Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-02 00:00:00

В жовтні 2014 року опікун [PERSON] [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «ОТП Банк» про визнання недійсним кредитного договору від 16. 09. 2013 № 2005801830. Позовні вимоги мотивовано тим, що в момент підписання спірного договору [PERSON] через наявність у нього тяжкого психічного розладу, перебував у психічному стані, що позбавляв його можливості усвідомлювати значення вчинюваних дій, а тому він був тимчасово недієздатним як учасник правочинів. Зазначені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом. До судового засідання позивач не з'явився, суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги підтримав. Просив задовольнити позов. Представники відповідачів до судового засідання не з'явилися, про час та місце слухання справи повідомлялися вчасно, причин неявки суду не повідомили, відповідних заяв та документів суду не надавали. Справу відповідно до ст. 224 ЦПК України розглянуто за його відсутності. Суд ухвалює рішення в порядку заочного розгляду справи. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON]. є батьком [PERSON]., який з дитинства мав вади психічного розвитку, перебував на обліку у психіатра та невропатолога. В останні роки [PERSON]. почав зловживати спиртними напоями, що призвело до прогресування психічних хвороб. Декілька років [PERSON]. перебуває у такому стані, що не може керувати своїми діями та розуміти їх значення. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 10. 07. 2014 [PERSON]. було визнано недієздатним, а позивача [PERSON]. призначено його опікуном. Позивачу стало відомо, що невідомі особи, скористалися станом здоров'я його сина, а саме неможливістю останнім розуміти значення своїх дій, та оформили на нього кредити в різних банках, а отримані кошти забрали собі. На свою домашню адресу позивач почав отримувати листи -повідомлення, з яких дізнався, що на його сина, опікуном якого він є в теперішній час отримано кредит в ПАТ «ОТП Банк» за кредитним договором № 2005801830 від 16. 09. 2013, відповідно до якого на ім'я [PERSON]. видано кредит у розмірі 19183, 34 грн. Позивач стверджує, що особи, які привели його сина до банківських установ, яким було дуже відомо про стан здоров'я сина, після отримання ним коштів забрали ці гроші собі. Таким чином, невідомі позивачу особи скористалися станом психічного здоров'я його сина та шляхом обману від його імені отримали кошти за вищезазначеним кредитним договором. При цьому [PERSON]. ледве читає, та не міг розуміти тексту банківського договору та його значення в момент укладання. Враховуючи стан здоров'я [PERSON] під час укладання такого договору [PERSON]. не розумів значення своїх дій та не міг ними керувати, чим і скористалися невідомі особи. Хоча недієздатним [PERSON]. було визнано лише 10. 07. 2014 на момент укладання такого договору він вже знаходився в такому психічному стані, що перешкоджало йому належним чином усвідомлювати те, що з ним відбувається. Цей факт підтверджується також і тим, що в листопаді 2013 року він знову був поміщений до Миколаївської обласної психіатричної лікарні, де тривалий час знаходиться на обліку. Висновок про психічний стан [PERSON]. в акті судово-психіатричного експерта № 260 від 17. 06. 2014 озазначено як: «запас загальноосвітніх знань обмежений, читає погано, зміст прочитаного передати не може. [PERSON]. виявляє ознаки стійкого психічного розладу у формі легкої розумової відсталості (помірної дебільності) з емоційно-вольовими, переважно торпедними, порушеннями, ускладеними виразним розладом особистості та поведінки внаслідок вживання алкоголю (F70.1, F10.71). Ступінь виразності психічних та поведінкових розладів така, що він не здатен розуміти значення своїх дій та керувати ними. Відповідно до вимог ст. 225 ЦК України, правочин , який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний недійсним за позовом цієї особи. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред'явити її опікун. Крім того, згідно із вимогами ст. 1186 ЦК України, шкода, завдана фізичною особою, яка в момент її завдання не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, не відшкодовується . Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Зважаючи на те, що жодна зі сторін такого клопотання не заявляла, а в матеріалах справи є висновок судово-психіатричного експерта № 260 від 17. 06. 2014, судом судово-психіатрична експертиза не призначалася. Відповідно до того ж п. 16 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. Згідно з ч. ч. 6, 7 ст. 147 ЦПК висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими ст.212 цього кодексу. Незгода суду з висновком експерта повинна бути вмотивованою в рішенні або ухвалі. Хоча висновок експертизи є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами (стаття 212 ЦПК України), і будь-які зовнішні обставини (мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Отже, висновок експерта не має переваг перед іншими засобами доказування, він також підлягає дослідженню й перевірці, а фактичні дані, що містяться в ньому, оцінюються судом за загальними правилами. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про психіатричну допомогу» діагноз психічного розладу встановлюється відповідно до загальновизнаних міжнародних стандартів діагностики та Міжнародної статистичної класифікації хвороб, травм і причин смерті, прийнятих Міністерством охорони здоров'я України для застосування в Україні. Відповідно до п. 1.1. Наказу МОЗ України № 297 від 08.10.98 «Про перехід органів і закладів охорони здоров'я України на Міжнародну статистичну класифікацію хвороб і споріднених проблем охорони здоров'я десятого перегляду» з 01. 01. 1999 здійснено перехід на Міжнародну статистичну класифікацію хвороб і споріднених проблем охорони здоров'я десятого перегляду (МКХ-10), як єдиного міжнародного нормативного документу для формування системи обліку і звітності в охороні здоров'я. В той же час відповідно до Міжнародної статистичної класифікації хвороб і споріднених проблем охорони здоров'я десятого перегляду (МКХ-10) до психічних розладів та розладів поведінки, обумовлених вживанням психоактивних речовин (F 10-F19) відносяться і психічні розлади і розлади поведінки внаслідок вживання алкоголю (F 10.-). Саме про наявність такого психічного розладу свідчать наявні в матеріалах справи докази. Таким чином, зі змісту статті 225 ЦК України та аналізу практики Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вбачається, що визнання недійсним правочину на підставі частини 1 статті 225 ЦК України можливо лише за умов встановлення абсолютної неспроможності особи в момент укладення угоди розуміти значення своїх дій або керувати ними. Не є достатнім встановлення факту наявності у особи психічних розладів, які позбавляли її можливості повною мірою розуміти значення своїх дій та можливості керувати ними в момент укладення договору. Відповідно до п. 14 постанови Пленуму ВСУ від 30. 05. 1997 № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» судово-психіатрична експертиза призначається, коли вирішення кримінальної або цивільної справи залежить від визначення психічного стану особи на час вчинення нею певного діяння (бездіяльності) чи укладення угоди за наявності сумнівів щодо її спроможності усвідомлювати значення своєї поведінки внаслідок психічної хвороби або тимчасового розладу душевної діяльності. Відповідно до абз. 2 п. 14 постанови Пленуму ВСУ від 30. 05. 1997 № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» знаками такої поведінки можуть бути невмотивовані, неадекватні чи неконтрольовані дії особи в момент вчинення протиправного діяння або в процесі провадження у справі, а так само при укладенні цивільно-правової угоди. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» тяжкий психічний розлад - розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам'яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку. Таким чином, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, в результаті всебічного, повного та об'єктивного їх розгляду в судовому засіданні, суд вважає що позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідачів в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243, 60 грн. (по 121, 80 грн. з кожного). На підставі вище викладеного та

Outcome: approved