Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-08 00:00:00

В грудні 2019 року позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] (надалі за текстом відповідач) про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що 20.09.2010 відповідно до укладеного договору № б/н від 20.09.2010 відповідач отримала кредит у розмірі 15000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Однак, взяті на себе зобов`язання остання не виконує та має заборгованість станом на 01.07.2019, яка складається з наступного: 14108,78 грн - заборгованість за кредитом, 109034,88 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 20.09.2010 по 31.12.2018 року. Просив стягнути вказану заборгованість, а також судові витрати з відповідача. 16.01.2020 у встановлений судом строк від представника відповідача - адвоката Рижко Г.О. на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнає, просить відмовити в задоволенні позову. Зі змісту відзиву вбачається, що у анкеті-заяві від 20 вересня 2010 року процентна ставка не зазначена, а матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Зазначає, що до вказаних правовідносин неможливо застосувати правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (20 вересня 2010 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Вказує на відсутність підстав вважати, що при укладенні кредитного договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. 11.03.2020 на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній вважає доводи представника відповідача, викладені увідзиві необґрунтованими та просить задовольнити позов у повному обсязі. Зокрема, позивач зазначає, що Умови та Правила надання банківських послуг, які розміщені на офіційному сайті позивача є публічною офертою, що містять умови та правила надання послуг банком його клієнтам. Відповідачем було підписано заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, тому останній ознайомився та згодний з Умовами та Правилами надання банківських послуг, в тому числі з Умовами та Правилами обслуговування по платіжним карткам, розташованим на сайті банку, Тарифами банку, які разом з цією заявою складають Договір банківського обслуговування.Також зазначає, що ЗУ «Про захист прав споживачів» не поширюється на спірні правовідносини, оскільки вищевказаний Закон визначає поняття споживчого кредиту, а саме: споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. В даному ж випадку грошові кошти надавалися у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Позивач просить суд під час розгляду справи врахувати постанови Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 року у справі № 356/1635/16-ц, від 28.03.2019 року у справі № 428/2873/17, від 06.02.2018 року у справі № 755/2720/16-ц та від 17.04.2019 року у справі № 666/388/16-ц. 11.03.2020 від представника відповідача - адвоката Рижко Г.О. на адресу суду надійшли заперечення, в яких викладені пояснення, аналогічні викладеним у відзиві. 15.04.2020 на адресу суду від позивача повторно надійшла відповідь на відзив з наданням пояснень, аналогічним до пояснень, викладених у попередній відповіді на відзив. 05.05.2020 року від представника відповідача - адвоката Рижко Г.О. на адресу суду надійшли письмові пояснення, в яких остання зазначає про неправомірне збільшення банком в односторонньому порядку процентної ставки за користування кредитом, про неправомірне стягнення пені за період з 01.05.2014 по 23.12.2016, а також надає розрахунок, який, на її думку, підтверджує повну сплату заборгованості за кредитом. 10.06.2020 на адресу суду від позивача надійшли заперечення на письмові пояснення представника відповідача, суть яких в основному зводиться до дублювання пояснень, наданих позивачем раніше у відповідях на відзив. Однак, крім іншого, позивач зазначає про те, що підвищення процентної ставки відбулося відповідно до вимог діючого законодавства та умов кредитного договору, згідно якого банк має право проводити зміни Тарифів, а також інших умов обслуговування карткового рахунку, про що інформує клієнта шляхом надання виписки по картковому рахунку. Також позивач не погоджується з розрахунком відповідача, зазначає про його право нараховувати відсотки за договором після закінчення строку виконання зобов`язання, вказує на черговість погашення заборгованості за договором, відповідно до якої, в першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання, в другу - виплачуються проценти і неустойка, в третю - сплачується основна сума боргу. Зазначає, що при подачі позову до суду у банка була відсутня достовірна інформація про адресу, за якою на час початку проведення антитерористичної операції проживав відповідач. Також вказує, що строк позовної давності при зверненні до суду позивачем дотримано. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач та його представник - адвокат Рижко Г.О. до судового засідання не з`явились, надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, з урахуванням наданих письмових пояснень. Відповідно до ст. 247 ЦПК України в зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, дійшов наступного висновку. Так в судовому засіданні встановлено, що 20.09.2010 між АТ КБ «ПриватБанк» (який є правонаступником ПАТ КБ «ПриватБанк») згідно статуту АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір б/н про надання кредиту в розмірі 15000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 7,6% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с. 9, 10). Формою договору між сторонами є анкета-заява № 0101020100173570435, яку відповідач підписала та погодилася з тим, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, запропонованими банком Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами, складає між позичальником і банком договір про надання банківських послуг. У заяві також зазначено, що умови та правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті банку, і відповідач зобов`язалася виконувати вимоги умов та правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті банку (а.с. 9). Як підтверджується матеріалами справи, банк виконав зобов`язання, надавши відповідачу кредит. Згідно розрахунку заборгованості, представленого банком за кредитним договором від 20 вересня 2010 року, станом на 01 липня 2019 року виникла заборгованість у сумі 123143,66 грн, яку позивач просить стягнути на свою користь та яка складається з: 14108,78 грн - заборгованість за тілом кредиту, 109034,88 грн - заборгованість по процентамза користування кредитом за період з 20.09.2010 по 31.12.2018 (а.с. 6-8). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є у мови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Разом з тим, у анкеті-заяві позичальника від 20 вересня 2010 року процентна ставка не зазначена (а.с. 9). Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за процентами за користування кредитними коштами. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 17 грудня 2013 року, посилався на витяг з Тарифів обслуговування по кредитним картам «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Контракт», «Універсальна Голд» та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://www.privatbank.ua як невід`ємні частини спірного договору (а.с.11-34). Витягом з Тарифів обслуговування по вказаним кредитним картам та витягом з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://www.privatbank.ua, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, у тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення та інші умови. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Тарифів та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Суд вважає, що у даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів обслуговування по кредитним картам «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При визначені розміру заборгованості банк, пославшись на Тарифи обслуговування по кредитним картам «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Контракт», «Універсальна Голд» та Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://www.privatbank.ua, включив у платіж за кредитом, згідно зі ставками, розміром та порядком нарахуванням, визначеними цими документами, заборгованість по процентам за користування кредитом 109034,88 грн, яку визначив станом на 31.12.2018, і яку просив стягнути з відповідача. Суд вважає, що витяг з Тарифів та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що розміщені на сайті: https://www.privatbank.ua, що містяться у матеріалах цієї справи, не містять підпису відповідача, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 20 вересня 2010 року шляхом підписання анкети-заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Таким чином, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] АТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Саме такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19. Суд звертає увагу, що укладений між сторонами кредитний договір від 20.09.2010 року у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача фактично отриманих та використаних ним коштів в розмірі 14108,78 грн, які є тілом кредиту, суд виходить з наступного. Відповідно до частини першої статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Зі змісту позовної заяви вбачається, що відповідачу було надано кредит у розмірі 15000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідно до наданого банком розрахунку заборгованості за договором б/н від 20.09.2010 року, відсоток за користування кредитом встановлено у розмірі 27,6% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. З розрахунку заборгованості, наданого банком вбачається, що починаючи з 01.09.2014 банк збільшив відсоткову ставку - до 32,40%, а з 01.04.2015- до 42,00% річних. Згідно зі статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Згідно із частиною третьою цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. У частині четвертій указаної статті передбачено, що в разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. Відповідно до пункту 2 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270 (далі - Правила), реєстроване поштове відправлення - поштове відправлення, яке приймається для пересилання з видачею розрахункового документа, пересилається з приписуванням до супровідних документів та вручається одержувачу під розписку. З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку. Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі за № 6-1374цс17. Судом встановлено, що матеріали справи не містять доказів письмового інформування відповідача про підвищення відсоткової ставки, оскільки позивач їх суду не надав, тому збільшення процентної ставки банком в односторонньому порядку з 01.09.2014 є неправомірним. Судом проаналізовано наявні в матеріалах справи докази, зокрема, виписку руху коштів по рахунку [PERSON] , квитанції про сплату боргу за кредитом від 30.11.2016 та від 23.12.2016, а також розрахунок заборгованості позивача та розрахунок сплати заборгованості представника відповідача та встановлено, що відповідачем періодично здійснювалися платежі в рахунок погашення заборгованості за кредитом. Так, відповідно до вищевказаних квитанцій про сплату боргу 30.11.2016 відповідач здійснила платіж в сумі 9000,00 грн, 23.12.2016- здійснила останній платіж за кредитом в сумі 14000,00 грн. В період з 01.09.2014 (з дати підвищення процентної ставки) по 23.12.2016 (дата здійснення останнього платежу за кредитом) заборгованість склала: 14108,78 грн (заборгованість за тілом кредиту) х 2,3% (відсоткова ставка в місяць) = 324,50 грн/міс.; Кількість днів за період з 01.09.2014 по 23.12.2016 становить 845 днів. 324,50 грн/міс. х 28,17 міс. (845 кількість днів в періоді : 30 кількість днів в місяці) = 9141,16 грн. (заборгованість за процентами за вищевказаний період). 14108,78 грн (заборгованість за тілом кредиту) + 9141,16 (заборгованість за процентами) = 23249,94 грн (загальна сума заборгованості станом на 30.11.2016). 23249,94 грн - 9000,00 грн (сума погашення кредиту від 30.11.2016) - 14000,00 грн (сума погашення кредиту від 23.12.2016) = 249,94 грн (залишок заборгованості за тілом кредиту станом на 23.12.2016). Таким чином, станом на 23.12.2016 відповідач мала залишок заборгованості за тілом кредиту в сумі 249,94 грн. Відповідно до розрахунку заборгованості позивача, за період з 01.05.2014 по 23.12.2016 відповідачу була нарахована пеня та комісія в сумі 2600,00 грн. З матеріалів справи вбачається, що відповідач зареєстрований та проживає в смт. Ялта Мангушського (Першотравневого) району Донецької області. Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України». 15 жовтня 2014 року набрав чинності Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», в преамбулі якого зазначено, що цей Закон визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб`єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення. Відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Разом з тим заборона щодо нарахування пені на основне зобов`язання фізичним особам - позичальникам потребує сукупність умов, а саме: 1) необхідність реєстрації; 2) необхідність постійного місця проживання боржника. На виконання ч. 6 ст. 14-1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» Національний банк України з метою забезпечення реалізації ст. 2 цього Закону листом від 5 листопада 2014 року № 18-112/64483 «Про скасування пені та штрафів за договором кредиту під час АТО» повідомив всі банки про необхідність неухильно дотримуватися вимог Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» та про відповідальність керівників банків за їх невиконання. Також на виконання ч. 5 ст. 14-1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2015 року № 1053-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція, де зазначено і смт. Ялта Мангушського (Першотравневого) району Донецької області, де проживає відповідач. Отже, з урахуванням наведених норм права, суд дійшов висновку про неправомірність нарахування та стягнення банком з відповідача заборгованості за пенею з 14 квітня 2014 року, оскільки законом це прямо заборонено. Тому, із загальної суми сплати заборгованості за кредитом в розмірі 32219,35 грн, банком неправомірно зараховано суму 2600,00 грн в рахунок погашення пені. Тому, суд вважає за необхідне зарахувати вищевказану суму в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту (2600,00 - 249,94 (залишок заборгованості за тілом кредиту станом на 23.12.2016) = 2350,06 грн (сума переплати за кредитом). Відповідно до статей 12,13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог - покладається на відповідача. Стаття 89 ЦПК України визначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, суд приходить до висновку про безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог позивача, а тому в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. Суд не приймає до уваги довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти без номеру, без дати, оформленої на ім`я « [PERSON] », яка була надана позивачем, оскільки вона не стосується відповідача, оскількі містить інші анкетні дані. Суд також вважає безпідставними посилання позивача на постанови Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 у справі № 356/1635/16-ц, від 28.03.2019 у справі № 428/2873/17, від 06.02.2018 у справі № 755/2720/16-ц та від 17.04.2019 у справі № 666/388/16-ц, оскільки в цих справах встановлені інші правовідносини. Крім того, суд враховує висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17, в якому зазначено, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати. Оскільки в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, судові витрати з відповідача на користь позивача стягненню не підлягають.

Outcome: dismissed