Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-28 00:00:00

В грудні 2015 року позивач звернувся в суд з цим позовом до Публічного акціонерного товариства „[PERSON] [PERSON] (надалі [PERSON] [PERSON]), посилаючись на порушення його прав відповідачем / а.с. 3 - 7 /. Під час розгляду справи по суті позивач [PERSON], так само, як і його представник адвокат [PERSON] / а.с. 114 - 119 /, заявлений позов підтримали, просили задовольнити його, пояснивши, що 26 вересня 2006 року та 11 грудня 2007 року між банком відповідачем, в особі начальника його Миргородського відділення [PERSON] та позивачем [PERSON] були укладені договори на вклад Універсальний (без пролонгації) № 20/02-02/27 (Договір № 1) та № 20/02-02/31 (Договір № 2), за якими позивач передав банку готівкою відповідно: 25000 євро строком на 12 місяців з відсотковою ставкою по вкладу 25 % річних; 38000 доларів США строком на 12 місяців з відсотковою ставкою по вкладу 25 % річних. Як стверджувала сторона позивача, відсотків він не отримував. На підтвердження отримання та зарахування коштів позивачу було видано відповідні прибуткові валютні ордери. З пояснень сторони позивача вбачається, що звернення [PERSON] до керівництва і дирекції відповідача про повернення суми вкладів і прострочених відсотків, після закінчення строку дії договорів, не було задоволено. Між тим, сам відповідач повідомляв прокурору про те, що позивач був ошуканий третьою особою [PERSON]. Представники відповідача [PERSON] та Бухонкін Є,В., які діють на підставі відповідних довіреностей / а.с. 65, 121 /, заявлений позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні повністю, пояснивши, що ні договори, ні прибуткові валютні ордери, на які посилається сторона позивача у відповідача не зареєстровані та не обліковуються. Кошти за цими договорами від позивача в установу банку відповідача не надходили, рахунки не відкривалися. Форма цих договорів не відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно правовими актами у сфері банківської діяльності чи банківськими правилами. Таких документів стороною позивача суду не надано, а надані не відповідають Інструкції про касові операції в банках України. Представник Банку [PERSON] не мала повноважень на здійснення касових операцій та самочинно визначати відсоткові ставки. З цих підстав заявлені вимоги є безпідставними. Третя особа на стороні відповідача [PERSON], будучи зареєстрованою за адресою, зазначеною в позовній заяві / а.с. 24 /, а відтак належним чином, в порядку передбаченому абзацом 4 ч. 5 ст. 74 ЦПК України повідомленою про день та час розгляду справи / а.с. 246, 247, 253, 254 /, в судове засідання не прибула, перебуваючи в міждержавному розшуку по кримінальному провадженню, про причини своєї неявки суд не повідомила, свого ставлення до заявленого позову не висловила. Заслухавши пояснення сторони позивача і відповідача, дослідивши письмові докази по справі та проаналізувавши їх в сукупності, суд приходить до висновку про те, що заявлений позов підлягає до часткового задоволення з наступних обґрунтувань. Судом встановлено, що 26 вересня 2006 року між позивачем [PERSON] та АППБ „ Аваль ( надалі перейменованим у ПАТ „[PERSON] [PERSON]) було укладено Договір № 20/02 02/27, за умовами якого позивач передав відповідачу банку терміном на 12 місяців готівкою валютні кошти в сумі 25000 євро з виплатою 25 % річних / а.с. 11 /. Факт передачі позивачем цих коштів відповідачу на виконання умов вищезгаданого Договору підтверджується прибутковим валютним ордером № 17 від 26 вересня 2006 року, другий примірник якого оглянуто в судовому засіданні / а.с. 12 /. Крім того, 11 грудня 2007 року між позивачем [PERSON] та АППБ „Аваль ( надалі перейменованим у ПАТ „[PERSON] [PERSON]) було укладено Договір № 20/02 02/31, за умовами якого позивач передав відповідачу банку терміном на 12 місяців готівкою валютні кошти в сумі 38000 доларів США з виплатою 25 % річних / а.с. 13 /. Факт передачі позивачем валютних коштів відповідачу на виконання умов вищезгаданого Договору підтверджується прибутковим валютним ордером № 58 від 11 грудня 2007 року, другий примірник якого оглянуто в судовому засіданні / а.с. 14 /. