Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-28 00:00:00

В жовтні 2020 року позивач [PERSON] звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про визнання правочину недійсним та скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, посилаючись на наступні обставини. На початку травня місяця їй [PERSON] (надалі - Позивач) стало відомо, що її тітка [PERSON] дуже сильно захворіла. В той час вона перебувала в Польщі і приїздити на Україну не могла, оскільки був встановлений карантин з метою запобігання поширення на території України коронавірусу. [INFO] померла її тітка [PERSON] . 08.05.2020 року вона приїхала до України та була на самоізоляції в [ADDRESS] . Цього дня вона зателефонувала до Білоцерківського моргу, щоб забрати тіло тітки та поховати, їй повідомили, що сусідка її тітки проживаючи за адресою: [ADDRESS] із документами її тітки оформляє заяву на поховання. Після чого ця сусідка дізналась про її приїзд, забрала документи та залишила їх у себе і їй не віддала. 08.05.2020 року вона зробила виклик працівників поліції та заявила, що невстановлена особа із кв. [ADDRESS] забрала ключі від квартири та документи її померлої тітки та зберігає за своїм місцем проживання. Працівниками поліції були вилучені ключі та паспорт тітки і 15.05.2020 року повернуті їй, інших документів на квартиру їй не були повернуті. Паспорт повернутий, який мав явні ознаки кримінального правопорушення, а саме він був новий, але виданий 12.09.2007 року без відмітки місця проживання (була тільки заповнена перша та друга сторінка паспорта). 18.05.2020 року вона поховала тітку [PERSON] [INFO] . 19.05.2020 року вона звернулась в Білоцерківський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції для оформлення свідоцтва про смерть [PERSON] . 20.05.2020 року вона звернулась до приватного нотаріуса Цвинтарної І.О. для оформлення спадщини після померлої [PERSON] , де їй стало відомо, що квартира тітки була подарована 21.10.1998 року та перепродана іншій особі. Через деякий час їй стало відомо, що квартира тітки була продана [PERSON] (надалі Відповідач-1), яка розташована на четвертому поверсі дев`ятиповерхового будинку за адресою [ADDRESS] . 17.05.2020 року був укладений Договір купівлі-продажу нерухомого майна з відповідачом-1. 21.05.2020 року вона звернулась із заявою про злочин до Білоцерківської місцевої прокуратури. Через деякий час їй стало відомо, що квартира була продана після договору дарування 21.10.1998 року. Даний Договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу міста Києва, а саме [PERSON] . Відповідно до вимог чинного законодавства нотаріус Криворучко В.П., виконуючи функцію державного реєстратора, здійснила реєстрацію права власності квартири за адресою: [ADDRESS] від 17.05.2020 р. на підставі рішення про державну реєстрацію № 133 від 17.05.2020 за відповідачем. Зазначене нерухоме майно квартира кв. [ADDRESS] на даний час перебуває в незаконному володінні недобросовісного набувача відповідача-1 та підлягає витребуванню та вилученню на користь позивача з наступних підстав. 21.10.1998 року був наданий підроблений Договір Дарування посвідченого Клумчук Л.П. державним нотаріусом Сквирської районної державної нотаріальної контори зареєстрованого в реєстрі за номером 3270, на користь [PERSON] , квартиру [ADDRESS] . 17.05.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу міста Києва Криворучко В.П. на підставі недійсних (неправдивих) вищевказаних документів незважаючи на ознаки кримінального правопорушення підтверджуючих документів права власності на квартиру [ADDRESS] , здійснено реєстрацію право власності на квартиру [ADDRESS] зі законної власниці [PERSON] на громадянина [PERSON] . Після цього невстановлені особи зламали вхідні двері до квартири [ADDRESS] та замінили замки, позбавивши законну спадкоємцю в доступу до спадкоємного майна. 19 травня 2020 року Білоцерківським ВП ГУ НП в Київській області за фактом шляхом обману заволоділи правом на нерухоме майно - квартира [ADDRESS] , порушено кримінальне провадження № 12020110030002012 за ознаками злочину передбаченого ч. 4 ст.190 КК України. В рамках даного кримінального провадження здійснюється перевірка всіх причетних осіб до підробки документів та злочинної змови, щодо заволодіння незаконним шляхом вищевказаної квартири, яка є спадщиною [PERSON] . В ході досудового розслідування було встановлено, що в державному архіві нотаріусів був вилучена копія договору купівлі-продажу житлового будинку від 20.10.1998 року посвідченого державним нотаріусом Л. Климчук за реєстраційним №3270, а договір дарування за реєстраційним № 3270 від 21.10.1998 року відсутній, що ставить під сумнів даний договір дійсний і даний договір містить явні ознаки кримінального правопорушення. З викладеного слідує, що [PERSON] на момент незаконного відчуження спірної квартири на користь [PERSON] , знав, що він не має права відчужувати дане нерухоме майно на користь третіх осіб. В свою чергу [PERSON] , також знав, що [PERSON] , відчужує квартиру на підставі незаконних та підроблених документів, а тому останні не є добросовісним набувачем. Зазначене посилання підтверджується викладеними обставинами та доведеними фактами у кримінальному проваджені та документами. Правова позиція позову щодо необхідності скасування державної реєстрації, нерухомого спірного майна на квартиру квартира [ADDRESS] підтверджується наступним. З 01.01.2013 у зв`язку із створенням Державної реєстраційної Служби України було передало всі відомості по реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна до Державної реєстраційної Служби України. З викладеного слідує, що нотаріус Криворучко В.П., оформила договір купівлі-продажу внаслідок надання [PERSON] , недійсних та підроблених документів про що вона не могла знати. На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу нотаріус виконуючи функцію державного реєстратора здійснив державну реєстрацію об`єкту нерухомого майна у відповідному розділі Державної Реєстраційної служби України. Оскільки позов про незаконність та протиправність здійснення державної реєстрації об`єкта нерухомості до суду не заявлено, права нотаріуса Криворучко В.П. не порушені, а тому необхідність залучення її третьою стороною в справі відсутня. Згідно довідки № 1348 від 01.06.2020 року, виданої КП КОР «Південне БТІ» повідомляє, що відповідно паперових носіїв станом до 01.01.2013 року право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 15.03.1994 року, виданого виконкомом Білоцерківської міської ради (реєстрова книга № 99 реєстровий № 11116). З викладеного слідує, що [PERSON] не є добросовісним набувачем в розумінні ст. 330 ЦК України, так як спірна квартира власника (спадкоємця) [PERSON] вибула з її власності (вступу в спадщину проти її волі в незаконний (спосіб). Просила суд визнати договір купівлі - продажу від 17.05.2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Криворучко В.П. недійсним та скасувати державну реєстрацію прав та обмежень прийняте державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Криворучко В.П. № 133 від 17.05.2020 року, за яким право власності на квартиру [ADDRESS] належить громадянці [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 15.03.1994 року, виданого виконкомом Білоцерківської міської ради (реєстрова книга № 99 реєстровий № 11116) та стягнути з відповідачів судові витрати на користь позивача ( а. с. 1-6 ). Ухвалою судді від 02.12.2020 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження ( а. с. 26-27 ). 10 лютого 2021 року за вх. № 6280 судом отримано відзив, підписаний адвокатом Телющенко П.П., який діє в інтересах [PERSON] , в якому зазначене наступне. Позивач посилається на те, що договір дарування від 21.10.1998 року, за яким право власності на вказану вище квартиру перейшло до Відповідача-2, є підробленим. Однак жодних доказів на підтвердження своєї позиції Позивач не надає. Відповідач-1 звертає увагу суду на те, що нормами статті 204 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він невизнаний судом недійсним. В своїй позовній заяві Позивач не ставить питання про визнання договору дарування 21.10.1998 року недійсним та не надає будь-яких доказів про те, що недійсність даного закону встановлена законом, та не наводить жодних доказів які б дали підстави стверджувати, що і правочин не укладався [PERSON] . Також Позивач посилається на те, що [PERSON] нібито на момент своєї смерті була власником квартири [ADDRESS] , при цьому не наводячи жодних доказів які б підтверджували таке її твердження. Щодо позиції Позивача про те, що [PERSON] є недобросовісним набувачем, Відповідач вважає її безпідставною. В матеріалах, наданих позивачем до суду, відсутні будь-які докази які б підтверджували позицію Позивача. Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це і добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК України майно відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача. Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, коли майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадено у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Укладаючи договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , [PERSON] не знав і не міг знати, що вказана квартира не належить відчужувачу. Так, при укладенні договору купівлі-продажу 17.05.2020 року приватним нотаріусом Криворучко В.П. було здійснено перевірку наявності обмежень та обтяжень, які зареєстровані в порядку встановленому чинним законодавством України як на саму квартиру, так і на продавця. Було встановлено, що відчужувана квартира належить продавцю [PERSON] на підставі договору дарування квартири від 21.10.1998 року, який був посвідчений державним нотаріусом Сквирської районної державної нотаріальної контори, та зареєстрований в реєстрі за № 3270. Даний договір виконаний на нотаріальному бланку «ААН 407470». Під час укладення договору купівлі-продажу 17.05.2020 року було отримано інформаційну довідку з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів, відповідно до даної інформаційної довідки нотаріальний бланк «ААН 407470» був використаний Сквирською районною державною нотаріальною конторою 21.10.1998 року для посвідчення Договору про відчуження нерухомого майна крім земельних ділянок. Відповідачем також було здійснено перевірку паспорту Продавця [PERSON] по відкритим даним Міністерства внутрішніх справ (https://wanted.mvs.gov.ua/passport/), паспорт продавця серед викрадених та втрачених не значиться. Вказане в сукупності свідчить про те, що Відповідачем -1 було вжито всіх належних заходів які були йому доступні в раках чинного законодавства для перевірки факту належності вказаної вище квартири Продавцю. При цьому Продавець був особисто присутній в нотаріуса при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу, і жодних підозр в нотаріуса також не виникло. Крім того Відповідач-1 звертає увагу суду, що його також визнано потерпілим в кримінальному провадженні №12020110030002012 від 20.05.2020 року, що доводить його добросовісність ( а. с. 35-36 ). 16 лютого 2021 року за вх. № 7396 судом отримано відповідь на відзив, в якому зазначено наступне. Позивачка стверджує 17.05.2020 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу міста Києва Криворучко В.П. на підставі недійсних (неправдивих) вищевказаних документів незважаючи на ознаки кримінального правопорушення підтверджуючих документів права власності на квартиру [ADDRESS] , здійснено реєстрацію право власності на квартиру [ADDRESS] зі законної власниці [PERSON] на громадянина [PERSON] . Оскільки згідно ст. 55 ЗУ «Про нотаріат» від 28.04.1998 року, який діяв на момент вчинення нотаріальної дії 21.10.1998 року, а саме посвідчення угод про відчуження або заставу жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна провадиться за місцезнаходженням вказаного майна. Всупереч вимогам ЗУ «Про нотаріат» приватний нотаріус Криворучко В.П. вчинив нотаріальну дію, а саме для вчинення нотаріальних дій не приймаються документи, які не відповідають вимогам законодавства даний договір був посвідчений (нібито) нотаріусом, який не мав права його посвідчувати, а тому позивачка стверджує, що даний договір є підроблений із використанням сучасної комп`ютерної техніки. В матеріалах справи наявний договір від 20.10.1998 року, зареєстрований в реєстрі № 3270 на бланку ААН № 407457, який був використаний нотаріусом міста Сквири, а договір який був зареєстрований в реєстрі за номером 3270 на бланку ААН № 407470 є підроблений. Згідно тексту підробленого договору дарування зазначено, що 21.10.1998 року гр. [PERSON] та гр. [PERSON] подарували квартиру [ADDRESS] . Згідно рішення № 81-07-VII від 18.02.2016 року була перейменована вулиця з бульвару 50-річчя Перемоги на бульвар Олександрійський та визнано таким, що втратило чинність рішення виконавчого комітету міської ради від 27 травня 1982 року № 305. Відповідно довідки виданої КП КОР «Південне БТІ» від 01.06.2020 року відповідно паперових носіїв, станом до 01.01.2013 року право власності на квартиру [ADDRESS] ) зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 15.03.1994 року, виданого виконкомом Білоцерківської міської ради (реєстрова книга № 99 реєстровий № 11116). Відповідач-1 у своєму відзиву зазначає, що він не знав і не міг знати, що вказана квартиру не належить відчужувачу. Згідно паспортних даних Відповідача-1, який 14.06.2005 року проживає в місті Біла Церква, не міг знати, що у 1998 року не було бульвару Олександрійського та не знав, що у 2016 році було рішення Білоцерківської міської ради про перейменування вулиць є неправдивим та не звернув уваги, що у договорі одним із дарувальника є [PERSON] , а договір підписала [PERSON] , а тому громадянин [PERSON] знав, що даний договір є підроблений. Верховний Суд вказав, що, розглядаючи спори щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що у позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у статті 388 ЦК України, а також під час розгляду спорів про витребування майна мають установити всі юридичні факти, визначені статями 387 та 388 ЦК, зокрема чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо. У разі встановлення, що відповідач є добросовісним набувачем, суд повинен установити, чи вибуло майно з володіння власника поза його волею або було продане в порядку виконання судових рішень. Щодо визнання Відповідача-1 потерпілим по даному кримінальному проваджені, то це є захистом Відповідача-1, для введення в оману суд у його добросовісності. Згідно постанови про визнання потерпілим [PERSON] зазначено, що покупець [PERSON] сплатив за квартиру 400000 грн., що є набагато заниженою ціною. Ринкова вартість двох кімнатної квартир в [ADDRESS] , згідно сайтам інтернету, ціни на подібні квартири становлять від 800 000 до 1 000 000 грн., а тому є сумніви, що Відповідач -1 придбав квартиру добросовісно. Позивачка не погоджується з відзивом представника Відповідача-1 адвоката Телющенка П.П., та просить суд задовільнити позов в повному обсязі ( а. с. 56-58 ). 22 лютого 2021 року за вх. № 8572 судом отримано заперечення на відповідь на відзив, в якому Відповідач вважає таку позицію Позивача як мінімум некоректною, та такою, що не підтверджується жодними доказами. Відповідно до розписки яка була видана [PERSON] за вказану квартиру останній отримав грошові кошти в сумі 20 000,00 ( двадцять тисяч) доларів США, що відповідає ринковій вартості квартир в м. Біла Церква придбання спірної квартири ( а. с. 64 ). 12 березня 2021 року судом протокольно закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по скуті на 08.04.2021 року ( а. с. 72-75 ). Ухвалою суду від 08.04.2021 року залучено до участі у даній справі у якості третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Криворучко Віктора Петровича ( а. с. 86-87 ). Ухвалою суду від 27.05.2021 року відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] про залишення позову без розгляду. Розгляд справи відкладено на 29.06.2021 року ( а. с. 94-95 ). В судовому засіданні представника відповідача [PERSON] - адвокат Телющенко П.П. просив розглядати справу за відсутності сторін, оскільки сторони повідомлені, надавали свої пояснення з приводу позовних вимог, просив врахувати пояснення надані в попередніх засіданнях та просив відмовити позивачу в позові. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися, позивач про дату, час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, про що в матеріалах справи свідчить наявне поштове повідомлення про вручення. З вказаного поштового повідомлення вбачається, що судову повістку про слухання справи в Білоцерківському міськрайонному суді 29.06.2021 року о 14 годині 00 хвилин отримано 04.06.2021 року мамою [PERSON] . Відповідач [PERSON] та третя особа приватний нотаріус Криворучко В.П. в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи повідомлені належним чином, про що в матеріалах справи свідчить поштове повідомлення про вручення, яке отримано 07.06.2021 року. Відповідно до ч. 5 ст. 128 ПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Згідно ч. 3 ст. 130 ЦПК України якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії. Оскільки сторони приймали участь у справі, надавали пояснення та заперечення стосовно позовних вимог, представник відповідача [PERSON] - адвокат Телющенко П.П. наполягав на продовженні судового розгляду, суд приходить до висновку про можливість продовження розгляд справи враховуючи позиції викладені сторонами в судовому засіданні, яке відбувалося 08.04.2021 року. Суд, вислухавши пояснення представника відповідача [PERSON] - адвоката Телющенко П.П., враховуючи пояснення надані сторонами в судовому засіданні 08.04.2021 року, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується наявним в матеріалах справи свідоцтвом про смерть ( а. с. 10 ). Позивач [PERSON] зазначає, що померла доводиться їй тіткою та останньою надано до позову копію свідоцтва про шлюб ( а. с. 12 ), де прізвище позивача до укладення шлюбу вказано, як [PERSON] . Після поховання [PERSON] , [INFO] позивач звернулась до приватного нотаріуса Цвинтарної І.О. для оформлення спадщини після померлої [PERSON] , де їй стало відомо, що квартира тітки за адресою: [ADDRESS] була подарована 21.10.1998 року ( а. с. 97 ) та перепродана [PERSON] на підстав договору купівлі-продажу квартири від 17 травня 2020 року ( а. с. 15-16 ). Даний договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу міста Києва Криворучко В.П. Правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов`язується передати майно у власність покупцеві (друга сторона), а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 224 ЦК України). Звертаючись до суду з позовною заявою позивач зазначала та посилалася на те, що зазначене нерухоме майно квартира кв. [ADDRESS] на даний час перебуває в незаконному володінні недобросовісного набувача відповідача-1 та підлягає витребуванню та вилученню на користь позивача. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст.16 ЦК України встановлено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Отже, особа може скористатись не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який здатен захистити інтереси власника суб`єктивного права та припинити їх порушення на майбутнє або усунути загрозу його порушення. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] , надаючи пояснення, та відповіді на питання посилався на статті 330, 387 та 388 ЦК України щодо вибуття квартири з власності позивача та яке повинно бути витребувано від набувача такого майна, просив вимоги задовольнити. В свою чергу в прохальній частинні позовних вимог, яка підписана представником позивача - адвокатом Дейнека С.Л. останній просив суд визнати договір купівлі - продажу від 17.05.2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Криворучко В.П. недійсним та скасувати державну реєстрацію прав та обмежень прийняте державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Криворучко В.П. № 133 від 17.05.2020 року, за яким право власності на квартиру [ADDRESS] належить громадянці [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 15.03.1994 року, виданого виконкомом Білоцерківської міської ради (реєстрова книга № 99 реєстровий № 11116). З уточненими вимогами позивач та її представник до суду не зверталися. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статі 203 цього Кодексу. Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена. Аналіз змісту частини третьої статті 215 ЦК України свідчить про те, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України ). При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Зазначена позиція міститься в постанові Верховного Суду України у справі №6-605цс16 від 05 травня 2016 року. Отже, позивач [PERSON] по справі домагається визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 17 травня 2020 року, стороною якою вона не є. В обґрунтування позову позивач зазначила, що квартира [ADDRESS] була відчужена на підставі договору купівлі-продажу від 17.05.2020 року, підставою став підроблений договір дарування від 21.10.1998 року, що порушує її права, як законного спадкоємця. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Однак, з боку позивача не надано жодного належного обґрунтування, а також посилання на жодну норми закону ( ЦК України ) щодо підстав визнання такого договору купівлі-продажу від 17.05.2020 року недійсним. Посилання позивача на те, що договір дарування від 21.10.1998 року, за яким право власності на вказану вище квартиру перейшло до відповідача [PERSON] є підробленим, не заслуговують на увагу, так як з боку позивача не надано жодного належного та допустимого доказу зазначеному ( жодного судового рішення, тощо ). Крім того, позивач звертаючись до суду з позовними вимогами не ставила питання щодо визнання договору дарування недійсним. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. До того ж, посилання позивача про наявність кримінального провадження за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України не є підставою для визнання оскаржуваного договору купівлі-продажу недійсним. Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Окрім цього, оскільки позивач в своїй позовній заяві посилається у тому числі на вимоги статей 387, 388 ЦК України, суд вважає за необхідне зазначити, що зазначені норми Цивільного кодексу України передбачають звернення до суду з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння лише власником майна, яким не є позивач, оскільки вона не довела своє право власності на спірне майно. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині визнання договору купівлі-продажу від 17.05.2020 року недійсним є такими, що не підлягають задоволенню. Оскільки не підлягають до задоволення вищевказані вимоги позивача, не підлягає задоволенню і вимоги позивача в частині скасування державної реєстрації прав та обмежень прийняте державним реєстратором прав на нерухоме майно, оскільки вони є похідними. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За таких обставин, суд дослідивши та проаналізувавши докази у справі,

Outcome: dismissed