Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-12 00:00:00

В жовтні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , про відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула та розпорядилась майном іншої особи. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва Шевчука О.П. від 07.11.2016 відкрито провадження у справі. У судовому засіданні від 15.11.2017 розглянуто питання щодо прийняття заяви [PERSON] про збільшення позовних вимог, що надійшла на адресу суду 19.06.2017 та ухвалою суду від 15.11.2017, постановленою шляхом внесення до журналу судового засідання, вказану заяву було прийнято судом. На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 15.01.2018 названу справу було передано до розгляду судді Зотько Т.А.. 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 року №2147-VIII. Вказаним Законом вводено в дію нова редакція Цивільно-процесуального кодексу України. Згідно п.9 ч.1 Перехідних Положень (розділ ХІІ) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувається за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України. Враховуючи той факт, що попереднім складом суду у відповідності до ч.1 ст.173 ЦПК України у редакції до 15.12.2017 року, розгляд переданої справи по суті не розпочинався, суд прийшов до висновку щодо необхідності проведення підготовчого засідання, з метою недопущення порушення прав сторін у справі, про що було постановлено ухвалу Деснянського районного суду м. Києва шляхом внесення її до протоколу судового засідання від 06.02.2018. Згідно ухвал Деснянського районного суду м.Києва від 22.02.2018 та від 28.03.2018 заяву [PERSON] до [PERSON] про збільшення розміру позовних вимог залишено без руху, надано строк на усунення недоліків. На виконання вимог ухвали суду від 28.03.2018 року позивачем надано заяву про усунення недоліків позовної заяви та нова редакція позовної заяви, відповідно до якої останній просив суд: визнати його право на частину спадкового майна в порядку спадкування за законом, стягнути з відповідача на його користь вартість належної йому частки спадкового майна у грошовому еквіваленті, доходи, які він міг би одержати від суми, але не одержав через неправомірні дії відповідача, у розмірі встановленому чинним законодавством. Також позивач просив залучити [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , до участі у справі, як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору в порядку ч.1 ст.53 ЦПК України. Залучити до участі у справі Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, що є правонаступником Сімнадцятої київської державної нотаріальної контори, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору в порядку ч.1 ст.53 ЦПК України. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач вказує на те, що 12.12.2012 року ним та його братом була подана до Деснянського районного суду м. Києва позовна заява до відповідача, про визнання заповіту недійсним. Згідно рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12.05.2015 року по справі № 2603/16413/12-ц було задоволено позовну заяву, а саме: визнано недійсним заповіт [PERSON] від 06.08.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Савенком В.С., зареєстрований в реєстрі за № 3208 на користь [PERSON] Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24.06.2015 року зазначене рішення Деснянського районного суду м. Києва залишено без змін, а апеляційну скаргу [PERSON] в інтересах [PERSON] відхилено. Відтак, оскільки відповідач набув права власності на квартиру за недійсним правочином, то квартиру [ADDRESS] слід вважати як майно, яке набуте без достатньої правової підстави і керуватись положеннями глави 83 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч.4 ст. 1257 ЦК України у разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Виходячи з того, що спадкоємці першої черги відсутні, то відповідно до вимог ст. 1262 ЦК України, позивач, як брат спадкодавця, є спадкоємцем другої черги за законом. Позивач від спадщини не відмовлявся, а тому в грудні 2012 року був закликаний нотаріусом Сімнадцятої Київської державної нотаріальної контори Матвієнко Т.В. до спадкування грошових коштів покійного в установах Ощадбанку України. Позивач вважає, що його частка має складати 1/3 частину спадкового майна. До 2017 року це його право ніким не заперечувалося в будь-якій формі, при тому, що судові процеси, пов`язані із набуттям спадщини, тривають із 2012 року. Оскільки в даний час відповідачем та його представником заперечується право позивача на спадкування 1/3 частини спадкового майна, то виникла потреба у визначені частики позивача у спадщині, що він і просить зробити суд. Визначення судом його частки дозволить пред`явити майнові претензії до відповідача в обсязі його права власності на частку спадкового майна. Крім цього, у липні 2015 року позивачем була подана до Деснянського районного суду м. Києва позовна заява до відповідача, треті особи: Головне територіальне управління юстиції в м. Києві та Реєстраційна служба Головного управління юстиції м. Києва, про визнання недійсними свідоцтва, про право на спадщину за заповітом та державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 09.09.2016 року по справі № 754/19597/15-ц визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане [PERSON] . нотаріусом Сімнадцятої Київської державної нотаріальної контори Матвієнко Т.