Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-13 00:00:00

В грудні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача Державної установи «Інститут медицини праці імені Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук України» про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі. В обґрунтування позову зазначено, що 23.10.2020 року відповідачем було винесено наказ № 52-К З про звільнення позивача із посади заступника директора з науково-практичної роботи. Однак, позивача не було повідомлено про винесення зазначеного наказу, не було із наказом належним чином ознайомлено, не було видано позивачу трудову книжку, та проведено розрахунок. 02.11.2020 року [PERSON] дізнався про існування зазначеного наказу, прийшовши на своє робоче місце. Позивач вказує, що в порушення вимог статуту установи та посадової інструкції, наказ про його звільнення було підписано не директором інституту, а його заступником з наукової роботи Луговським С.П . Звільнення позивача не погоджувалось Вченою Радою інституту та не затверджувалось Президією НАМН України. З огляду на викладене, наказ про звільнення позивача винесений без належних правових підстав, не уповноваженою особою, є незаконним та підлягає скасуванню, а позивач - поновленню на роботі, в зв`язку з чим, останній, вимушений звернутись до суду з даним позовом та просить суд скасувати наказ Державної установи «Інститут медицини праці імені Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук України» від 23.10.2020 року № 52-К З «Про звільнення [PERSON] », та поновити [PERSON] на посаді заступника директора з науково-практичної роботи (код КП ДК 003:2010 1210.1) Державної установи «Інститут медицини праці імені Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук України» із 23.10.2020 року. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 14.12.2020 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Представник позивача в судове засідання не з`явилась. Суду подала письмову заяву про розгляд справи без її участі. Відповідач явку свого представника в судове засідання не забезпечив. Про розгляд справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. До суду надіслав відзив на позов, відповідно до якого визнав позов в повному обсязі, посилаючись на порушення відповідачем при звільненні позивача Статуту Державної установи «Інститут медицини праці імені Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук України». З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу в підготовчому судовому засіданні без участі сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно із ст.ст. 10-13 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом встановлено, що 23.10.2020 року заступником директора з наукової роботи Державної установи «Інститут медицини праці імені Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук України» було винесено наказ № 52-К З про звільнення [PERSON] із посади заступника директора з науково-практичної роботи на підставі п. 5 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку із нез`явленням на роботі протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності. Відповідно до п.п.5 п. 6.14 розділу 6 Статуту Державної установи «Інститут медицини праці імені Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук України», директор установи має право приймати на роботу та звільняти з роботи працівників установи, визначати їх посадові обов`язки, застосовувати до них заходи заохочення та стягнення. Згідно із п. 6.18 розділу 6 зазначеного статуту, директор установи може мати заступника директора з наукової роботи, заступника директора з науково-практичної роботи та заступника директора із загальних питань. Заступники директора призначаються за погодженням із вченою радою України і затверджуються Президією НАМНУ. Пунктом 1.2 Посадової інструкції заступника директора з науково-практичної роботи, останній, призначається та звільняється із посади наказом директора установи за погодженням із Вченою Радою та затверджується Президією НАМНУ. Крім того, згідно із п. 1.1 зазначеної посадової інструкції, заступник директора з науково-практичної роботи підпорядковується безпосередньо директору установи. Позивач вказує, що наказ про його звільнення було підписано не директором інституту, а його заступником з наукової роботи Луговським С.П. , звільнення позивача не погоджувалось Вченою Радою інституту та не затверджувалось Президією НАМН України, а відтак зазначений наказ є протиправним та таким, що підлягає скасуванню. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, суд приймає до уваги те, що відповідно до частини шостої статті 43 Конституції України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно з пунктом 4 частини першоїстатті 36 КЗпП України, однією з підстав припинення трудового договору є його розірвання з ініціативи працівника (статті 38, 39 КЗпП України), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40,41 КЗпП України) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45 КЗпП України). Саме по собі розірвання трудового договору з порушенням закону, по суті є безпідставним звільненням. Відповідно до п. 5 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і пологах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв`язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності. Згідно вимог ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 5 ст. 40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної організації (профспілкового представника) допускається, якщо первинна профспілкова організація відсутня. Керівник приймає рішення про звільнення на підставі запису у табелі обліку робочого часу, листків непрацездатності та службової записки начальника відділу. Звільнити працівника за зазначеною підставою можливо вже на наступний день після чотиримісячного строку. Відсутність на робочому місці протягом чотирьох місяців обов`язково повинна бути підтверджена наявністю листків непрацездатності, у разі їх відсутності підставою звільнення буде п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул. Звільнення працівника у зв`язку з нез`явленням на роботі протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності - право роботодавця, а не обов`язок. Умовою звільнення на підставі п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України є відсутність працівника на роботі протягом чотирьох місяців підряд, але вихід працівника хоча б на один день перериває обчислення цього строку (ВССУ, справа N 6-12110св15, 17.06.2015) В ході розгляду справи сторона відповідача визнала позовні вимоги, та вказала, що спірний наказ було видано із порушенням статуту Державної установи «Інститут медицини праці імені Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук України», та підписаний заступником директора Луговським С.П. із перевищенням своїх повноважень. Крім того, в ході розгляду справи не було надано суду достатніх доказів, які б підтверджували нез`явлення позивача на роботі протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності. Суд зауважує, що згідно норм діючого трудового законодавства України, процедура звільнення є триваючим у часі процесі, який закінчується видачею трудової книжки з копією наказу про звільнення та остаточним розрахунком, про що було вказано і Постанові Верховного Суду № 205/6983/16-ц від 12.09.2018 р.). Натомість, процес звільнення позивача у даному спорі фактично завершено не було, останньому, не було видано трудову книжку, не було проведено розрахунок при звільненні, що не заперечувалось стороною відповідача, а відтак, суд вважає, що в ході розгляду справи стороною позивача доведено, а відповідачем визнано незаконність винесеного наказу про звільнення позивача із займаної посади. Крім того, слід зазначити про те, що спірний наказ було винесено посадовою особою із перевищенням своїх повноважень, що беззаперечно свідчить про його незаконність та необхідність скасування. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи знайшли своє об`єктивне підтвердження обґрунтування позову, останній, було визнано стороною відповідача, а відтак наказ про звільнення позивача підлягає скасуванню, а позивач - поновленню на посаді, в зв`язку з чим позов підлягає задоволенню в повному обсязі. В порядку ст. 141 ЦПК України, судовий збір в сумі 840,80 грн. слід стягнути із відповідача на користь позивача.

Outcome: approved