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. За змістом ст. 631 ч. 2 ЦК України договір набирає чинності з моменту його укладення. Статтею 638 ч. 1 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона ( банк ), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму ( вклад ), що надійшла, зобовязується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку встановлених договором. Статтею 1059 ЦК України передбачено, що договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативноправовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Суд вважає, що Договори від 26 вересня 2006 року та 11 грудня 2007 року, копії яких надано стороною позивача, на підтвердження заявлених позовних вимог, другі примірники яких оглянуті судом відповідно до вимог ч. 2 ст. 64 ЦПК України, відповідають вимогам згаданих норм, оскільки мають просту письмову форму й містять усі істотні умови, необхідні для договору даного виду, а саме: суму вкладу, розмір відсотків за користування вкладом, порядок їх нарахування, термін дії договору. Пункт 8 глави 2 розділу ІІІ Інструкції про касові операції у банках України передбачає, що після завершення приймання готівки клієнту видається квитанція ( другий примірник прибуткового касового документа ) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція, або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції, а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ. Надані позивачем копії прибуткових валютних ордерів від 26 вересня 2006 року та 11 грудня 2007 року / а.с. 12, 14 / відповідають вказаним вимогам Інструкції та змісту п. 2.2 укладених договорів в частині номерів відкритих рахунків, а отже ці ордери є документами, які підтверджують внесення відповідних сум до банку, тобто письмова форма договору банківського вкладу є додержаною. Одночасно з цим такі договори підписано від імені банку повноважною особою [PERSON], оскільки таке повноваження начальника Миргородського відділення Полтавської обласної дирекції на той час ВАТ „[PERSON] [PERSON] як укладення депозитних договорів від імені банку, передбачалося довіреністю, виданою їй 27.12.2006 року / а.с. 58 /. На час укладення цих договорів остання працювала на посаді начальника Миргородського відділення, відповідно до наказу і згідно своїх посадових інструкцій, мала забезпечувати якісне обслуговування клієнтів, залучала та обслуговувала багатих, заможних клієнтів, забезпечувала контроль за організацією касової роботи у відділенні, за збереженням готівки, проведення касових операцій. Частиною 4 ст. 95 ЦК України встановлено, що керівники філій та представництв призначаються юридичною особою і діють на підставі виданої нею довіреності. Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Згідно ст. 237 ч. 1 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобовязана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Статтею 239 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обовязки особи, яку він представляє. При таких обставинах суд вважає додержаною письмову форму Договорів банківського вкладу від 26 вересня 2006 року та 11 грудня 2007 року. Одночасно з цим суд не може прийняти до уваги посилання представника банку відповідача на невідповідність змісту прибуткових валютних ордерів за згаданими Договорами вимогам Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої Постановою Правління національного банку України від 14 серпня 2003 року №337, оскільки положення вказаної Інструкції встановлюють порядок і вимоги щодо здійснення банками, їх філіями та відділеннями касових операцій і не встановлюють будь яких обовязкових правил поведінки для клієнтів банку. У правовідносинах позивача [PERSON] з банком касову операцію проводила працівник банку, а не сам позивач, а тому останній і не може бути відповідальним за порушення працівниками банку положень згаданої інструкції та інших внутрішніх банківських нормативних документів. Видані банком [PERSON] прибуткові валютні ордери за Договорами № № 1, 2 мають підпис посадової особи, достовірність та повноваження якої засвідчені печаткою банку. Отже, ці ордери є документами бухгалтерського обліку, складені представником банку і за їх відповідність вимогам нормативних актів несуть відповідальність саме працівники банку, а не вкладник позивач. Разом з цим відповідно до пункту 6.4 Договорів №№ 1, 2 банк відповідач брав на себе зобовязання нести відповідальність за дії службовця, уповноваженого приймати вклади від фізичних осіб ( в даному випадку [PERSON]М.), як за свої власні. Крім того, за висновками комплексної судово-технічної експертизи документів та судовопочеркознавчої експертизи № 3429/3430 від 08.06.2016 року, які суд визнає вірогідними та такими, що узгоджуються із сукупністю інших доказів, підписи і рукописні записи ( буквені і цифрові ) в договорах № 20/02 02/27 на вклад Універсальний ( без пролонгації ) та № 20/02 02/31 на вклад Універсальний ( без пролонгації ), підписи в прибуткових валютних ордерах № 17 від 26.09.2006 року та № 58 від 11.12.2007 року виконані саме [PERSON] Монтаж відтисків печаток АППБ «Аваль», ВАТ «[PERSON] [PERSON]» та підписів від імені працівника банку ([PERSON]М.) за допомогою компютерної або копіювально-розмножувальної техніки не проводився / а.с. 198-235 /. Та обставина, що Постановою Правління АППБ „Аваль №П-78/8 від 03.11.2004 року встановлені порядок, форми типи і види депозитних договорів не має правового значення, тому, що відповідно до ст. 57 Конституції України, кожному громадянину гарантується право знати свої права та обовязки, а тому закони та інші нормативно правові акти, які визначають права та обовязки громадян, повинні бути доведені до відому населення у порядку, встановленому законом. Закони та інші нормативно-правові акти, які визначають права та обовязки громадян, не доведені до відома населення у порядку, встановленому законом, є недійсними. Вказаний нормативно правовий акт офіційно не опублікований і в Єдиний державний реєстр нормативних актів не включений. Суд не може прийняти до уваги посилання представників банку відповідача, як заперечення відносно позову на те, що кошти від позивача за Договорами №№ 1, 2 до каси банку не надходили і рахунки по цим депозитним договорам не відкривалися, оскільки ці обставини не спростовують факту передачі позивачем коштів відповідальному працівнику банку за цими Договорами, тим більше, що проведення по касі отриманих коштів та відкриття рахунку не могло залежати від волі вкладника. Крім цього, за умовами згаданих договорів (п. 2.2), відповідний рахунок зобовязувався відкрити банк, а у виданих вкладнику ордерах банком було зазначено номери рахунків, які повинні були бути відкритими ним, відповідно до укладеного договору. Статтею 17 Загальної декларації прав людини, передбачено ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Згідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. У відповідності до ст. 526 ЦК України зобовязання мають виконуватися відповідно умов договору та вимог Цивільного кодексу України. За змістом ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до пункту 3.2.3. раніше згаданих Договорів вкладник має право по закінченню строку договору отримувати всі належні йому суми коштів за договором готівкою. Стаття 1060 ЦК України встановлює що, за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобовязаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Умови договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Згідно з положеннями ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається. Виходячи із системного аналізу вищенаведеного законодавства, враховуючи факти, встановлені судом, ПАТ „[PERSON] [PERSON] зобовязаний повернути позивачу, внесені останнім суми вкладів по Договорам № № 1, 2, а відмова від такого повернення є неправомірною. Тому суд вважає, що вимога позивача про стягнення сум вкладів за вищевказаними Договорами ґрунтується на законі, а отже підлягає до задоволення у сумах, зазначених у позові, відповідно 25000 євро та 38000 доларів США. При вирішенні позовних вимог в частині стягнення із відповідача відсотків за користування кредитом суд виходить із наступного. Статтями 6, 627 ЦК України утверджений принцип свободи договору, згідно якого сторони вправі на власний розсуд врегульовувати свої відносини за договором, якщо це не суперечить прямій указівці закону, або якщо обовязковість для сторін певних приписів закону прямо не випливає з їх змісту або суті відносин між сторонами. Окрім того, статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину. Укладені [PERSON] договори банківського вкладу у встановленому законом порядку недійсними не визнані. Ні Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з фізичними і юридичними особами (п. 1.9), ні рішення Комітету з управління активами та пасивами від 21 серпня 2006 року та 29 липня 2007 року не містять прямих указівок про незаконність, недійсність або нікчемність умов договорів банківського вкладу в частині визначення розміру процентів, якщо вони перевищують максимальний розмір відсоткової ставки по вкладам. Відповідно до ч. 1 ст. 360 7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняті за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обовязковим для усіх судів України. При вирішенні позовних вимог [PERSON] щодо стягнення відсотків за користування грошовим вкладом суд виходить із положень ч. 2 ст. 1070 ЦК України, за якою проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу, та приймає до уваги зміст постанови Верховного Суду України № 6-302цс від 27 квітня 2016 року, в якій сформульовано правову позицію, щодо стягнення процентів за користування грошовим вкладом у разі неналежного виконання умов договору після закінчення терміну його дії. Оскільки в Договорах № № 1,2 не визначений