Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-24 00:00:00

В грудні 2016 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив визнати недійсним заповіт від 15.03.2012 року, складений [PERSON], померлою 12 жовтня 2016 року, на користь [PERSON], посвідчений Третьою державною нотаріальною конторою. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що за життя його дід та баба, [PERSON] та [PERSON], мали у власності житловий будинок № 1, розташований по вул. Силовій у м. Дніпрі. Його мати, [PERSON], ще з його дитинства поводилась дуже дивно. З роками її поведінка погіршувалась. У 1999 роках її психічний стан став таким, що їй було встановлено 2 група інвалідності. Окрім нього, у мати є ще один син - [PERSON], який також є інвалідом 2 групи внаслідок психічної хвороби, яку він успадкував від їхньої матері. Їхні дід та бабця завжди бажали, щоб житловий будинок належав би позивачу з братом у рівних частках. Тому, дід за життя заповів свою частину житлового будинку старшому онуку [PERSON], а бабця [PERSON] їхній матері - [PERSON] З 1995 року брату та матері належало по 1/2 частині будинку. Стан здоров'я матері з часом становився все тяжче, вона неодноразово була госпіталізована у психіатричну лікарню, проходила курси лікування, але психічний стан не ставав легше, їй було постановлено діагноз - шизофренія параноїдної форми. З роками психічний стан матері та брата погіршувався. У наслідок чого, рішенням Красногвардійського районного суду від 21 липня 2015 року його мати та брата було визнано недієздатними, а рішенням Красногвардійського районного суду від 17 жовтня 2016 року він був призначений їх опікуном. 12 жовтня 2016 року мати померла. Він звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, де йому стало відомо, що мати 15 березня 2013 року оформила заповіт на користь брата [PERSON] Цей заповіт було посвідчено у Третій державній нотаріальній конторі. Позивач вважає, що такої волі у його матері не було, у звязку з її хворобливим психічним станом. На початку 2013 року її стан погіршився, її переслідували вербальні галюцинації, вона відмовлялася від прийому їжі, безпідставно конфліктувала з сусідами та оточуючими, вона постійно ходила по смітниках та збирала непотрібні речі, які несла до дому, або дарувала ці нікому не потрібні речі. Вона з підозрою відносилась до оточуючих. Її поведінка була емоційно-парадоксальна. У звязку з різким погіршення стану здоровя, вона була госпіталізована у КП «ДКПБ» 17.06.2013 року, де знаходилася по 17.01.2014 року. Тому, на його думку, цей заповіт слід визнати недійсним, оскільки на час його укладення психічний стан матері був такий, що вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Ухвалою суду до участі у дану були залучені виконком Чечелівської районної у місті Дніпрі ради і орган опіки та піклування виконкому Чечелівської районної у місті Дніпрі ради в якості співвідповідачів. В судове засідання позивач не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, раніше надав суду заяву, в якій підтримав свої позовні вимоги та просив задовольнити їх в повному обсязі. Справу просив розглянути за його відсутності без фіксування судового процесу за допомогою технічних засобів. Також зазначив, що не заперечує проти проведення заочного розгляду справи. Представник Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] в судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, раніше надала суду заяву, в якій просила розглянути дану справу без її участі у звязку із виробничою завантаженістю. Відзиву на позов не подала. Представник виконкому Чечелівської районної у місті Дніпрі ради [PERSON], яка також є представником органу опіки та піклування виконкому Чечелівської районної у місті Дніпрі ради, в судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, раніше надала суду заяву, в якій вказала, що визнає позов позивача. Справу просила розглянути за її відсутності без фіксування судового процесу за допомогою технічних засобів. Також, до суду надійшла заява від [PERSON], яка вказала, що з висновком експерта ознайомлена, зазначила, що покладається на розсуд суду та просила розглянути справу за її відсутності без фіксування судового процесу за допомогою технічних засобів. У звязку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі по наступним підставам. У судовому засіданні встановлено, що 12 жовтня 2016 року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть [PERSON] І-КИ № 719582, виданим 13.10.2016 року Красногвардійським районним у місті Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 2134 від 13.10.2016 року (а.с.12). Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно. Судом встановлено, що позивач, [PERSON], є рідним сином померлої [PERSON]. Також, рідним сином померлої є [PERSON]. Ще за життя, а саме 15 березня 2012 року, [PERSON] склала заповіт, який посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 5-547, в якому заповіла все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, а також взагалі все, що буде йому належати на день смерті і на що вона за законом матиме право - [PERSON] (а.с.55). Згідно з положеннями ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Позивач же вважає, що вказаний заповіт слід визнати недійсним, оскільки на час його укладення психічний стан матері був такий, що вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. На підставі вищевказаного, за клопотанням позивача, по даній справі була проведена посмертна судово-психіатрична експертиза спадкодавця [PERSON], [INFO], яка померла 12 жовтня 2016 року, на вирішення якої було поставлено питання: чи могла [PERSON] за своїм психічним станом розуміти значення своїх дій та керувати ними в момент підписання заповіту від 15.03.2012 року. За результатами проведеної експертизи Комунальним закладом «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради був складений Висновок № 2 від 01.02.2018 року судово-психіатричної первинної комісійної посмертної експертизи, згідно з яким [PERSON] в період часу, що цікавить суд, тобто на момент складання й підписання заповіту, а саме 15.03.2012 року, виявляла ознаки хронічного психічного захворювання у формі шизофренії параноїдної. За своїм психічним станом в той період часу вона не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними. Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У звязку з вищевказаним, суд прийшов до висновку, що твердження позивача про те, що психічний стан його матері на час складання заповіту був такий, що вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, є цілком обґрунтованими та такими, які повністю знайшли своє підтвердження під час судового розгляду. За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, з урахуванням всього вищевказаного, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги позивача та визнати недійсним заповіт від 15.03.2012 року, складений [PERSON], померлою 12 жовтня 2016 року, на користь [PERSON], [INFO], посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 5-547. На підставі викладеного та

Outcome: approved