк (п. 4.2.4. Регламенту). Із змісту вищезазначеного Регламенту та повідомлення Хмельницької обласної державної адміністрації (Т. 1, а.с. 98) вбачається, що райдержадміністрацією надсилались до облдержадміністрації тільки копії розпоряджень без будь-яких додатків (документів, на підставі яких приймались розпорядження), про зазначену обставину також вказав представник відповідача Кам`янець-Подільської райдержадміністрації в своїх заперченнях на позов(а.с.87 т.4). З їх змісту неможливо було встановити факт порушення законодавства райдержадміністрацією, оскільки в них не зазначено ні категорії земель, з яких виділялись спірні земельні ділянки, ні їх фактичне місцерозташування. Натомість, докази про їх надсилання до Хмельницької обласної державної адміністрації та отримання нею вказаних додатків тощо матеріали справи не містять. Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження початку перебігу строку позовної давності у 2007 році відповідачами надано не було. Натомість, лише 03.04.2015 року Хмельницька обласна державна адміністрація та прокуратура Кам`янець-Подільського району, отримавши від ТОВ «Кайлас-К» план-схему, дізнались, що спірні земельні ділянки розташовані в акваторії р. Дністер, а отже про незаконність їх передачі у власність та оренду відповідачу (а.с. 26 т.1). Тому, з урахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку, що прокурор, який звернувся 20 квітня 2015 року до суду із вказаним позовом не пропустив строку позовної давності. Із положень ч.1 ст.125, ч.1ст. 126 ЗК України слідує, що право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Як передбачено п. 8-1 ч. 1 ст. 18 Закону України від 1 липня 2004 року №1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, видається: фізичним та юридичним особам у разі безоплатної передачі їм земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності за рішеннями органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування. Ч. 1 ст. 387 ЦК України встановлено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. За змістом ч. 1 ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, як не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України). Оскільки право власності на спірну земельну ділянку державної власності було отримано відповідачем [PERSON] з порушенням вимог закону, внаслідок недотримання законодавчих актів під час безоплатної передачі земельної ділянки особі з боку державного органу Кам`янець-Подільської райдержадміністрації, [PERSON] в подальшому її відчужив згідно договору купівлі-продажу [PERSON] , тобто спірна земельна ділянка вибула з володіння власника-держави поза його волею, тому наявні всі правові підстави для витребування зазначеної земельної ділянки у вказаних відповідачів в порядку ст. 388 ЦК України. У цій справі, прокурор просить також повернути земельну ділянку на користь держави в особі Хмельницької обласної державної адміністрації. При цьому суд вважає, що положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції порушені не будуть, оскільки нею гарантується захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність. Тому для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинне здійснюватися на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхіднийбаланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації. Водночас висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а з урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Адже певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу, можуть бути пов`язані з протиправною поведінкою самого набувача майна. У справі, яка розглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, встановлені обставини та правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідачів критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ. Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля, водні ресурси є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Ст.80 ЗК України закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності. З огляду на наведене, положення ч.1 ст. 83, ч.1 ст. 84, ст. 122 ЗК України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, водні ресурси є об`єктами права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності. Прийняття рішення про передачу у приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. У цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України). Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель з державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає. Витребування спірних земельних ділянок з володіння відповідачів відповідає критерію законності: воно здійснюється на підставі норми статті 388 ЦК України у зв`язку з порушенням органом місцевого самоврядування низки вимог ВК України та ЗК України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] не мали перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірних земельних ділянок, проявивши розумну обачність, могли і повинні була знати про те, що ділянка має ознаки земель водного фонду, а тому вибула з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить під обґрунтований сумнів добросовісність відповідачів під час набуття нею земельної ділянки у власність. Згідно зі ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Право власності дійсного власника презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна, відтак право держави на спірну земельну ділянку підлягає захисту шляхом пред`явлення віндикаційного позову. Водночас на наявність прав власника на майно не впливає і та обставина, що воно було предметом угоди щодо відчуження, укладеної іншими способами, оскільки дійсний власник не був стороною такої угоди. При цьому, статтею 346 ЦПК України не передбачено підстав припинення права власності дійсного власника у зв`язку із передачею земельної ділянки, реєстрацію права власності на неї за іншими особами, у тому числі після її продажу, що відбулося без участі та поза волею дійсного власника. У таких випадках чинність таких правочинів, державної реєстрації прав на його майно за іншими способами чи наявність у них правовстановлюючих документів не є перешкодою для витребування власником свого майна від добросовісного набувача на підставі ст. 388 ЦК України, що є належним способом захисту. При цьому для застосування віндикації не має самостійного правового значення наявність «ланцюжка» правочинів, за яким річ послідовно передавалася від однієї особи до іншої, що в кінцевому результаті призвело до перебування речі у володінні набувача. Визнання недійсними всіх правочинів щодо відчуження речі не вимагається. З огляду на викладене вище, позовні вимоги в частині витребування цієї земельної ділянки на користь держави в особі Хмельницької обласної державної адміністраціїє обґрунтованими та підлягають задоволенню. Звертаючись до суду з позовом в інтересах держави, прокурор обґрунтував наявність підстав для здійснення такого представництва приписами ст. 131-1 Конституції України, ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та у зв`язку з тим, що у даному спорі орган місцевого самоврядування, який має захищати інтереси членів громади, не здійснював належним чином своїх функцій в порушення вимог чинного законодавства передав у приватну власність земельну ділянку, не вживав заходів до виявлення та усунення порушень та є відповідачем у справі. А тому обґрунтування прокурором наявності підстав для представництва інтересів держави є мотивованим, прокурор правомірно звернувся до суду з позовом з метою захисту законних інтересів держави, при цьому, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. На підставі викладеного,

Outcome: approved