Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-17 00:00:00

В жовтні 2019 року представник позивача АТ «Універсал Банк» звернувся в суд з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. В обґрунтування позову зазначено, що позивач є правонаступником всіх прав та обов`язків ПАТ «Універсал Банк» та ВАТ «Універсал Банк». 27.12.2007 року між ВАТ «Універсал Банк» (кредитор, іпотекодержатель) та [PERSON] (позичальник, іпотекодавець) було укладено кредитний договір № 061-2900/840-0867, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 100500 доларів США строком до 10.12.2027 року, зі сплатою 13,45 % річних за користування кредитом, а з 15.07.2008 року зі сплатою 14,95 % річних. З метою забезпечення виконання зобов`язання позичальника за вказаним кредитним договором, 27.12.2007 року між [PERSON] , [PERSON] та позивачем було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом, відповідно до умов якого в іпотеку банку було передано квартиру [ADDRESS] , яка належить відповідачам на праві приватної власності. Позивач виконав свої зобов`язання за договором та надав позичальнику кредитні кошти, однак, позичальник належним чином взяті на себе зобов`язання не виконала. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23.12.2015 року у справі № 752/7494/13-ц, стягнуто солідарно із відповідачів на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 111354,01 доларів США, що еквівалентно в національній валюті України за офіційним курсом НБУ станом на 30.09.2014 року - 1 441 945,35 грн., з яких: прострочена заборгованість по кредиту - 98950,45 доларів США, що еквівалентно в національній валюті України за офіційним курсом НБУ - 1281329,17 грн.; відсотки - 12247,88 доларів США, що еквівалентно в національній валюті України за офіційним курсом НБУ - 158600,25 грн.; підвищені відсотки -155,68 доларів США, що еквівалентно в національній валюті України за офіційним курсом НБУ - 2015,93 грн. та понесені позивачем судові витрати у вигляді судового збору в сумі 7673,40 грн. Позивач вказує на те, що відповідачами заборгованість не погашена і станом на 02.07.2019 року становить суму в розмірі 111354,01 доларів США. Посилаючись на викладені обставини, позивач вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав з даним позовом та просить суд в рахунок часткового погашення заборгованості відповідача [PERSON] перед позивачем за кредитним договором, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: Ѕ частину квартири [ADDRESS] та належить [PERSON] на праві приватної власності шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах за початковою ціною визначеною суб`єктом оціночної діяльності в межах виконавчого провадження. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 02.10.2019 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Голосіївського районного суду м.Києва від 17.12.2019 року, у справі закінчено підготовче провадження та призначено у справі судовий розгляд. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити з викладених в позові підстав. Відповідачі в судове засідання не з`явились. Судом про розгляд справи повідомлялись належним чином. Про причини неявки суд не повідомили. З клопотаннями до суду не звертались. Відзив на позов зі сторони відповідачів до суду не надходив, в зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 27.12.2007 року між ВАТ «Універсал Банк» (кредитор), правонаступником якого є АТ «Універсал Банк», та [PERSON] (позичальник) було укладено кредитний договір № 061-2900/840-0867, відповідно до умов якого банк надав [PERSON] кредитні кошти в сумі 100500 доларів США строком до 10.12.2027 року, зі сплатою 13,45 % річних за користування кредитом, а з 15.07.2008 року зі сплатою 14,95 % річних. З метою забезпечення виконання зобов`язання позичальника за вказаним кредитним договором, 27.12.2007 року між ВАТ «Універсал Банк» (іпотекодержатель), правонаступником якого є АТ «Універсал Банк», [PERSON] , [PERSON] було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Юдіною І.Г., відповідно до умов якого в іпотеку банку було передано квартиру [ADDRESS] , яка належить відповідачам на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державного житлофонду Печерського району від 06.12.2001 р., згідно із розпорядженням (наказом) від 06.12.2001 р. № 508. Згідно із ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 611 ЦК України, за порушення зобов`язання наступають правові наслідки, передбачені ст. ст. 624, 625 ЦК України, тобто при порушенні зобов`язань боржник повинен сплатити кредитору борг, та неустойку у вигляді пені та штрафу, що передбачена умовами договору. Згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із ч.1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Судом встановлено, що позивач виконав свої зобов`язання за договором та надав позичальнику кредитні кошти, однак, позичальник належним чином взяті на себе зобов`язання не виконала, та доказів зворотному матеріали справи не містять. Крім того, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23.12.2015 року у справі № 752/7494/13-ц, стягнуто солідарно із відповідачів на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 111354,01 доларів США, що еквівалентно в національній валюті України за офіційним курсом НБУ станом на 30.09.2014 року - 1 441 945,35 грн., з яких: прострочена заборгованість по кредиту - 98950,45 доларів США, що еквівалентно в національній валюті України за офіційним курсом НБУ - 1281329,17 грн.; відсотки - 12247,88 доларів США, що еквівалентно в національній валюті України за офіційним курсом НБУ - 158600,25 грн.; підвищені відсотки -155,68 доларів США, що еквівалентно в національній валюті України за офіційним курсом НБУ - 2015,93 грн. та понесені позивачем судові витрати у вигляді судового збору в сумі 7673,40 грн. Позивач вказує на те, що відповідачами заборгованість не погашена і станом на 02.07.2015 року становить суму в розмірі 111354,01 доларів США. Позивач вказує, що за відповідачами наявна не погашена заборгованість і станом на 02.07.2015 року становить суму в розмірі 111354,01 доларів США, яка складається із: прострочена заборгованість по кредиту - 98950,45 доларів США, відсотки - 12247,88 доларів США, підвищені відсотки -155,68 доларів США. Стороною відповідачів доказів на підтвердження належного виконання зазначеного рішення суду та сплати заборгованості банку, - суду надано не було. Вирішуючи спір суд приймає до уваги те, що відповідно до частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Відповідно до статті 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене в статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку», згідно з частиною третьою статті 33 якого звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Частинами першою, п`ятою, дев`ятою статті 38 Закону України «Про іпотеку» визначено, якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, то іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. Іпотекодавець і боржник, якщо він є відмінним від іпотекодавця, мають право виконати основне зобов`язання протягом тридцятиденного строку, вказаного в частині першій цієї статті, згідно з умовами та наслідками, встановленими статтею 42 цього Закону.З врахуванням наведеного АТ «Ощадбанк» вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку» , якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. У спірному випадку іпотекодержатель на власний розсуд обрав судовий спосіб свого захисту звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів предмета іпотеки, у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку», що відповідає вимогам закону. Приймаючи до уваги те, що звернення стягнення має відбуватись у межах процедури виконавчого провадження, то, відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження», сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, а тому незазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення та не тягне за собою безумовного скасування судових рішень. Зазначене вище узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеним у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 235/3619/15-ц (провадження № 14-11 цс 18). Окремо слід зазначити про те, що сторона відповідачів, будучи достеменно обізнаною про наявність даного спору в провадженні суду, доказів на підтвердження належної сплати боргу перед банком суду не надала, як і не було надано суду доказів на спростування обгрунтування позовних вимог. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи знайшли своє об`єктивне підтвердження обгрунтування позову та встановлено факт неналежного виконання відповідачами своїх зобов`язань, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність вимог позивача, а відтак останні підлягають задоволенню. Разом з тим, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що пунктом 1 статті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що воно використовується як місце постійного проживання, загальна площа якого не перевищує 140 кв. м. для квартири та 250 кв. м. для житлового будинку. За змістом статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи. У Рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Статтею 3 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що зазначений Закон набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженоїв іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає в бухгалтерському та (або) податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості. У цивільному законодавстві мораторій визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Отже, мораторій не звільняє від виконання зобов`язання, а є відстроченням виконання певних обов`язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта. Встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення нерухомого житлового майна громадян України, наданого як забезпечення зобов`язань за кредитами в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Вказаний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 15 квітня 2015 року у справі № 6-46 цс 15 та в постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 200/7371 /17-ц (провадження № 61-41990 св 18). Також, оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону. Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій» не підлягає виконанню. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року № 6-57цс15, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для судів. З матеріалів справи вбачається, що відповідачі зареєстровані в квартирі, яку було передано в іпотеку, та будь-які дані про наявність у відповідачів іншого житлового нерухомого майна матеріали справи не містять, як і не містять доказів того, що квартира, яка є предметом іпотеки, не підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Враховуючи викладене, суд вважає, що в даному спорі підлягає застосуванню положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», тобто, наявні підстави для відстрочення його виконання. В порядку ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача слід стягнути судовий збір в сумі 1921,00 грн. в рівних частинах, тобто по 960 грн. 50 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved