Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-05 00:00:00

В грудні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом та, уточнивши свої позовні вимоги, просив визнати дії працівників ПАТ «ВТФ «Сіверянка» Лавренюк Д.О., [PERSON], Боярченко С.Ю. з приводу складання актів 08 серпня 2013 року, 09 серпня 2013 року, 12 серпня 2013 року, 13 серпня 2013 року, 14серпня 2013 року, 15 серпня 2013 року про відсутність [PERSON] на роботі незаконними та протиправними; визнати недійсними дані акти у зв'язку з їх фальсифікацією; поновити його на роботі на посаді директора з виробництва ПАТ «ВТФ «Сіверянка» та стягнути з відповідача заборгованість із заробітної плати та оплату за вимушений прогул в період з 08 серпня 2013 року по дату поновлення, допустивши негайне виконання рішення суду в цій частині. В обґрунтування позову [PERSON] посилався на ту обставину, що з 18 червня 2013 року він працював на посаді директора з виробництва в ПАТ «ВТФ «Сіверянка». 13 серпня 2013 року голова правління Лавренюк Д.О. запропонував йому написати заяву про звільнення за власним бажанням, оскільки запропоновані позивачем заходи направлені на підвищення продуктивності виробництва не дають результатів. Не маючи можливості здійснювати свою трудову діяльність [PERSON] 15 серпня 2013 року не вийшов на роботу та до 29 серпня 2013 року не контактував з посадовими особами ПАТ «ВТФ «Сіверянка». 01 вересня 2013 року він направив заяву про звільнення за власним бажанням, проте 05 вересня 2013 року отримав відповідь, що його звільнено з роботи на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. До цього часу не може отримати трудову книжку. Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 25 лютого 2014 року у задоволенні позову [PERSON] відмовлено повністю. Не погоджуючись з даним рішенням позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення суду винесено з неповним з'ясуванням обставин справи, надана неправильна оцінка доказів, не взято до уваги деяких доказів, що мали місце для вирішення справи по суті, також рішення винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи. Зокрема, апелянт зазначає, що судом не були витребувані необхідні докази для розгляду справи, не допитані свідки та не залучено співвідповідачів. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що [PERSON] не довів у судовому засіданні факту перебування на робочому місці з 08 серпня 2013 року, в той час, як наказ голови правління ПАТ «ВТФ «Сіверянка» Лавренюк Д.О. від 05 вересня 2013 року, згідно якого позивач з 07 серпня 2013 року (останній день перебування не роботі) був звільнений з роботи за ст.40 п.4 КЗпПУ (за прогули без поважних причин), ґрунтується на достовірних фактичних даних - комісійних актах про відсутність позивача на роботі без поважних причин в період з 08 серпня 2013 року по 05 вересня 2013 року. Крім того, позивач без поважних причин пропустив місячний строк звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору з приводу звільнення з роботи. Колегія суддів не може повністю погодитися з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до роз'яснення, даного в п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 6 листопада 1992 року, при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Встановлено, що позивач з 18 червня 2013 року був прийнятий на посаду директора з виробництва ПАТ «ВТФ «Сіверянка» (а.с.44). Згідно наказу голови правління ПАТ «ВТФ «Сіверянка» від 05 вересня 2013 року, позивач з 07 серпня 2013 року був звільнений з роботи за ст.40 п.4 КЗпПУ (за прогули без поважних причин) та отримав копію наказу про звільнення з роботи поштою 20 вересня 2013 року (а.с.74, 80-81). Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що у відповідача були підстави для звільнення відповідача саме за п.4 ст.40 КЗпП України, оскільки останній був відсутній на робочому місці з 08 серпня 2013 року по 05 вересня 2013 року без поважних причин. Позивачем же в суді не доведено, з додержанням вимог ст.60 ЦПК України, присутність його 08 серпня 2013 року на роботі, оскільки не надано доказів на підтвердження даного факту, чи наявності інших поважних причин відсутності на роботі. Посилання позивача в апеляційній скарзі на безпідставну відмову суду у задоволенні його (апелянта) клопотання про виклик та допит свідків та витребування доказів на підтвердження того, що він на комп'ютері виконував роботу не може бути визнано належним доказом по справі та не є підставою для скасування позову в цій частині. Таким чином, колегія суддів погоджується з рішенням суду в частині відмови у задоволенні позову про поновлення на роботі та оплату за час вимушеного прогулу, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність рішення суду в цій частині, адже з акту про відсутність на роботі 08 серпня 2013 року, вбачається, що [PERSON] з 08 год. 30 хв. до 17 год. 00 хв. був відсутній на робочому місці (а.с.53), даний акт позивач не спростував ні у суді першої, ні апеляційної інстанції. Між тим, рішення суду в частині відмови у задоволенні позову з підстав пропущення місячного строку звернення до суду не ґрунтується на вимогах закону. Так, у разі пропуску передбачених ст.233 КЗпП строків звернення до суду за вирішенням трудового спору суд відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» з'ясовує не лише причини пропуску зазначеного строку, а й усі обставини справи, права та обов'язки сторін. При необґрунтованості вимог суд відмовляє в позові з цих підстав без посилання на строки звернення до суду, оскільки вони стосуються захисту порушеного права. При обґрунтованості вимог і поважності причин пропуску строку звернення до суду суд поновлює пропущений строк на звернення за вирішенням трудового спору і вирішує його по суті. При пропуску строку без поважних причин суд наводить у рішенні мотиви, чому він вважає неможливим його поновити, та зазначає, що відмовляє в позові саме з цих підстав. Таким чином, на підставі наведеного, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 25 лютого 2014 року підлягає зміні, а посилання суд щодо відмови у задоволенні позову з мотивів пропущення позивачем строку звернення до суду - виключенню. В іншій частині рішення підлягає залишенню без змін.

Outcome: partial