Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-11 00:00:00

В жовтні 2013 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив усунуи перешкоди в користуванні власністю - квартирою [ADDRESS] шляхом її разом з неповнолітнім сином виселення без надання іншого житлового приміщення. Позивач надав суду заяву, в якій просив слухати справу у її відсутність, вимоги позову підтримує. Представник позивача в судовому засіданні просив про задоволення позову, посилючись на неможливість користуватися квартирою для власних потреб, відсутність у відповідача права на користування квартирою після смерті попереднього власника, а також вказував на те, що у відповідачки є на праві власності інше житло. Відповідачка та її представник проти задоволення позову заперечували, посилаючись на те, що в квартиру вона вселилася на законних підставах з дозволу попереднього власника, іншого житла не має, крім того позивач не попереджав її про виселення в уставноленому заоном порядку. Представник органу опіки та піклування виконкому миколаївської міської ради в минулому судовому засіданні просив прийняти рішення на розсуд суду, врахувавши інтереси неповнолітньої дитини і її право на житло. Заслухавши пояснення сторін та їх представників , дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступного. А підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21.11.2013 р. після смерті [PERSON], померлого [INFO], [ADDRESS] належить [PERSON] На підставі заяви [PERSON] від 20.03.2008 року відповідачка була прописана в спірній квартирі. При чому зі змісту заяви власника квартири вбачається, що онучка [PERSON] буде оплачувати комунальні послуги, оскільки він безробітний. Як вбачається з довідки про склад сімї ТОВ ЖЕК «Забота» від 27.09.2013 року, власником особового рахунку зазначеної квартири був [PERSON], на теперішній час в квартирі проживають без права на житлову площу [PERSON] , зареєстрована 29.05.2008 р. та її син [PERSON], [INFO], зареєстрований з 02.11.2008 року. Матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] на праві спільної сумісної власності разом з матірю [PERSON] та сестрою [PERSON] належить двокімнатна квартира [ADDRESS]. 22 червня 2013 року відповідачці надсилался письмова вимога про виселення. Як пояснила в судовому засіданні сама відповідачка, вона за домовленістю з іншими родичами доглядала діда [PERSON] і за його згодою зареєструвалася в спірній квартирі, вважаючи, що таким чином після його смерті оформить цю квартиру на своє імя. [PERSON] страждав на хронічний алкоголізм, з ним неможливо було проживати в одній кімнаті та ще й з дитиною, отже фактично вселилася та стала постійно проживати в квартирі вона лише з осені 2009 року після його смерті. Так, відповідно до ст.. 156 ЖК України,члени сімї власника квартири, які проживають разом з ним, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сімї власника квартири належать: дружина власника, їх діти, батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство. При цьому припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє їх права користуватися займаним приміщенням. За такого, суд вважає встановленим, що ні відповідачка, ні її син не були членами сімї власника житла, не вселялися в спірну квартиру як члени сімї власника житла. За такого, не набули самостійного сервітутного права користування спірною квартирою, яка належить іншій особі, незважаючи на зміну власника, а тому мають статус тимчасових мешканців. Будь-яких доказів про те, що між [PERSON] , як наймодавцем, та [PERSON], як наймачами, було укладено договір найму на невизначений строк, як того вимагають положення ст. ст. 810, 811 ЦК України, матеріали справи не містять. Таким чином, відповідачі, як тимчасові мешканці житлового приміщення, яке належить позивачу, підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення, відповідно до ст. 98 ЖК України. Згідно ст. 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася в 1997 році відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції»закріплено принцип непорушності права приватної власності , який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном , на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Згідно ст. ст. 150, 155 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено право користування жилим будинком (квартирою). Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. У випадку порушення його прав, не пов'язаного з позбавленням права власності, власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні. В разі, коли такі перешкоди полягають у неправомірному користуванні житлом власника, або іншим належним йому приміщенням для цілей проживання, останній вправі, відповідно до положень житлового законодавства, вимагати виселення із належного йому приміщення. Отже, зі змісту наведених норм законів, випливає, що позивачка , яка в установленому законом порядку набула право власності на спірну квартиру, має право вимагати усунення перешкод та виселення з цього приміщення тимчасових мешканців, в якості яких і проживають в спірній квартирі відповідачі і порушують її права та законні інтереси, як власника на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном, отже позов підлягає частковому задоволенню. При цьому суд не може взяти до уваги посилання відповідачки на домовленості з колишнім власником квартири, що в обмін на догляд за ним, вона отримає в користування чи власність належну йому квартиру, оскільки такі правовідносини сторін не підтверджені належними доказами, не оформлені у встановленому законом порядку, а отже не мають правового значення. Вагітність відповідачки не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, а лише підставою для надання відстрочки виконання рішення суду, проте про таке відповідачкою заявлено не було, що не є перешкодою для зверення до суду з відповідною заявою в встановленому ЦПК України порядку. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судовий збір слід стягнути з відповідача на користь позивача у розмірі 115 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial