Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-25 00:00:00

В вересні 2016 року [PERSON] звернулася у суд із позовом до [PERSON], Товариства з обмеженою відповідальністю «Агенство нерухомості Естейт-сервіс» (далі ТОВ «Агенство нерухомості Естейт-сервіс»), за участю третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON], про визнання договору іпотеки припиненим, зняття заборони на відчуження, визнання договору про задоволення вимог іпотекодержателя недійсним. На обґрунтування вимог позивач вказала, що 18 вересня 2008 року як засіб забезпечення виконання зобовязань за договором позики, посвідченим в цей же день приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 3115, укладено Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, за умовами якого вона передала під заставу квартиру [ADDRESS] (Комсомольському шосе) в м. Харкові, належну їй на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого президентом Біржі нерухомості та основних фондів «Україна» за реєстраційним № Н7-143м від 12 квітня 1997 року. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 3117. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 28 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалами Апеляційного суду Харківської області від 24 грудня 2015 року, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 березня 2016 року в задоволенні позову про стягнення сум боргу за договором позики, звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відмовлено. Ухвалою Верховного Суду України від 21 червня 2016 року у допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики, звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення за заявою [PERSON] про перегляд Верховним Судом України рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 28 вересня 2015 року, ухвали Апеляційного суду Харківської області від 24 грудня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 березня 2016 року відмовлено. Крім того, 06 червня 2016 року укладено Договір купівлі-продажу на підставі застереження в іпотечному договорі про можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу будь-якій особі-покупцю, відповідно до умов якого [PERSON] від імені іпотекодавця [PERSON] передав, а ТОВ «Агенство нерухомості Естейт-сервіс» прийняло у власність квартиру [ADDRESS] (Комсомольське шосе) в м. Харкові. Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 4486. Посилаючись на те, що основне зобовязання фактично є припиненим, [PERSON] просила визнати припиненим Договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 18 вересня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 3117; визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (Комсомольське шосе) в м. Харкові, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 4486; зняти заборону відчуження вказаного майна, накладену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 3118; вирішити питання про судові витрати. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 25 листопада 2016 року позов задоволено. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 18 вересня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 3117, визнано припиненим. Знята заборона на відчуження квартири [ADDRESS] (Комсомольське шосе) в м. Харкові, накладена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 3118. Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (Комсомольське шосе) в м. Харкові, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим № 4486 визнано недійсним. Стягнуто з [PERSON] та ТОВ «Агенство нерухомості Естейт-сервіс» на користь [PERSON] судовий збір по 826 грн. 80 коп. з кожного. Ухвалами Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 лютого 2017 року та від 20 лютого 2017 року в задоволенні заяв [PERSON] та ТОВ «Агенство нерухомості Естейт-сервіс» про перегляд заочного рішення цього ж суду від 25 листопада 2016 року відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Зокрема зазначає, що основне зобовязання не є припиненим, оскільки відмовлено у звязку з пропуском строку звернення до суду за захистом порушеного права; звернення стягнення на предмет іпотеки відбулося в позасудовому порядку, що передбачено статтями 35, 38 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-1У (з наступними змінами) «Про іпотеку» (далі Закон № 898-1У) та умовами іпотечного договору. В запереченнях на апеляційну скаргу позивач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін. ТОВ «Агенство нерухомості Естейт-сервіс», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] заочне рішення суду першої інстанції не оскаржили, своїх заперечень на апеляційну скаргу не надали. Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Визнаючи Договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 18 вересня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 3117, припиненим, суд першої інстанції вважав, що цей правочин фактично припинив дійсність 19 листопада 2011 року на підставі частини 4 статті 3 Закону № 898-1У. Визнаючи Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (Комсомольське шосе) в м. Харкові, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 4486, недійсним, суд першої інстанції виходив із того, що набувач є недобросовісним, а тому є підстави для застосування реституції, що включає скасування державної реєстрації договору та зняття заборони відчуження предмета іпотеки. Однак повністю погодитись з такими висновками не можна, оскільки суд неповно зясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати (ст. 214 ЦПК України). Вказані вимоги залишились поза увагою суду першої інстанції. Згідно з частиною 1 статті 509, статті 526 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За загальним правилом, зобовязання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Припинення зобовязання на вимогу однієї зі сторін допускається лише у випадках, установлених договором або законом (частини 1 та 2 статті 598 ЦК України). Правила припинення зобовязання сформульовані в главі 50 «Припинення зобовязання» розділу 1 книги 5 «Зобовязальне право» ЦК України. Норми цієї глави передбачають, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599), переданням відступного (стаття 600), зарахуванням (стаття 601), за домовленістю сторін (стаття 604), прощенням боргу (стаття 605), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606), неможливістю виконання (стаття 607), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609). Спливу позовної давності як підстави для припинення зобовязання норми глави 50 «Припинення зобовязання» ЦК України не передбачають. При цьому відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставне майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України. Згідно з приписами статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобовязання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона в момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Таким чином, позовна давність повязується із судовим захистом субєктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо впродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом, ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне субєктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобовязаної особи. У зобовязальних відносинах (стаття 509 ЦК України) субєктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обовязку щодо передання майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обовязку. Так само боржник зі сливом позовної давності одержує вигоду захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обовязку. Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє субєктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобовязання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина 3 статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина 5 статті 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобовязання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина 1 статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобовязання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного. Отже, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобовязання не визнає. Виконання боржником зобовязання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобовязання в односторонньому порядку (частина 2 статті 598 ЦК України), якщо такого його права не встановлено договором або законом окремо. Таким чином, за загальним правилом ЦК України, зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобовязання не припиняється. Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону № 898-1У іпотека це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина 2 статті 3 Закону № 898-1У). Вона має похідний характер від основного зобовязання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобовязання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина 5 статті 3 Закону № 898-1У). Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 Закону № 898-1У. Конструкція цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим законом. Так, згідно з указаною нормою іпотека припиняється у разі припинення основного зобовязання (абзац 2 частини 1 статті 17 Закону № 898-1У). Натомість Законом № 898-1У не передбачено такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобовязанням. Якщо інше не передбачено договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) сам по собі не припиняє основного зобовязання за кредитним договором і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацем 2 частини 1 статті 17 Закону № 898-1У. Саме така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 643/4395/16-ц, яка відповідно до вимог статті 360-7 ЦПК України є обовязковою для судів. Оскільки факту виконання основного зобовязання з боку позивача не встановлено, що згідно з положеннями Закону № 898-1У є однією з підстав припинення іпотеки, висновок суду першої інстанції про припинення Договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 18 вересня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 3117, та зняття заборони на відчуження квартири [ADDRESS] (Комсомольське шосе) в м. Харкові, накладеної приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 3118, є помилковим. Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з частино 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За положеннями частин 1, 3 статті 203 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). При цьому відповідно до статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки передбачені ст. 33 Закону № 898-1У. Так, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частини1, 3 ст. 33 Закону № 898-1У). Можливість у разі неналежного виконання боржником основного зобовязання задовольнити вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки передбачена статтями 38, 39 Закону № 898-1У. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог оцього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. В пункті 6 Договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 18 вересня 2008 року сторони погодили, що право звернення стягнення на предмет іпотеки виникає у іпотекодержателя при невиконанні іпотекодавцем зобовязання по поверненню за договором позики (але не раніше 18 грудня 2008 року) або достроково згідно з правилами пункту 2 договору позики. Право звернення стягнення на предмет іпотеки виникає у іпотекодержателя після вчинення виконавчого напису нотаріуса на договорі позики, який визначить суму, належну до стягнення. В суді апеляційної інстанції [PERSON] представник [PERSON] пояснив, що нотаріусом не було вчинено на договорі позики напису щодо визначення суми, належної до стягнення. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 28 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалами Апеляційного суду Харківської області від 24 грудня 2015 року, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 березня 2016 року, в задоволенні позову про стягнення сум боргу за договором позики, звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відмовлено. Судами було встановлено, що на час вирішення справи за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики, звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення неповернутою залишилася сума боргу в розмірі 31\~600 доларів США 00 центів, які відповідачі зобовязувалися відповідно до пункту 1 договору позики повернути не пізніше 18 листопада 2008 року. Однак з даним позовом [PERSON] звернувся з пропуском строку позовної давності. За правилами частини 3 статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Статтею 319 ЦПК України встановлено, що рішення або ухвала апеляційного суду набирають законної сили з моменту їх проголошення. Оскільки в позові про стягнення суми боргу за договором позики, звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відмовлено, тому [PERSON] не мав права відчужувати ТОВ «Агенство нерухомості Естейт-сервіс» спірне майно, а саме - квартиру [ADDRESS] (Комсомольське шосе) в м. Харкові з урахуванням преюдиційності для даних правовідносин рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 28 вересня 2015 року, залишеного без змін ухвалами Апеляційного суду Харківської області від 24 грудня 2015 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 березня 2016 року. З огляду на це, висновок суду першої інстанції про визнання Договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (Комсомольське шосе) в м. Харкові, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 4486, недійсним є обгрунтованим. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції в цій частині не спростовують. Докази та обставини, на які посилається [PERSON] в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу в цій частині не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції дотримані норми матеріального та процесуального права.

Outcome: partial