Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-10 00:00:00

ВИМОГИ ПОЗИВАЧА Представник АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором б/н від 21.02.2011 року в розмірі 133035,63 грн., яка виникла станом на 30.04.2020 року. ПОЗИЦІЯ ПОЗИВАЧА [PERSON] звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписала заяву б/н від 21.02.2011 року. Відповідач своїм підписом у анкеті-заяві від 21.02.2011 року підтвердив, що підписана заява разом з запропонованими ПАТ КБ «Приватбанк» умовами, правилами та тарифами складають між ним та Банком договір про надання банківських послуг. Відповідач ознайомлений з Умовами та правилами надання банківських послуг, що діяли на момент підписання анкети заяви. Відповідно до виявленого бажання відповідачеві було відкрито картковий рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 4200,00 грн., і вказаним кредитним лімітом відповідач активно користувався та здійснював операції щодо повернення кредитних коштів, що підтверджується випискою по рахунку та розрахунком заборгованості, що додається до позовної заяви. Проте, відповідач належним чином зобов`язання за договором щодо повернення кредиту не виконує, в результаті чого станом на 30.04.2020 року виникла заборгованість в розмірі 145561,85 грн., яка складається з: 4200,00 грн. заборгованість за тілом кредиту; 138461,85 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом; 2900,00 грн. пеня. Проте, представник відповідача зазначає, що законодавство не передбачає вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, тому просить суд стягнути з відповідача заборгованість на загальну суму 133035,63 грн.. яка складається з: 4200,00 грн. заборгованість за кредитом, 128835,63 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом за період з 21.02.2011 року по 16.01.2020 року. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час, місце та дату судового засідання повідомлений належним чином, в позовній заяві просив розгляд справи провести за відсутності представника Банку, проти заочного розгляду справи не заперечував. ЗАПЕРЕЧЕННЯ ВІДПОВІДАЧА Відповідач в судове засідання не з`явився, про час, місце та дату судового засідання повідомлявся належним чином, враховуючи приписи ст. 128 ЦПК України, причини неявки суд не повідомив, будь-яких заяв, клопотань, відзиву не надав. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 07.12.2020 року відкрито спрощене провадження у справі. 11.12.2020 року Олександрійським міськрайонним судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ 21.02.2011 року відповідач підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку. Своїм підписом на анкеті-заяві відповідач підтвердив факт ознайомлення з договором про надання банківських послуг до його укладення, та погодився з його умовами, а також з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами Приватбанку. Таке приєднання відповідачем вчинено у письмовій формі, що ґрунтується на положеннях ст. 634 ЦК України. Вказана заява не містить жодних умов кредитування, в тому числі і умов кредитування щодо сплати відсотків за користування кредитом, штрафів та пені. Крім того, 21.02.2011 року відповідач підписала довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна 55 днів пільгового періоду». У вказаній довідці сторонами погоджено базова відсоткова ставка на місяць (нараховується на залишок заборгованості, виходячи із розрахунку 360 днів на рік) у розмірі 2,5%; розмір пені за несвоєчасне погашення заборгованості у розмірі базової відсоткової ставки по договору та 1% від суми заборгованості, але не менше 10 грн. на місяць; розмір штрафу при порушенні строків платежів по будь-якому із грошових зобов`язань - у розмірі 250 грн. +5% від суми боргу. Довідкою, виданою АТ КБ «Приватбанк» засвідчено факт видачі [PERSON] кредитної картки, термін дії останньої з яких закінчується 02/18. Відповідно до довідки АТ КБ «Приватбанк» про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на [PERSON] вбачається, що 21.02.2011 року на кредитну картку відповідача встановлено кредитний ліміт у розмірі 300,00 грн., з 01.03.2014 року вказаний кредитний ліміт збільшився до 4200,00 грн., а 16.01.2020 року кредитний ліміт був зменшений до 00,00 грн. Факт користування відповідачем кредитними коштами та факт здійснення ним часткового погашення кредитної заборгованості підтверджується випискою по договору, укладеному з [PERSON] , та розрахунком заборгованості, що надані суду позивачем. Так, згідно з вказаним розрахунком заборгованості зобов`язання за кредитним договором відповідач не виконував, в зв`язку з чим станом на 30.04.2020 року виникла заборгованість в розмірі 145561,85 грн., яка складається з: 4200,00 грн. заборгованість за тілом кредиту; 138461,85 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом; 2900,00 грн. пеня. Крім того, з вказаного розрахунку заборгованості вбачається, що за період з 21.02.2011 року по 16.01.2020 року заборгованість за процентами за користування кредитом складає 128835,63 грн. ОЦІНКА СУДУ Аналізуючи наданий банком розрахунок, суд дійшов висновку, що відповідач свої зобов`язання за кредитним договором виконував не в повному обсязі, у зв`язку з чим має перед банком заборгованість за основною сумою боргу. Щодо стягнення з відповідача відсотків за користування кредитом за період з 21.02.2011 року по 16.01.2020 року у розмірі 128835,63 грн., суд зазначає наступне. Судом встановлено, що спірний кредитний договір, що був укладений між сторонами 21.02.2011 року. Як вбачається з довідки, наданої позивачем, термін дії останньої кредитної картки, що видавалася відповідачеві відповідно до вказаного кредитного договору, закінчився 02/18. Таким чином, спірний кредитний договір було укладено до лютого 2018 року, і в березні 2018 року строк його дії закінчився, і продовжений не був. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18), право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитним договором припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Подібна правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі 912/1120/16. Отже після закінчення спливу строку кредитного договору, а саме з березня 2018 року, банк не мав права нараховувати відсотки за користування кредитом, тому позивач має право стягувати з відповідача відсотки за користування кредитом лише за період з 21.02.2011 року по 28.02.2018 року. Згідно розрахунку, наданого позивачем, станом на 01.03.2018 року відповідач мала заборгованість за відсотками в розмірі 22\~857,80 грн. З наданого розрахунку вбачається, що в період з 21.02.2011 року до 29.08.2014 року за користування кредитом позивач нараховував відсотки у розмірі 30,00% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, в період з 01.09.2014 року по 31.03.2015 року 34,8% річних; в період з 01.04.2015 року до 28.02.2018 року 43,20% річних. Тобто, вбачається, що позивач неодноразово збільшував відсоткову ставку за кредитом. Відповідно Довідки про умови кредитування з використанням платіжної карти «Кредитка Універсальна», 55 днів пільгового періоду, підписаної відповідачем, остання отримала кредит з відсотковою ставкою 2,5% в місяць, тобто 30,00% в рік (а. с. 21). За таких обставин суд виходить із умов кредитування, які підписані відповідачем. Доказів про повідомлення відповідача про збільшення розміру відсоткової ставки та його письмову згоду на таке збільшення в односторонньому порядку, позивачем не надано. З урахуванням викладено, наданий позивачем розрахунок в частині розміру відсотків за користування кредитом за період з 01.09.2014 року по 28.02.2018 року, розрахованих, в тому числі за збільшеною в односторонньому порядку відсотковою ставкою, суперечить вимогам ЦКУкраїни та не може бути прийнятий судом як належний та допустимий доказ розміру заборгованості відповідача за відсотками за користування кредитом за вказаний період. За таких обставин, суд приходить до висновку, що розмір відсотків за користування кредитом за період з 21.02.2011 року по 28.02.2018 року становитиме: - згідно з розрахунком, наданим позивачем, за період з 21.02.2011 року до 29.08.2014 року заборгованість за відсотками, яка нараховувалась за відсотковими ставками 30,00% річних, з урахуванням їх часткової сплати складає 111,50 грн. - за період з 01.09.2014 року до 28.02.2018 року заборгованість за відсотками по відсотковій ставці 30,00% річних складає 4529,00 грн (4200,00 грн ( заборгованість за кредитом) / 100 х 30,00% / 360 х 1294 (кількість днів прострочки за період з 01.09.2014 року до 28.02.2018 року); Всього заборгованість за відсотками за період з 21.02.2011 року по 28.02.2018 року складає 4640,50 грн. НОРМИ ПРАВА Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами кредитного договору, відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України, є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. Згідно з ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Статтями 12, 13, 81 та 83 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Сторони та інші учасники справи подають докази безпосередньо до суду. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч. 1\~ст. 1056-1 ЦК України\~процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Згідно ч. 3 цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. У частині четвертій указаної статті передбачено, що в разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку. Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом України у постановах від 11 жовтня 2017 року у справі №6-1374цс17 та від 30 листопада 2016 року у справі №6-82цс16. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки\~прострочення грошового\~зобов`язання\~(коли\~боржник повинен\~сплатити грошові\~кошти,\~але неправомірно\~не сплачує\~їх)\~також урегульовані\~законодавством. У випадках, коли боржник\~порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України\~застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625\~ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048\~ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625\~цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048\~ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625\~ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Ваказані висновки сформульовані в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі 912/1120/16. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Згідно із ч. 1 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 76 - 82 ЦПК. Відповідно ч. ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Статтею 83 ЦПК України встановлено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Таким чином, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, враховуючи те, що фактично отримані та використані відповідачем кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, тобто відповідач не виконав передбачені кредитним договором і законом зобов`язання, внаслідок чого утворилася заборгованість за кредитним договором, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 4200 грн. та заборгованості за відсотками за користування кредитом за період з 21.02.2011 року по 28.02.2018 року у розмірі 4640,50 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України та абз. 1 п. 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір, пропорційно до задоволених вимог в розмірі 139,78 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial