Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-16 00:00:00

Відповідач [PERSON], його представник позовні вимоги визнали, щодо їх задоволення не заперечували, просили про розгляд справи без їхньої участі. Позивач на задоволенні позову наполягав, просив розглянути справу у його відсутності. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія заповіту [PERSON] від 24.03.1997р. на ім'я [PERSON]; копія заповіту [PERSON] від 24.03.1997р. на ім'я [PERSON]; копія свідоцтва про смерть [PERSON] - помер [INFO]; копія рішення виконкому Орлівської сільради Ренійського району від 28.10.2004р. про видачу свідоцтва про право власності на житловий будинок; копія рішення Орлівської сільради Ренійського району від 30.01.1998р. про передачу безоплатно о приватну власність земельної ділянки під житлову забудову; копія рішення виконкому Орлівської сільради Ренійського району від 14.02.2005р. про узаконення господарсько-побутових споруд; копія технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS], оформленого на ім'я [PERSON]; копія свідоцтва про смерть [PERSON] - померла [INFO] Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач [PERSON] звернувся до суду із вищевказаними вимогами, зазначивши, що батькові відповідача - [PERSON] на праві приватної власності належав житловий будинок із надвірними спорудами, розташований по [ADDRESS]. Наприкінці 2001р. відповідач, не маючи на той час відповідних правовстановлюючих документів на нерухомість, вважаючи себе майбутнім спадкоємцем майна [PERSON] і діючи від його імені, продав позивачу вищевказаний житловий будинок, передавши у володіння та користування фактично належну його батькові нерухомість разом зі всіма документами на неї, отримавши за це грошову компенсацію. Тоді ж позивач заселився на житлоплощу вищевказаного домоволодіння, з того часу мешкає там. Отже, з 2001 року по теперішній час позивач фактично, відкрито володіє житловим будинком [ADDRESS], стежить за його технічним станом, сплачує за утримання комунальні послуги та ін. На момент фактичного укладення угоди про купівлю-продаж нерухомості сторони не могли оформити її у письмовому вигляді та засвідчити нотаріально, оскільки правовстановлююча документація на батька відповідача не була переоформлена. Батько відповідача одразу після продажу будинку виїхав зі вказаної житлоплощі, як стало пізніше відомо позивачу, [PERSON] [INFO] р. помер. Після фактичного продажу будинку позивачу, відповідачем були виготовлені всі правовстановлюючі та технічні документи на спадковий будинок. Однак, прохання позивача щодо належного укладення із ним договору купівлі-продажу нерухомості відповідач ігнорує. У зв'язку із вищевикладеними обставинами [PERSON] вважає, що має право на житловий будинок із надвірними спорудами, оскільки з 2001 р. володіє та безперервно користується ним, слідкує за його технічним станом, несе витрати у зв'язку із його утриманням, зберігає у себе всю документацію на домоволодіння, як власник нерухомості, отже з підстав ст. 344 ЦК України набув право власності на житловий будинок. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки його доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Згідно із ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. За ч. 1, 3 ст. 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. В силу ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відповідно до вимог п. 1 та 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. Правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом (тобто з 01 січня 2001 року). Як виходить з доводів позивача, у 2001р. між сторонами фактично була досягнута домовленість про купівлю-продаж житлового будинку [ADDRESS]. Письмово та в нотаріальному порядку сторони цю угоду не оформляли за незалежними від позивача причинами. Таким чином, з 2001р. по теперішній час позивач безперервно, відкрито володіє житловим будинком, сплачує всі належні платежі, як власник нерухомості, розпоряджається ним, проводить ремонти та ін. За весь час володіння позивачем будинком, ні [PERSON] (за своє життя), ні відповідач, як спадкоємець, не пред'являли до позивача жодних вимог про витребування будинку, документів на нього, не брали участі у його утриманні та не несли витрат по сплаті належних платежів. На момент розгляду справи в суді [PERSON] не заперечував щодо фактів, вказаних у позові, визнав позовні вимоги в повному обсязі. Таким чином, суд встановив, що володіння позивачем житловим будинком є добросовісним (тобто позивач вважав, що він володіє нерухомістю з законних підстав, оскільки була фактично досягнута домовленість про купівлю-продаж нерухомості), правомірним, відкритим (позивач, вважаючи себе власником, сплачував комунальні платежі за утримання будинку, розпоряджається житлом та ін.) та безперервним. Таким чином, суд вважає, що житловий будинок цілком з законних підстав було передано у володіння та користування [PERSON], внаслідок чого останній набув право власності на нього за набувальною давністю. З урахуванням викладених позивачем та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити вимоги позивача щодо визнання за ним права власності на житловий будинок.

Outcome: approved