В., 18.12.2012 року на квартиру [ADDRESS] . Однак, відмовлено було у скасуванні державної реєстрації. Виникла ситуація, коли нотаріус не видає позивачу свідоцтво про право на спадщину за законом через наявність державної реєстрації на квартиру на іншу особу, а отримати відшкодування завданих йому відповідачем збитків він не може, оскільки заперечується його право на 1/3 частину спадкового майна, а відтак і розмір відшкодування. В ході підготовчого розгляду справи судом прийнято до спільного розгляду з первісним позовом зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , 3-особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про усунення від права на спадкування. Відповідно до вимог якого [PERSON] просив суд: усунути [PERSON] від права на спадкування за законом після смерті його брата [PERSON] , померлого [INFO] . Вирішити питання про витребування доказів та про виклик та допит в якості свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] В обґрунтування зустрічного позову [PERSON] вказував на те, що відповідно до рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27.04.2009 року померлого визнано недієздатним та призначено його опікуном. Позивач за зустрічним позовом як опікун, його дружина та донька доглядали за померлим, купували йому продукти харчування, ліки, сплачували вартість лікування та необхідних обстежень, готували йому їжу, прибирали за ним, водили на прогулянку та подібне, оскільки померлий не міг самостійно забезпечувати своє життя тому, що в 2008 році з ним стався інсульт, внаслідок чого він знаходився у безпорадному стані. Відповідач з померлим не спілкувався, ухилявся від надання йому необхідної допомоги, грошей на життєві потреби. Під час попередніх судів відповідач сам зазначав, що з померлим не спілкувався та допомоги не надавав. За весь час починаючи з 2008 року по день його смерті, тобто по [INFO] , з часу якого здоров`я померлого поступово погіршувалося, виникали все інші захворювання та їх ускладнення. Відповідач жодного разу не запропонував своєї допомоги померлому, не надав жодної копійки на його лікування та утримання, ні разу не з`явився його провідати, навіть не телефонував поцікавитись про його стан здоров`я. Позивач за зустрічним позовом неодноразово просив відповідача врахувати стан здоров`я померлого та відновити відносини, зважаючи на те, що разом з відповідачем було б легше доглядати за померлим. Враховуючи тривале ухилення відповідача від надання допомоги померлому, [PERSON] був змушений запозичувати грошові кошти на ліки та достатнє харчування для померлого, заощаджувати на собі та дітях на харчуванні, одязі та відпочинку, працювати неповний робочий день, просити доньку та дружину доглядати за померлим. Упродовж майже чотирьох років померлий окрім фізичного болю, який спричиняла йому хвороба, зазнавав душевних страждань у зв`язку з поведінкою відповідача, постійно покладав надію, що відповідач змінить своє ставлення до нього. [PERSON] вважає, що відповідач під час тяжкої хвороби померлого, який був в безпорадному стані мав можливість, але свідомо ухилявся від надання померлому будь-якої матеріальної та моральної підтримки, що можуть також підтвердити свідки: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] 14.08.2018 року до суду від [PERSON] в порядку ст. 178 ЦПК України надійшов відзив на зустрічний позов, відповідно до змісту якого вбачається, що [PERSON] не згоден з викладеними твердженнями відповідача, що він не спілкувався з померлим, оскільки позивач за первісним позовом, його дружина та дочка мали постійне спілкування із [PERSON] , по телефону раз на тиждень або на два тижні, в цілому вони мали з ним братерські стосунки. Відтак, не має підстав вважати, що у позивача за первісним позовом до брата було негативне ставлення. Крім того, з дозволу опікуна [PERSON] та його дочки, позивач за первісним позовом, його дружина та дочка, а також племінник [PERSON] , в середньому раз на тиждень, відвідували [PERSON] в його квартирі [ADDRESS] , приносили йому їжу, прибирали в кімнаті, виводили його на прогулянку. Коли ж брат перебував на стаціонарному лікуванні, то відвідували його по черзі, в середньому через день. Не відповідає дійсності й твердження, що позивач за первісним позовом буцімто під час попередніх судів сам зазначав, що з померлим не спілкувався та не надавав йому допомоги. Хоча у померлого під час хвороби й виявлялися певні розлади в мові та ході, але він міг спілкуватися й висловлювати свої побажання. Під час перебування [PERSON] на лікуванні, лікарі пояснили, що безкоштовних ліків, які наявні в лікарні, достатньо для проходження курсу лікування, а тому купувати ліки не потрібно. Водночас [PERSON] стверджує, що поніс значні витрати на лікування підопічного, при цьому не надає жодних доказів, які підтвердили б придбання ним ліків для померлого. Із проханням надати йому матеріальну допомогу у догляді за померлим [PERSON] до позивача за первісним позовом ніколи не звертався. Відтак, вимога про усунення від права на спадкування є безпідставною. Ухвалою від 06.09.2018 року закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , 3-особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, про визнання права власності на частину спадкового майна в порядку спадкування за законом та відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула та розпорядилась майном іншої особи та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , 3-особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про усунення від права на спадкування.Призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у судовому засіданні. 13.05.2019 року представником позивача за зустрічним позовом - [PERSON] подано до суду письмову заяву про застосування строків позовної давності, де останній просить застосувати позовну давність до позовної заяви [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про визнання права власності на частину спадкового майна в порядку спадкування за законом та відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула та розпорядилась майном іншої особи, та відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Вказана заява на думку представника має бути задоволена судом, враховуючи, що обставини, викладені позивачем в позовній заяві заявлені поза межами терміну позовної давності, обґрунтування причини пропуску строку звернення до суду та докази поважності причин пропуску строку звернення до суду за періоди з 21.06.2015 року по 03.04.2018 року та з 09.03.2017 року по 03.04.2018 року позивачем не надані. Отже, позивачем за первісним позовом пропущені загальний та спеціальний строки звернення до суду з позовною заявою без поважних причин. В судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] , який був допитаний судом в тому числі в якості свідка, та його представник - [PERSON] первісний позов підтримали з підстав, викладених в ньому, надали пояснення аналогічні викладеним в позові та відзиві на зустрічний позов, зустрічний позов не визнали в повному обсязі, просили суд у його задоволенні відмовити в повному обсязі. Відповідач за первісним позовом [PERSON] та представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні первісний позов не визнали у повному обсязі та просили в його задоволенні відмовити в підстав необґрунтованості та не недоведеності належними доказами. Надали пояснення аналогічні викладеним в зустрічному позові, зустрічний позов просили задовольнити. Третя особа: [PERSON] , який був допитаний судом в якості свідка, показав суду, що померлий був його дядьком. Коли він дізнався, що дядько захворів, то провідував його, при цьому весь час коли він приїздив, то бачив вдома у померлого дружину і доньку відповідача [PERSON] , які найбільш його доглядали. Позивача [PERSON] жодного разу, коли провідував померлого вдома, не бачив і не обізнаний чи той допомагав доглядати свого брата. При цьому зазначив суду, що в нього особисто і в думках не було звертатись з будь-якими позовами чи заявами з приводу прийняття спадщини, тому що він знає, що за померлим дядьком доглядав саме відповідач [PERSON] зі своєю сім' єю, а тому саме він має право на спадщину. Відносини між померлим і позивачем були сімейні, разом з тим йому відомо, що між ними був спір з приводу спадщини їх померлої матері. Надати свідчення з приводу коштів які витрачались відповідачем на лікування померлого свідок зміг у зв`язку з необізнаністю з даного питання. Третя особа: [PERSON] який був допитаний судом в якості свідка, показав, що він є сином старшого брата померлого, всього було п`ятеро братів. Коли той захворів, саме [PERSON] погодився доглядати за померлим [PERSON] , оскільки всі рідні відмовились. Позивачу [PERSON] , рідному брату померлого, теж пропонували здійснити догляд за [PERSON] , однак той категорично відмовився, обґрунтовуючи таку свою позицію тим, що він є людиною похилого віку. Ніхто не хотів доглядати померлого дядька. Після смерті матері відносини між братами були дуже поганими, оскільки виник спір з приводу спадкового майна матері. Свідок показав, що жодних претензій з приводу спадщини він особисто не має і не може бути, оскільки хто доглядав за померлим, той і має прийняти спадщину після нього. З приводу витрат на лікування померлого нічого сказати не може, оскільки такі обставини йому не відомі. За допомогою в догляді за померлим дядьком [PERSON] звертався, однак йому було відмовлено. Свідок показав, що аме дружина відповідача [PERSON] залишила роботу, щоб мати можливість доглядати за померлим про це йому стало відомо ще зі слів свого покійного батька. Також відомо про той факт, що коли [PERSON] помер, то позивач не дозволив на прохання відповідача навіть привезти тіло померлого до свого подвір`я, не зважаючи на те, що він живе біля кладовища. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: [PERSON] , судом належним чином повідомлялась про день, час і місце розгляду справи, однак, не скористалась своїм процесуальним правом участі у розгляді справи. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Головного територіального управління юстиції у м. Києві, в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи судом повідомлявся належним чином. За таких обставин суд вважав за можливе проводити розгляд справи у відсутності 3-осіб: [PERSON] та представника Головного територіального управління юстиції у м. Києві. Заслухавши пояснення сторін по справі, показання свідків, ретельно дослідивши письмові докази, суд прийшов до висновку, що первісний позов не підлягає до задоволення, в той час як зустрічний позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Як вбачається з копії свідоцтва про смерть [PERSON] помер [INFO] (а.с.17 т.1). Відповідно до вимог статті 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст.1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на обєкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством порядку. Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст.1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього кодексу. Згідно з вимогами ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 кодексу. Згідно зі ч.1 ст.1262 ЦК України, у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Відповідно до вимог ч.3 ст.1266 ЦК України, племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. Відповідно до вимог ч.1 ст.1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Згідно зі ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній, або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З рішення Деснянського районного суду м.Києва від 27.04.2009 вбачається, що [PERSON] визнано недієздатним, опікуном було призначено відповідача у даній справі [PERSON] .. Як вбачається з матеріалів справи рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12.05.2015 року по справі № 2603/16413/12-ц задоволено позовну заяву [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про визнання заповіту недійсним. Зокрема, вказаним рішенням суду визнано недійсним заповіт [PERSON] від 06.08.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Савенком В.С., зареєстрований в реєстрі за № 3208 на користь [PERSON] (а.с.6-9, Том- І ). Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24.06.2015 року, апеляційну скаргу [PERSON] в інтересах [PERSON] відхилено, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12.05.2015 року та додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18.05.2015 року залишено без змін (а.с.10-13, Том -І ). Крім того, рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 09.09.2016 року по справі № 754/19597/15-ц позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, Реєстраційна служба Головного територіального управління юстиції у м. Києві, [PERSON] , про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та державної реєстрації права власності на нерухоме майно задоволено частково. Зокрема, вказаним рішення суду визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане [PERSON] нотаріусом Сімнадцятої Київської державної нотаріальної контори Матвієнко Т.В., 18.12.2012 року на квартиру [ADDRESS] . В задоволенні решти вимог позову відмовлено. За правилом ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. На підставі ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Статтею 1297 ЦК України встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у виді втрати права на спадщину. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Згідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України, - «Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону». Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Пода С.П. від 25.02.2015 року [PERSON] було відмовлено у державній реєстрації прав та їх обтяжень, оскільки заяву про державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно щодо попереднього правонабувача подано після держаної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем (а.с.22, Том -І ). Позивач за первісним позовом в судовому засіданні, будучи допитаним в якості свідка, вказував на те, що наразі виникла ситуація, коли нотаріус не видає йому свідоцтво про право на спадщину за законом через наявність державної реєстрації на квартиру на іншу особу, а отримати відшкодування завданих йому відповідачем збитків він не може, оскільки останнім заперечується його право на 1/3 частину спадкового майна. За твердженнями [PERSON] він не має наміру виділяти належну йому частку в натурі у проданій відповідачем квартирі та використовувати її, його цікавить питання відшкодування відповідачем завданих збитків, оскільки відповідач без його на те згоди, розпорядився належним йому майном, в такий спосіб безпідставно збагатившись за рахунок його майна. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (стаття 1212 ЦК України). Відповідно до положень статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Згідно статті 1214 ЦК України ссоба, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов`язана повернути доходи. У разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Разом з тим, розглядаючи вимоги зустрічного позову, суд вважає за потрібне зазначити наступне. Частиною п`ятою статті 1224 ЦК України визначено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов`язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ. Суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини. Так, для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Таким чином, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. З Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» вбачається, що під безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. При цьому підлягає з`ясуванню, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від іншої особи та чи мав спадкоємець матеріальну і фізичну змогу надавати таку допомогу. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12.05.2015 року встановлена та обставина, що [PERSON] на день складання заповіту від 06.08.2008 року страждав психічним порушенням у вигляді Синдрому порушеної свідомості по типу оглушення, внаслідок гострого порушення мозкового кровообігу на тлі дисциркуляторної енцефалопатії судинного ґенезу і за своїм психічним станом він не усвідомлював свої дії та не міг керувати ними. Відповідно копії листа Комунального закладу Київської обласної ради «Київська обласна психоневрологічна лікарня №2» від 27.09.2018 року вбачається, що [PERSON] знаходився на лікуванні в періоди з 13.05.2010 року по 21.07.2010 року. Лікування проводилося за державні кошти (а.с.19, Том-ІІ). Згідно копії листа Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 18.10.2018 року, вбачається, що [PERSON] був отримувачем пенсії як опікун померлого [PERSON] [PERSON] було нараховано та виплачено грошову допомогу на поховання [PERSON] (а.с.21, Том-ІІ). Відповідно до довідок Київської міської клінічної лікарні №1 від 01.11.2018 року [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні у відділенні неврології Київської міської клінічної лікарні №1 з 14.11.2008 року по 24.11.2008 року - 10 днів, з 18.10.2009 року по 19.10.2009 року - 18 годин. Додаткові медичні препарати під час лікування забезпечувалися родичами хворого. Вартість одного ліжко-дня у 2008 році - 146,18 грн. (а.с.35, 36, Том-ІІ). В судовому засіданні як стороною позивача, так і стороною відповідача за первісним позовом не заперечувалась та обставина, що померлий [PERSON] у зв`язку з хворобою перебував у безпорадному стані, у зв`язку з чим не міг самостійно забезпечувати своє життя та потребував сторонньої допомоги. Зокрема, відповідач за первісним позовом вказував на те, що позивач [PERSON] не надавав допомоги померлому [PERSON] в той час, коли він у зв`язку з хворобою та похилим віком перебував у важкому стані, не навідував його та не цікавився станом його здоровя. На підставі вищевикладеного та враховуючи приписи ч.5 ст.1224 ЦК України, відповідач вважає, що є достатньо підстав для усунення від спадкування [PERSON] , як особи, яка ухилилася від надання допомоги спадкодавцеві, який в наслідок хвороби та похилого віку перебував в безпорадному стані, потребував догляду та матеріального утримання. Так, допитаний у якості свідка 3-особа: [PERSON] суду показав, що померлий [PERSON] є його дядьком. Коли померлий хворів, той провідував його разом з дружиною за адресою його помешкання. Не вступав у спадщину, та навіть і в думках не було намірів звертатись до суду з позовом оскільки доглядав за померлим дядьком саме [PERSON] і ніхто більше з рідних такої допомоги не надавав. Вважає, що позивач знав, що у померлого стався інсульт, однак найбільше за померлим доглядав [PERSON] , його дочка та дружина. Коли приїздив до дядька, то бачив там або [PERSON] або його родичів. Позивача не бачив у помешканні померлого дядька. Померлому важко було ходити. З приводу витрат на лікування померлого нічого сказати не може. Свідок [PERSON] , яка є дружиною [PERSON] , в судовому засіданні пояснила, що 4 роки доглядала за померлим дядьком чоловіка. 7 років померлий ні з ким не спілкувався, бо знаходився в не дуже гарному стані. Для того, щоб здійснювати догляд за дядьком прийшлося звільнитися з роботи. З дядьком у догляді було дуже важко, оскільки в нього була важка хвороба. День за днем прийшлося міняти постіль, купати, годувати померлого. Ніхто більше не захотів здійснювати догляд за хворим дядьком. [PERSON] та його сім`я відмовилися від догляду за померлим, оскільки це дуже важко. Всі сусіди бачили та були свідками того, що ніхто з інших родичів померлого не допомагав доглядати його. Кошти на лікування померлого дядька витрачали з сімейного бюджету. Сім`я позивача [PERSON] навіть на деякий час не захотіла забрати до себе хворого дядька. Донька позивача на похорон до померлого не приїздила і не відвідувала жодного разу. Приходилось позичати кошти на лікування дядька, оскільки він, у зв`язку з хворобою потребував значного лікування, а інколи і в стаціонарі. Пропонували [PERSON] спільно доглядати за дядьком, однак на таку пропозицію він категорично відмовився. Допитана судом у якості свідка [PERSON] , яка є донькою [PERSON] , суду показала, що в серпні 2008 року дядько був знайдений у важкому стані. Батько з дядьком знайшли і почали ним займатись. Попередили про це його рідних братів, в тому числі і позивача [PERSON] .. Перші два тижні вона брала відпусту без збереження заробітної плати для догляду за дядьком, потім мінялась з мамою. Перші роки мама доглядала за дядьком, у зв`язку з чим вимушена була звільнитись з роботи. Одного разу жінка позивача приїздила до квартири померлого. Родина позивача відмовилась забрати до себе хворого дядька та навіть не приїхала на його поховання. Всі рідні знали, що у дядька був важкий стан, у зв`язку з перенесеним інсультом. В поліклініку дядька возили на таксі, оскільки він сам не міг туди добратися. Ліки необхідні для лікування дядька витрачались батьком. Донька позивача не доглядала дядька. Догляд за померлим в основному здійснювала мама. В лікарні маму підміняла бабуся, яка працювала нянечкою. [PERSON] з родиною не здійснював догляд за померлим дядьком. Де ділися кошти, що належали померлому не відомо. Сім`ї [PERSON] пропонувалось доглядати за померлим дядьком спільно, однак вони відмовилися. Як вказала свідок, сама вона знаходилась та доглядала за дядьком останні вісім місяців. Наведені покази свідків суд не ставить під сумнів та вони підтверджують матеріальну та фізичну змогу [PERSON] надавати допомогу померлому братові, що знаходився у безпорадному стані, ухилення та відмову від надання такої допомоги. Такі покази свідків по справі повністю узгоджуються із іншими матеріалами справи та фактичними обставинами по справі, які були встановлені судом в ході розгляду справи. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює показання вказаних вище свідків та враховує їх як належні та достовірні, що підтверджуються відповідними письмовими доказами. При цьому, суд оцінює критично, та не приймає як дока,з показання допитаних в суді в якості свідків позивача [PERSON] та його доньки [PERSON] про надання належного догляду та підтримки померлому [PERSON] , як самим позивачем так і членами його сім`ї, з тих підстав, що вказані свідчення в повному обсязі спростовуються чисельними показами інших свідків, що в повній мірі узгоджуються з іншими доказами та встановленими судом обставинами в ході розгляду справи. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які регламентують порядок набуття права власності на спадкове майно і регулюються Конституцією України, ЦК України, ЗК України та ЦПК України. Так, згідно із ст.ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Як зазначено в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Будченко проти України», «найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним». Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 81 ЦПК України надає право сторонам та іншим учасникам справи подавати докази на підтвердження своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України). Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд вважає, що позивачем за первісним позовом та його представником в ході розгляду справи не надано належних та достовірних доказів для спростування позовних вимог [PERSON] , про усунення позивача за первісним позовом від права на спадкування. Враховуючи вище викладене, суд приходить до переконання про наявність законних підстав для задоволення зустрічних позовних [PERSON] , про усунення від права на спадкування, оскільки судом в ході розгляду справи достовірно встановлено, що позивач на пропозицію відповідача, щодо спільного догляду за померлим категорично відмовився, що підтверджено чисельними показами свідків та не було спростовано в ході розгляду справи судом, а в подальшому жодним чином не надавав та ухилявся від надання такої допомоги спадкодавцеві, який потребував її у зв`язку з похилим віком, тяжкою хворобою та безпорадним станом, його умисні дії, а в інших випадках і бездіяльність, була спрямована на уникнення від обов`язку забезпечити таку підтримку. При цьому, встановлені судом вищевказані обставини, жодним чином не спростовуються наданими суду показами, допитаних в якості свідків позивача [PERSON] та його доньки [PERSON] , які зазначали, що навідували померлого, як вдома, так і в лікарні дані. Суд оцінює дані покази критично, виходячи з тих підстав, що саме по собі провідування померлого та спілкування з ним по телефону, суд не розцінює, як надання відповідної, необхідної допомоги спадкодавцеві, який потребував її у зв`язку з похилим віком, тяжкою хворобою та безпорадним станом. У той же час задоволення зустрічних позовних вимог є підставою для залишення первісного позову [PERSON] , про визнання права власності на частину спадкового майна в порядку спадкування за законом та відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула та розпорядилась майном іншої особи без задоволення. Разом з цим, відповідачем за первісним позовом було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. У відповідності до роз`яснень, викладених у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відповідно до правових позицій, викладених в постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 року у справі № 6-116 цс 13 в порядку перегляду судових рішень у цивільних справах в зв`язку з неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, Верховний Суд України зазначив, що відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Враховуючи, вищевикладене, суд вважає, що позивачем не пропущено строки позовної давності, тому підстав для відмови у задоволенні позову з підстав її пропуску немає. У зв`язку із задоволенням зустрічного позову [PERSON] , відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704,80 грн., відповідно до доказів наявних в матеріалах справи. На підставі викладеного та

Outcome: approved