Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-06 00:00:00

В жовтні 2016 року позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача на свою користь 5 000,00 Євро в еквіваленті 145 350,00 грн. боргу та 406,84 Євро в еквіваленті 11 827,11 грн., які складають 3% річних, вирішити питання про судові витрати, мотивуючи свої вимоги наступним. 15.07.2013 між сторонами укладено договір безпроцентної позики у вигляді розписки, за якою позивач надав відповідачу грошові кошти в сумах 5 000,00 Євро, які останній зобов`язався повернути в строк до 15.01.2014. Проте, стверджує позивач, відповідач не виконав свої зобов`язання, відтак просить стягнути суму боргу в судовому порядку. За невиконання грошового зобов`язання в строк, позивач також просить суд застосувати положення ч.2 ст.625 ЦК України і стягнути 3% річних. В судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином відповідно до положень ст.74 ЦПК України. В той же час, представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутності, зауважив, що позовні вимоги підтримує та проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України в разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зважаючи на викладене суд вирішує справу в порядку заочного провадження. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення у справі суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовується вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін впливають із встановлених обставин і яка норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При цьому, відповідно до принципів цивільного процесу саме сторони розпоряджаються своїми правами на власний розсуд, визначаючи ті чи інші предмет і підстави позову (ч.1 ст.11 ЦПК України) і суд не вправі вийти за ці межі. Крім того, саме сторони, в даному випадку позивач відповідно до положень ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України повинен довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог. Визначившись же з тим, що справа буде розглянута в порядку заочного провадження, позивач апріорі вважається таким, що надав всі наявні у нього докази для встановлення обставин, на яких він ґрунтує свої вимоги, і для підтвердження тих взаємовідносин зобов`язального характеру між сторонами, на яких він наполягає. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України, серед яких можуть бути договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст.11, ч.2 ст.509 ЦК України) Так, з матеріалів справи вбачається, що 15.07.2013 позивач надав відповідачу грошові кошти в сумі 5 000, 00 Євро, що підтверджується розпискою, написаною власноручно відповідачем 15 липня 2013 року на суму 5 000,00 Євро, згідно якої відповідач взяв на себе зобов`язання повернути кошти в строк до 15 січня 2014 року (а.с.7) Позивач акцентує увагу суду на тому, що гроші йому відповідачем не повернуто. За відсутності відповідача суд виходить з доведеності зазначених обставин і

Outcome: approved