Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-06 00:00:00

В грудні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, в якому просив усунути йому, [PERSON] перешкоди в користуванні будинком з господарськими будівлями і земельною ділянкою по [ADDRESS] , шляхом надання йому доступу до житлового будинку [ADDRESS] з господарськими будівлями та спорудами; зобов`язати [PERSON] та [PERSON] не чинити перешкоди йому, [PERSON] в подальшому в користуванні будинком з господарськими будівлями та земельною ділянкою по [ADDRESS] та передати ключі від хвіртки та житлового будинку; стягнути солідарно з відповідачів судові витрати. Адвокат позивача за договором про надання правової допомоги Ткачук В.А. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, посилаючись на обставини, зазначені в позові. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні, оскільки майно між співвласниками не розділено в натурі. Надав суду письмовий відзив на позов (а.с.47-50). Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, надала суду відзив на позов в якому просила у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити в повному обсязі та справу розглядати без її участі (а.с.35-36). Вислухавши сторони, повно та всебічно вивчивши матеріали справи, ознайомившись з відзивами на позов, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 41 Конституції України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Судом встановлено, що на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 31 липня 2013 року, реєстраційний номер [NUMBER] та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 31 липня 2013 року, індексний номер №7421627, [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належить 1/3 частина житлового будинку [ADDRESS] з господарськими будівлями та спорудами (а.с.12,13). В травні 2018 року [PERSON] вирішив реалізувати своє законне право щодо розпорядження (продажу) належної вищезазначеної частки майна, тому на виконання ч. 2 ст. 362 ЦК України, письмово повідомив відповідачів про намір продати свою частку майна, що підтверджується заявою позивача про намір продати свою частку від 17 травня 2018 року (а.с.15) та фіскальними чеками про направлення заяви відповідачам (а.с.16). Після отримання копії заяви, відповідачі почали перешкоджати [PERSON] в користуванні належною йому частиною домоволодіння: змінили замок на вхідних дверях будинку, а через декілька днів змінили замок і на хвіртці, чим зовсім ізолювали позивача від можливості потрапити на подвір`я та в приміщення будинку. Так, 22 травня 2018 року на адресу відповідачів, позивач направив письмову заяву про припинення дій, які порушують право власності (а.с.18), яка залишилася відповідачами поза увагою. За фактом перешкоджання відповідачами в користуванні власністю, [PERSON] звернувся до Дніпровського районного відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області з заявою про вжиття заходів до родичів, які перешкоджають у користуванні 1/3 частиною будинку [ADDRESS] , яка була зареєстрована в Журналі єдиного обліку заяв і повідомлень Дніпровського РВП за №21225 від 29.12.20018 року. Листом Дніпровського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області №66/ЄО-21225/4335 від 29 грудня 2018 року, [PERSON] було повідомлено, що між ним та його родичами склалися цивільно-правові відносини, які вирішуються в судовому порядку (а.с.38), внаслідок чого [PERSON] звернувся до суду з даним позовом. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу Української PCP, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як роз`яснено в п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, застосовуючи положення ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із того, що відповідно до положень ст. 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Відповідно до ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно з ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Відповідно до ст. 364 ЦК України, кожен співвласник має право на виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Згідно з роз`ясненнями, які містяться в п.14 постанови Пленуму Верховного Суду від 25 грудня 1995 (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 1998) № 15 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною часткою власності, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або ті, які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 03.04.2013 року № 6-12цс13, виходячи з аналізу зазначеної правової норми (ст. 358 ЦК України) слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема при встановленні порядку користування будинком кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку, виходячи з його частки в праві спільної власності на будинок. Разом з тим виділені у користування приміщення можуть бути неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Встановлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них. Статтею 155 ЖК України закріплені гарантії прав громадян, які мають у власності жилий будинок, квартиру, згідно яких жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою). За твердженням позивача, відповідачі не визнають його право власності в спірному будинку та створюють перешкоди у користуванні, які він просить усунути в судовому порядку шляхом надання йому доступу до житлового будинку [ADDRESS] з господарськими будівлями та спорудами та зобов`язання відповідачів передати ключі від хвіртки та житлового будинку. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні відповідач [PERSON] пояснив суду, що позивач не може розпоряджатися своєю часткою майна без реального його виділу, так як продати можливо лише індивідуально визначену частку майна, на яку потрібно отримати правовстановлюючі документи, окрім цього стверджував про відсутність вчинення ним та його сестрою [PERSON] перешкод [PERSON] в користуванні 1/3 частиною спірного будинку, вказав, що замки в будинку не змінювалися з 1969 року, замок на хвіртці накладний, який є не справний, а позивач має комплект ключів, на підтвердження чого надав суду фотознімки (а.с.51-55) та акт про обстеження подвір`я та будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с.56). Так, оцінюючи достовірність наданих відповідачем [PERSON] кожного доказу окремо за своїм внутрішнім переконанням, а також зважаючи на достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд критично ставиться до наданих відповідачем: фотознімки замків та акту про обстеження подвір`я та будинку за адресою: [ADDRESS] , оскільки дана інформація не відповідає тим поясненням, які надавалися в ході розгляду справи та наявним матеріалам справ, і не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду позовних вимог [PERSON] по суті. У судовому засіданні встановлено, що домовленість між сторонами з приводу порядку володіння та користування спірним житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами не досягнута, відповідачі чинять перешкоди [PERSON] в користуванні будинком та земельною ділянкою, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи той факт, що між сторонами виникла конфліктна ситуація з приводу користування спільним майном, яку сторони не можуть вирішити мирним шляхом, приймаючи до уваги, що спірний житловий будинок розподілений між співвласниками в рівних частинах (кожному по 1/3 частині), оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та надавши їм правову оцінку, суд приходить до остаточного висновку про обґрунтованість і доведеність позовних вимог та необхідності задоволення їх в повному обсязі, тому суд вважає за необхідне усунути перешкоди позивачу у користуванні будинком шляхом надання [PERSON] доступу до житлового будинку [ADDRESS] з господарськими будівлями та спорудами та зобов`язати відповідачів в подальшому не чинити перешкоди позивачу в користуванні будинком та передати ключі від хвіртки та житлового будинку. Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам. Тому, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 704,80 грн., тобто з кожного по 352,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved