Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-19 00:00:00

В жовтні 2016 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив нарахувати йому та стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу відповідно місячного окладу в розмірі 3500 грн. за період з 05.12.2011 року по 05.10.2016 року (60 місяців) в розмірі 210000 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що рішенням Микитівського районного суду м. Горлівки Донецької області від 09 квітня 2012 року по справі № 534/1501/2012-ц він був поновлений на роботі до відповідача з 05.12.2011 року. судом було встановлено, що його місячний оклад складав 3500 грн. Проте, відповідач не виконує рішення суду по теперішній час. Тому, відповідач має відшкодувати йому заробітну плату за час вимушеного прогулу відповідно місячного окладу в розмірі 3500 грн. за період з 05.12.2011 року по 05.10.2016 року (60 місяців), що складає 210000 грн. В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги та просив задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилався на обставини, які в казані в його позовній заяві. Також, зазначив, що не заперечує проти проведення заочного розгляду справи. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, причину своєї неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вислухавши позивача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають по наступним підставам. Відповідно до ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Микитівського районного суду м. Горлівки Донецької області від 09 квітня 2012 року по справі № 534/1501/2012-ц було зобовязано Приватне акціонерне товариство «Горлівський мясокомбінат» укласти трудовий договір з [PERSON] з 05 грудня 2011 року, з дня звернення з приводу прийняття на роботу, а також вирішено питання щодо розподілу судових витрат. Позивач в судовому засіданні вказав, що відповідач по теперішній час не виконує вищевказане рішення суду, у звязку з чим, просив нарахувати йому та стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу відповідно місячного окладу в розмірі 3500 грн. за період з 05.12.2011 року по 05.10.2016 року (60 місяців) в розмірі 210000 грн. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Разом з тим, позивачем на підтвердження своїх позовних вимог надана ксерокопія рішення Микитівського районного суду м. Горлівки Донецької області від 09 квітня 2012 року по справі № 534/1501/2012-ц, яка не завірена належним чином та яка немає відомостей про набрання нею законної сили (а.с.3-6). Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Тому, суд не вважає ксерокопію зазначеного рішення суду допустимим та достовірним доказом по справі. Крім того, сам позивач в судовому засіданні вказав, що виконавчий лист по рішенню Микитівського районного суду м. Горлівки Донецької області від 09 квітня 2012 року у справі № 534/1501/2012-ц він не отримував, на виконання до відповідних органів його не надавав та до відповідача з приводу виконання рішення суду не звертався. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Тому, твердження позивача щодо невиконання відповідачем рішення суду взагалі є необґрунтованими та безпідставними. За таких обставин, з урахуванням вищевказаного, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає необхідним відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed