Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-18 00:00:00

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. У листопаді 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «8 Березня» (далі - ТОВ «8 Березня») про витребування земельної ділянки з незаконного користування. Позовна заява мотивована тим, що 04 вересня 2007 року між нею та ТОВ «8 Березня» було досягнуто згоди та укладено (підписано) договір оренди землі, площею 5,6039 га, розташованої на території Різдвянської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області, строком на 8 років. Державна реєстрація вказаного договору відбулася майже через півтора року. Зазначала, що державна реєстрація договору оренди землі не змінює моменту його укладення, а тому восьмирічний строк закінчується 5 вересня 2015 року. Вказувала на те, що вона 27 серпня 2015 року зверталась до ТОВ «8 Березня» з проханням не обробляти орендовану земельну ділянку після закінчення строку дії договору, тобто з 05 вересня 2015 року, на що надійшла відповідь від відповідача, в якій було зазначено про те, що товариство буде користуватися земельною ділянкою у 2016-2017 роках. Ураховуючи викладене та посилаючись на умови укладеного між сторонами договору оренди землі, [PERSON] просила суд зобов'язати ТОВ «8 Березня» повернути їй земельну ділянку, площею 5,6039 га, розташовану на території Різдвянської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області, на підставі закінчення строку договору оренди. Рішенням Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 02 грудня 2015 року позов [PERSON] задоволено. Зобов'язано ТОВ «8 Березня» повернути [PERSON] земельну ділянку, площею 5,6039 га, розташовану на території Різдвянської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області, в стані не гіршому порівняно з тим, у якому ТОВ «8 Березня» одержало в оренду вказану земельну ділянку, у зв'язку із закінченням строку, на який було укладено договір оренди землі від 04 вересня 2007 року, зареєстрований в Запорізькому регіональному «Центрі Державного земельного кадастру» 24 січня 2009 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що 04 вересня 2007 року сторони у вказаній справі дійшли згоди щодо усіх істотних умов договору оренди землі, в тому числі, щодо строку його дії, скріпивши договір своїми підписами, що і є моментом укладення договору. У момент державної реєстрації набирає чинності (набуває юридичної сили) договір, укладення якого вже відбулося, і така реєстрація не може змінювати моменту укладання договору. Відповідно до статті 631 ЦК України з моментом укладення договору пов'язується початок дії договору. Відтак, строк дії вищезазначеного договору оренди землі закінчився 05 вересня 2015 року. Крім того, ТОВ «8 Березня» не повідомляло [PERSON] письмово у строк, передбачений пунктом 8 договору оренди землі, про намір продовження строку дії договору. Таким чином, у зв'язку із закінченням строку дії договору оренди землі 05 вересня 2015 року товариство було зобов'язано повернути земельну ділянку позивачу на підставі пункту 20 вказаного договору та статті 34 Закону України «Про оренду землі». Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 05 квітня 2016 року апеляційну скаргу ТОВ «8 Березня» відхилено. Рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 02 грудня 2015 року залишено без змін. Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції відносно того, що сторони дійшли згоди щодо істотних умов договору оренди землі, скріпивши 04 вересня 2007 року договір своїми підписами, що і є моментом укладення договорів є законними та обґрунтованими. У касаційній скарзі, поданій у квітні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ТОВ «8 Березня», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову [PERSON] Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними, необґрунтованими й такими, що ухвалено з порушенням норм чинного законодавства. ТОВ «8 Березня» вказувало на те, що умовами договору оренди землі від 04 вересня 2007 року передбачено, що вказаний договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації. 24 січня 2009 року вказаний договір було зареєстровано у Запорізькому регіональному «Центрі Державного земельного кадастру». Товариство посилалось на те, що висновки судів попередніх інстанцій не відповідають встановленим обставинам у справі. Тобто, у договорі оренди землі сторони домовились про те, що орендодавець надає, а орендар приймає у строкове платне користування земельну ділянку, якою буде користуватися 8 років. Така передача здійснюється у п'ятиденний термін після державної реєстрації цього договору за актом її приймання-передачі. Крім того, правова позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 19 лютого 2014 року № 6-162цс13 не повинна враховуватись при розгляді вказаної справи, оскільки вона не містить висновку щодо застосування норми права про строк договору. У вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення на касаційну скаргу від [PERSON], в якому вона посилалася на те, що подана ТОВ «8 Березня» касаційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки мотиви та підстави, зазначені у вказаній скарзі щодо повного скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій є безпідставними та незаконними, які необґрунтовані належними та допустимими доказами, і не відповідають фактичним обставинам справи. Зазначала про те, що рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 02 грудня 2015 року та ухвала Апеляційного суду Запорізької області від 05 квітня 2016 року ухвалені у відповідності до вимог чинного законодавства України та вірно застосовано судами як норми матеріального, так і процесуального права. Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду. Касаційна скарга підлягає задоволенню. У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають. Судами встановлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки, площею 5,6039 га, розташованої на території Різдвянської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії від 10 квітня 2003 року. 04 вересня 2007 року між [PERSON] (орендодавець) та ТОВ «8 Березня» (орендар) було укладено договір оренди землі, зареєстрований в Запорізькому регіональному «Центрі Державного земельного кадастру» 24 січня 2009 року за № 040927400041. Відповідно до зазначеного договору оренди землі: орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Різдвянської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області (пункт 1); об'єктом оренди є земельна ділянка, площею 5,6039 га, кадастровий номер: [NUMBER] (пункт 2); договір укладено на 8 років. Після закінчення строку договору орендар товариство має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити орендодавця про намір продовжити його дію. За відсутності письмових заперечень орендодавця про продовження договору протягом місяця після закінчення строку договору, поновлення договору оренди земельної ділянки здійснюється на тих же умовах і на той самий строк. При поновленні договору оренди землі на новий строк, його умови можуть бути змінені за згодою сторін (пункт 8); після припинення дії договору орендар повертає орендодавцеві земельну ділянку у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав її в оренду (пункт 20); вказаний договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації (пункт 42); дія договору припиняється, зокрема в разі закінчення строку, на який його було укладено (пункт 36). У день підписання вказаного договору оренди, а саме - 04 вересня 2007 року, [PERSON] за актом прийому-передачі передала земельну ділянку у користування ТОВ «8 Березня». 27 серпня 2015 року [PERSON] направила на адресу ТОВ «8 Березня» лист-заяву про закінчення договору та повернення земельної ділянки, в якому просила після закінчення строку дії договору оренди землі, з 05 вересня 2015 року, не обробляти земельну ділянку та повернути її не пізніше 10 вересня 2015 року у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому товариство одержало її в оренду. Листом від 07 вересня 2015 року ТОВ «8 Березня» на вищевказану заяву позивача повідомило про те, що користуватиметься вказаною земельною ділянкою у 2015-2017 роках на законних підставах, оскільки договір оренди набуває чинності (вважається укладеним) після його державної реєстрації. Задовольняючи позов [PERSON], суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що моментом укладення договору є дата його підписання, тому договір припиняє дію після закінчення восьмирічного строку, який починається з моменту його укладення (04 вересня 2007 року), а не з моменту державної реєстрації, яка свідчить про набуття договором чинності (юридичної сили) і не може змінювати дату укладення договору. Згідно із частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (частина перша статті 210 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов'язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі». За змістом статей 18, 20 цього Закону (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Отже, строк дії договору оренди землі, умовами якого передбачено, що відлік строку оренди настає з моменту державної реєстрації цього договору, починається після набрання ним чинності, а не з моменту його укладення. Набрання договором чинності є моментом у часі, коли виникають права та обов'язки за договором, тобто коли на підставі договору (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) виникають правовідносини, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2777цс16 та від 07 червня 2017 року у справі № 6-872цс17. Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що відповідно до пункту 8 договору оренди землі йогоукладено на 8 років. Згідно із пунктом 42 договору оренди землі він набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації. Таким чином, відповідно до зазначених норм матеріального права строк дії договору спливає 24 січня 2017 року. Суди попередніх інстанцій на вказане вище належної уваги не звернули та безпідставно задовольнили позов [PERSON] на підставі того, що моментом укладення договору оренди землі є день його підписання (04 вересня 2007 року), тому цей договір припиняє дію після закінчення восьмирічного строку, який починається з моменту його укладення, а не з моменту державної реєстрації. Частиною першою статті 412 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, а частиною третьої цієї статті передбачено, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Виходячи з вищенаведеного, Верховний Суд дійшов висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права, їх висновки не відповідають фактичним обставинам справи, що є підставою для скасування судових рішень та ухвалення нового рішення про відмову у позові. Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку із розглядом справи в суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Outcome: approved