розмір процентної ставки за користування грошовим вкладом після закінчення терміну їх дії у разі неналежного виконання зобовязань за ними, не передбачено їх автоматичної пролонгації та зміни умов в односторонньому порядку, відсотки річних у розмірі 25 % за укладеними Договорами мають бути нараховані по Договору № 1 за період з 26 вересня 2006 року по 26 вересня 2007 року в сумі 6250 євро ( із розрахунку: 25000 х 25 : 100 = 6250 євро ), а по Договору № 2 за період з 11 грудня 2007 року по 11 грудня 2008 року в сумі 9500 доларів США ( із розрахунку: 38000 х 25 : 100 = 9500 доларів США ). Відповідно до рішення Комітету з управління активами та пасивами банку № 7/1 від 01.02.2007 року, гранична відсоткова ставка по вкладах «До запитання» в доларах США та євро складала 0,25 % річних і діяла з 01.04.2007 року. З 02.04.2010 року розмір відсоткових ставок по рахунках фізичних осіб «До запитання» було зменшено до 0,01 % річних у всіх валютах рішенням Комітету з управління активами та пасивами банку № 100302/РІ/1 від 02.03.2010 року / а.с. 63,64 /. Таким чином, за період з 27.09.2007 року по 01.04.2010 року відсотки за Договором № 1 мають бути нараховані в сумі 157,02 євро ( із розрахунку: 25000 х 0,25%/365*917 = 157,02 євро ), а за період з 02.04.2010 року до 18.12.2015 року (дата звернення з позовом до суду) відсотки мають бути нараховані в сумі 14,29 євро ( із розрахунку: 25000 х 0,01%/365*2086 = 14,29 євро ). Всього з відповідача на користь позивача в рахунок заборгованих відсотків по вкладу за Договором № 1 необхідно стягнути 6421,31 євро. По Договору № 2 відсотки мають бути нараховані за період з 11 грудня 2008 року по 01.04.2010 року в сумі 123,63 долари США ( із розрахунку: 38000 х 0,25%/365*475 = 123,63 долари США ), а за період з 02.04.2010 року до 18.12.2015 року (дата звернення з позовом до суду) відсотки мають бути нараховані в сумі 21,72 долари США ( із розрахунку: 38000 х 0,01%/365*2086 = 21,72 долари США ). Всього з відповідача на користь позивача в рахунок заборгованих відсотків по вкладу за Договором № 2 необхідно стягнути 9645,35 доларів США. При вирішенні даного спору судом приймається, як обовязкова до застосування постанова Верховного Суду України № 6-39цс від 29 травня 2013 року, в якій зроблено правовий висновок про те, що у разі порушення Банком обовязку повернути вклад і нараховані проценти з нього підлягають стягненню на користь вкладника окрім суми депозиту проценти по банківським вкладам за прострочений строк до дня фактичного повернення коштів вкладникам, а також 3% річних за несвоєчасне виконання грошового зобовязання на підставі частини 2 ст. 625 ЦК України. Виходячи з вищенаведених розрахунків, суд вважає необхідним стягнути із ПАТ „[PERSON] [PERSON] на користь позивача в рахунок 3% річних від суми неповернутого боргу по Договору № 1 в сумі 7715,75 євро ( із розрахунку: (25000+6250)х 3%/365*3004 (кількість днів після закінчення строку дії договору) = 7715,75 євро ), по Договору № 2 в сумі 10002,33 долари США ( із розрахунку: (38000+9500)х 3%/365*2562 (кількість днів після закінчення строку дії договору) = 10002,33 долари США ). При вирішенні позовних вимог [PERSON] щодо стягнення пені у розмірі 0,05 % від неповернутої суми вкладу за кожен день затримки відповідно до п. 4.1 укладених Договорів суд виходить із положень ст. 258 ЦК України про спеціальну позовну давність відносно стягнення пені в один рік, та приймає до уваги зміст постанови Верховного Суду України № 6-116цс від 06 листопада 2013 року, в якій сформульовано правову позицію, за якою стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. З цих підстав, розрахунки пені, наведені позивачем у позовній заяві, є вірними та приймаються до уваги судом. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] з урахуванням принципу диспозитивності, визначеного ст. 11 ЦПК України про стягнення процентів, нарахованих у межах строку дії депозитних договорів, річних за несвоєчасне виконання грошового зобовязання та пені, нарахованої у межах одного року, ґрунтуються на законі. При цьому суд виходить з того, що на вимогу вкладника до банку про видачу вкладу позовна давність не поширюється, що встановлено п. 2 ч. 1 ст. 268 ЦК України. Понесені позивачем [PERSON] судові витрати по оплаті позову судовим збором, які документально підтверджені / а.с. 2 / на суму 6090 гривень, підлягають до часткового відшкодування за рахунок відповідача згідно до положень ст. 88 ч. 1 ЦПК України пропорційно до розміру задоволених позовних, а тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 2545,62 грн. (6090*41,80% (відсоток задоволених позовних вимог).

Outcome: partial