Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-19 00:00:00

В жовтні 2016 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі по тексту - відповідач), третя особа - [PERSON], відповідно до якого просив зобов'язати відповідача не перешкоджати у здійсненні позивачем права користування та розпорядження квартирою за адресою: [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач є власником 1/10 частки квартири за адресою [ADDRESS]. Разом з тим, 12.10.2016 невідомі люди, які назвались найманою охороною відповідача, перешкоджали позивачу потрапити до його квартири, погрожували останньому, в подальшому застосували фізичну силу. Позивач вважає, що відповідач порушує такою зухвалою поведінкою його права, зокрема, його право власності, тому був змушений звернутись до суду із вказаним позовом. В судовому засіданні позивач та представник позов підтримали та просили його задовольнити, оскільки дії відповідача перешкоджають позивачу користуватись своїм майном. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити в його задоволенні з огляду на те, що спірна квартира була передана Банку третьою особою - [PERSON] в іпотеку відповідно до Іпотечного договору № 04/1-245 від 07.06.2006 з метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань за Договором про надання не відновлюваної кредитної лінії № 335. Разом з тим, у третьої особи утворилась заборгованість у зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за кредитним договором, тому відповідач прийняв рішення про задоволення своїх грошових вимог за рахунок предмета іпотеки, а саме нежитлового приміщення загальною площею 437, 10 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та зареєстрував право власності на предмет іпотеки. Вказані нежитлові приміщення не мають в своєму складі житлових приміщень. Тому, позивач 12.10.2016 намагався проникнути у власність відповідача. Крім того, позивач не надав жодних доказів на підтвердження тієї обставини, що відповідач перешкоджає останньому здійснювати право користування та розпорядження належним позивачу майном. Третя особа в судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином. За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. В судовому засіданні встановлено, що позивач є власником 1/10 частини квартири [ADDRESS], що підтверджується Договором дарування частини квартири від 07.12.2007, посвідченого державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 5-6267, реєстраційний напис на право встановлюваному документі від 21.12.2007 записаний у реєстрову книгу №234-280. Вказаний Договір дарування укладений між позивачем та [PERSON], яка приватизувала спірну квартиру на підставі рішення Старокиївського районного суду від 13.11.1998 [PERSON], яке на даний момент є чинним. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки - 76162341 від 18.12.2016, реєстраційний номер об'єкта нерухомості - 961579880000, об'єкт нерухомого майна - нежиле приміщення, в (в літ. А) з першого по п'ятий поверх, загальною площею 437, 1 кв.м за адресою [ADDRESS] належить на праві приватної власності ПАТ «Укрсоцбанк». Об'єкти житлової нерухомості відсутні. Підстава набуття у власність - Іпотечний договір №04/І-245, серія та номер 2122д, виданий 07.06.2006. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки - 76162539 від 18.12.2016, реєстраційний номер об'єкта нерухомості - 592998180000, об'єкт нерухомого майна - квартира, двокімнатна, об'єкт житлової нерухомості, загальною площею 62, 3 кв.м за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON] (9/10 часток) та [PERSON] (1/10 частки). Відомості про державну реєстрацію іпотеки відсутні. Отже, з наведеного вбачається, що в [ADDRESS] знаходиться як житлова квартира, частка якої на праві приватної власності належить позивачу, так і нежилі приміщення, власником яких є відповідач. Крім того, квартира, власником якої є позивач та [PERSON] не перебуває та не перебувала в іпотеці. Право власності на вказану квартиру [PERSON] було отримано на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 25.02.1999 № 292, тобто до моменту укладення кредитного та іпотечного договору між відповідачем та третьою особою. З матеріалів справи також не вбачається, що [PERSON] відчужувала спірне нерухоме майно, окрім як позивачу за Договором дарування. Більше того, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27.11.2012, винесеного по справі за позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», НАН України, ПН КМНО [PERSON], позовні вимоги [PERSON] задоволено частково, зокрема, визнано недійсним договір купівлі-продажу як нежитлового приміщення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] та має площу 437, 1 кв.м з першого по п'ятий поверх включно (літера А), укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідченого ПН КМНО [PERSON] і зареєстрований в реєстрі за № 7044 у частині вказаних у договорі як нежилі приміщення, придбані [PERSON] приміщення на 4-му поверсі №/№25, 26, 27, 28, 29, 30 площею 60, 1кв.м, як одні і ті ж приміщення визнані квартирою №6, площею 60, 1 кв.м. що належить [PERSON] та виключено загальну площу вказаної квартири площею 62, 3 кв.м із загального розміру площі приміщення площею 437, 1 кв.м, яка зареєстрована за [PERSON], зобов'язано КП КМ БТІ внести відповідні зміни до інвентаризаційної справи. Доказів, що вказане рішення скасоване, до суду не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Такі ж положення містяться і в статті 321 ЦК України. Також, ч.ч. 1, 2, ст. 319 та ч. 2 ст. 386 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно з п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 07.02.2014, № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Як вбачається з матеріалів справи, позивач звертався до правоохоронних органів у зв'язку з тим, що не міг потрапити до квартири, співвласником якої він є, де проживає та зареєстрований. В матеріалах справи наявний висновок, затверджений начальником Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві від 29.11.2016, з якого вбачається, що було проведено перевірку за фактом звернення позивача з приводу того, що працівники ПАТ «Укрсоцбанк» здійснюють перешкоди позивачу у доступі останнього до його квартири. Разом з тим, підстав для введення відомостей до ЄРДР дільничний офіцер поліції не встановив, а позивачу рекомендували звернутись до суду за захистом своїх прав, так як між сторонами виникли цивільні правовідносини. З вказаного висновку також вбачається, що дільничним інспектором було встановлено ту обставину, що працівниками ПАТ «Укрсоцбанк» дійсно здійснюється охорона будинку [ADDRESS] від доступу сторонніх осіб, оскільки нежилі приміщення, що знаходяться у вказаному будинку, є власністю відповідача. Представник відповідача в судовому засіданні також пояснив, що оскільки нежитлові приміщення за адресою: [ADDRESS] є власністю Банку та на даний час здійснюється охорона будівлі від доступу сторонніх осіб, в тому числі і позивача. Разом з тим, суд критично ставиться до вказаного твердження, оскільки в судовому засіданні встановлено, що Банк не є власником квартири [ADDRESS], державна реєстрація права власності на вказану квартиру не скасована, позивач є співвласником спірної квартири та на законних підставах отримав право власності на частину цього нерухомого майна. Крім того, позивачем не відчужувалась його частка, вказана частка також не обтяжена іпотекою, будь-які заборони щодо її відчуження відсутні. Доказів протилежного представником відповідача в судовому засіданні надано не було. Враховуючи все вище викладене, а також ту обставину, що представником відповідача визнано ту обставину, що будинок знаходиться під охороною та що позивачу фактично відмовлено в доступі до його квартири [ADDRESS], суд приходить до висновку, що відповідачем чиняться перешкоди у здійсненні права власності позивачем та порушуються його конституційні права. Разом з тим, позивач є власником лише 1/10 частини квартири, 9/10 частки квартири належать [PERSON], а тому, оцінюючи належність, достовірність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково, суд вважає за необхідне зобов'язати Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» усунути перешкоди та не перешкоджати [PERSON], [INFO], у здійсненні ним права користування та розпорядження належною йому 1/10 частини квартири [ADDRESS]. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі - 551 грн. 20 коп. На підставі вищенаведеного та

Outcome: partial