Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-14 00:00:00

В грудні 2015 року [PERSON] (Позивач) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (Відповідач-1), [PERSON] (Відповідач-2) про визнання договору недійсним та визнання права власності на земельну ділянку (а.с.1-3). Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що 29.11.2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Крижановською В.П., за реєстровим № 370, за яким Позивач придбала в останнього 5/100 частки житлового будинку за номером [ADDRESS]. У п.4. вказаного договору купівлі-продажу передбачено, що вищевказаний житловий будинок знаходиться на ділянці площею 0,1 га, кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER], яка належить Продавцеві на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого головним управлінням земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації 12.09.2003р., акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за [NUMBER]. Разом з тим, оскільки дана земельна ділянка перебувала під іпотекою Акціонерного комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» сторони домовились, що право власності на земельну ділянку буде оформлено окремим договором в майбутньому. Натомість Позивач випадково дізнався, що Відповідач-1 15 вересня 2015 року за договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Бондар Т.М., серія та номер 2136 подарував зазначену земельну ділянку своєму сину [PERSON]. Таким чином, Відповідач-1 в порушення ст. 120 Земельного кодексу України, ст. 377 ЦК України та умов Договору купівлі-продажу неправомірно здійснив відчуження земельної ділянки, чим порушив право власності Позивача на 5/100 земельної ділянки. Враховуючи вищевикладене, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог (а.с.104) Позивачка просила: 1) визнати недійсним договорів дарування земельної ділянки від 15.09.2015 року в частині 5/100 частин земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М., зареєстрований в реєстрі за № 2136, відповідно до якого [PERSON] подарував [PERSON] земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер [NUMBER] за адресою: [ADDRESS]; 2) визнати право власності [PERSON] на 5/100 земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер [NUMBER] за адресою: [ADDRESS]; 3) стягнути солідарно з [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати та витрати пов'язані з оплатою правової допомоги в розмірі 10 000,00 грн. Після усунення недоліків позовної заяви, ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Маліновської В.М. від 21.01.2016р. відкрито провадження по справі та призначено до розгляду у судовому засіданні (а.с.40). Одночасно з позовною заявою представником позивача подано заяву про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] (а.с.24-25). Ухвалою суду від 21.01.2016р. заяву представника позивача [PERSON] про забезпечення позову задоволено, накладено арешт на нерухоме майно, а саме: земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] (а.с.41-42). 15.06.2016р. представником Позивача [PERSON] через канцелярію суду подано заяву про забезпечення доказів у справі шляхом їх витребування (а.с.71). Питання про забезпечення доказів вирішено ухвалою суду від 21.06.2016р. (а.с.79-80). 15 липня 2016 року до суду надійшов зустрічний позов [PERSON] до [PERSON], третя особа: [PERSON], про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним (а.с.88-92). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 19.07.2016р. у прийнятті зустрічного позову [PERSON] до [PERSON], третя особа: [PERSON], про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], про визнання договору недійсним та визнання права власності на земельну ділянку, - відмовлено (а.с.94-95). В судовому засіданні представники позивача - [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог підтримали та просили задовольнити їх в повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не з'явились, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, заперечень чи письмових пояснень по суті позовних вимог до суду не направили. Суд вислухавши пояснення представників позивача, дослідивши матеріали справи, вважає що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що29 листопада 2011 року між [PERSON] (Продавець за договором) та [PERSON] (Покупець за договором) було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Крижановською В.П., за реєстровим №370 (а.с.6-9)., за умовами якого Продавець передає у власність, а Покупець приймає і зобов'язується оплатити на умовах, передбачених цим договором, 5/100 часток житлового будинку за номером [ADDRESS]. Відповідно до п.4 Договору купівлі-продажу вищевказаний житловий будинок знаходиться на ділянці площею 0,1000 га, кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER], яка належить Продавцеві на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого Головним управлінням земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації 12.09.2003р., акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за [NUMBER]. На момент укладення цього договору земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок, часта якого відчужується, перебуває в іпотеці в Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» на підставі Іпотечного договору, посвідченого Ковальчуком С.П., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 18 червня 2007 року за реєстр. № 2146. На вказану земельну ділянку приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., 18.06.2007р. за реєстр. № 2147 накладено заборону відчуження нерухомого майна. Своїм листом № 201.6-04/272 від 25.11.2011 року ПАТ «Укрсоцбанк» надало свою згоду на відчуження нерухомого майна, що є предметом цього договору. У зв'язку з тим, що на момент укладання цього договору на земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок, частка якого відчужується, накладено заборону відчуження нерухомого майна, за домовленістю сторін право власності на земельну ділянку (її частку) буде оформлено окремим договором в майбутньому. Продавець зобов'язується передати відповідну частку земельної ділянки та сприяти Покупцю у здійсненні усіх необхідних дій для належної реєстрації та оформлення відповідних прав Покупця на земельну ділянку не пізніше двадцять п'ятого грудня дві тисячі дванадцятого року. Судом встановлено, що 15.09.2015 року [PERSON] (Дарувальник за договором) на підставі договору дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. та зареєстрований в реєстрі за № 2136 (а.с.152-153) подарував своєму сину [PERSON] (Обдаровуваний за договором) земельну ділянку, площею 0,1000 га, кадастровий номер якої: [NUMBER], розташовану за адресою: [ADDRESS], цільове призначення земельної ділянки - для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва, що також підтверджується Інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку (а.с.10) та Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру право власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 49174257 від 05.12.2015р. (а.с.11-17). Згідно п.7. договору дарування земельної ділянки визначено, що під забороною відчуження (арештом), іпотекою, податковою заставою згідно з Витягами з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, Витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів, виданих 15.09.2015р. Бондар Т.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, земельна ділянка не перебуває. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (ч. 1 ст. 657 ЦК України). Згідно з ч.1 ст.120 Земельного кодексу України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Статтею 377 ЦК України визначено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків). За п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 р. № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» з 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) (ст. 377 ЦК і ст. 120 ЗК в редакції Закону від 5 листопада 2009 р. № 1702-VІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю») Вирішуючи спори про визначення розміру земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, право власності на які при їх відчуженні перейшло до набувача без визначення в договорі права на земельну ділянку, суд повинен з'ясовувати, зокрема: чому це питання не було вирішено в договорі; можливість укладення між відчужувачем і набувачем додатка до цього договору щодо права набувача на земельну ділянку; чи не свідчить реальна можливість використання всієї земельної ділянки за цільовим призначенням саме про той розмір земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, який існував до їх відчуження. Судом встановлено, що земельна ділянка, площею 0,1 га, кадастровий номер якої: [NUMBER], розташована за адресою: [ADDRESS], на якій знаходиться житловий будинок, 5/100 частку якого Позивач придбав у Відповідача-1 на підставі договору купівлі-продажу від 29.11.2011р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Крижановською В.П. та зареєстрованого в реєстрі за № 370, на час укладення вказаного договору купівлі-продажу - 29.11.2011р. перебувала в іпотеці АКБ «Укрсоцбанк» на підставі іпотечного договору від 18.06.2007р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. та зареєстрованого в реєстрі за № 2146, відтак за умовами договору купівлі-продажу сторони погодили оформити право власності на відповідну частку земельної ділянки окремим договором в майбутньому, але не пізніше 25.12.2012р. Як пояснили представники Позивача в судовому засіданні при укладенні договору купівлі-продажу від 29.11.2011р. [PERSON] та [PERSON] фактично дійшли згоди щодо продажу відповідної частки земельної ділянки, так в ціну продажу 5/100 часток житлового будинку сторони включили і вартість відповідної частки земельної ділянки, на якій він знаходиться, проте, оскільки земельна ділянка була під забороною на відчуження, сторони погодили оформити відповідний договір в майбутньому. Разом з тим, всупереч ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України, [PERSON] 15 вересня 2015 року подарував своєму сину [PERSON] земельну ділянку, площею 0,1 га, кадастровий номер: [NUMBER], розташовану за адресою: [ADDRESS], на підставі договору дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. та зареєстрований в реєстрі за № 2136. Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. У п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. № 9 визначено: «Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.». Згідно п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009р., відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, на момент вчинення правочину. Згідно ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. Відповідно до ч.1 та ч.3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За встановлених обставин, суд приходить до висновку, що наявні підстави для задоволення вимог позивача в частині визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, укладеного між [PERSON] та [PERSON] від 15.09.2015р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. та зареєстрований в реєстрі за № 2136, в частині дарування 5/100 земельної ділянки, загальною площею 0,1 га, кадастровий номер [NUMBER], розташованої за адресою: [ADDRESS]. Правові наслідки недійсності правочину встановлені ст. 216 ЦК України. Згідно з вимогами частини першої цієї статті Кодексу недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Приписами ст.328 ЦК України встановлено - право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. На підставі ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо не право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, яким засвідчує його право власності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст.10 ЦПК України). За ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилаються позивач як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню шляхом визнання недійсним договору дарування земельної ділянки від 15.09.2015 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 2136, в частині дарування 5/100 частин земельної ділянки, площею 0,1 га, кадастровий номер [NUMBER] за адресою: [ADDRESS], та визнання за [PERSON] права власності на 5/100 земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер [NUMBER] за адресою: [ADDRESS]. В частині солідарного стягнення з відповідачів понесених Позивачем витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне. Положеннями частини першої ст. 84 ЦПК України встановлено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, обмежений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», яким визначено, що розмір витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Тобто вказаним законом чітко визначено за що саме може бути виплачена компенсація. Так, ст. 56 ЦПК України визначено, що правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Особа, зазначена в частині першій цієї статті, має право: знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії долучених до справи документів, бути присутнім у судовому засіданні. Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. Тобто вказаною нормою чітко визначено, що хто може бути особою, яка надає правову допомогу, порядок її залучення та обсяг здійснюваних прав. Згідно п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» особа, яка надає правову допомогу, не є особою, яка бере участь у справі, а належить до інших учасників цивільного процесу, а тому вона не може бути її представником, і в ході розгляду справи має лише ті права, які зазначені в ч. 2 ст. 56 ЦПК України. В матеріалах справи міститься Договір про надання адвокатських послуг № 15/2015 від 22.12.2015р., укладений між адвокатом [PERSON] та [PERSON] в особі її представника [PERSON] по здійсненню комплексу адвокатських послуг і представництва інтересів Замовника в судових органах щодо встановлення права власності на земельну ділянку (а.с.36-38). За час розгляду справи адвокат [PERSON] надавав правову допомогу Позивачці у судових засіданнях протягом 1 год. (60 хв.): в судовому засіданні 15.03.2016р. протягом 5 хв.: - з 14:26 до 14:31 (а.с.56), в судовому засіданні 16.05.2016р. протягом 10 хв.: з 10:38 до 10:48 (а.с.66-67), в судовому засіданні 08.09.2016р. протягом 16 хв.: з 14:39 до 14:55 (а.с.139-140), в судовому засіданні 15.11.2016 року протягом 30хв: з 15:45 до 16:16 (а.с.163-164) . Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, суд дійшов висновку, що на користь Позивачки з Відповідачів слід стягнути компенсацію витрат на правову допомогу в розмірі 40 відсотків встановленої Законом України «Про Державний Бюджет України на 2016 рік» мінімальної заробітної плати у місячному розмірі (1 378,00 грн.) за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, з урахуванням фактичного часу судових засіданнях на яких був присутній адвокат [PERSON] в сумі 551,20 грн. (1 378,00*40%/60*60). Окрім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд присуджує до стягнення з відповідачів на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в загальній сумі 1 987,20 грн. Враховуючи вищевикладене, на підставі ст.ст. 202, 203, 215, 2516, 217, 328, 377, 392, 655, 656, 657 ЦК України, ст. 120 ЗК України, з урахуванням постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. № 9, постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 р. № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», та

Outcome: partial