Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-20 00:00:00

В жовтні 2020 р. позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення інфляційних втрат та 3%-річних за невиконання грошового зобов`язання, мотивуючи свої вимоги тим, що вироком Дарницького районного суду м. Києва від 15.02.2018 року постановлено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 54 712,42 грн. На підставі вироку, цим же судом 28.03.2018 року видано виконавчий лист №753/11724/17-к, який стягувачем [PERSON] передано до Дарницького РВ ДВС для примусового виконання. Постановою державного виконавця від 11.04.2018 року було відкрито виконавче провадження №56155322 та розпочато примусове виконання. Проте, [PERSON] судове рішення не виконав, чим прострочив виконання грошового зобов`язання, а тому позивач просить стягнути з відповідача на свою користь інфляційні втрати та 3% річних за період з 01.05.2018 року по 30.09.2020 року. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, в якій вказав, що заявлені вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання також не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, з заявами чи клопотаннями про неможливість розгляду справи у його відсутність до суду не звертався, відзиву не надав. За таких підстав, судом, відповідно до положень ст.ст. 223, 280 ЦПК України, визнано за можливе ухвалити у даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та за погодженням позивача та її представника. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як передбачає ч.3, ст.12 та ч.1, ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. В судовому засіданні встановлено, вироком Дарницького районного суду м. Києва від 15.02.2018 року постановлено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 54 712,42 грн. (а.с.5-7). На підставі вироку, цим же судом 28.03.2018 року видано виконавчий лист №753/11724/17-к, який стягувачем [PERSON] передано до Дарницького РВ ДВС для примусового виконання. Постановою державного виконавця від 11.04.2018 року було відкрито виконавче провадження №56155322 та розпочато примусове виконання (а.с.4). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Відповідно до ч. 1,2 ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Відповідна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 30.03.2016 року у справі №6-2168цс15. Згідно розрахунку позивача, за період з 01.05.2018 року по 30.09.2020 року за невиконання грошового зобов`язання відповідачем сума боргу становить 11 744,41 грн., яка складається з інфляційних втрат - 7 669,15 грн. та 3 % річних - 3 975,26 грн. Аналізуючи описані вище норми права, обставини встановлені в судовому засіданні та надані докази у їх сукупності, враховуючи, що вироком Дарницького районного суду м. Києва від 15.02.2018 р. з відповідача стягнуто грошову суму в розмірі 54 712,42 грн., і таке зобов`язання є грошовим зобов`язанням, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню, відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, за порушення грошового зобов`язання за період з 01.05.2018 року по 30.09.2020 року інфляційні втрати - 7 669,15 грн. та 3 % річних - 3 975,26 грн., а всього 11 744,41 грн. Частиною 1 ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу (ч.3 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до ч.1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Витрати позивача на професійну правничу допомогу підтверджуються договором про надання правової допомоги від 21.10.2020 року, додатковою угодою №1 до договору про надання правничої допомоги б/н від 21.10.2020 року, актом №1 прийому-передачі виконаних робіт (послуг) до договору про надання правової допомоги б/н від 21.10.2019 від 22.10.2020 року, квитанцією №27228 від 22.10.2020 року на суму 1 500 грн., а тому, оскільки позов задоволено, витрати позивача на правничу допомогу підлягають стягненню з відповідача на користь [PERSON] в сумі 1 500 грн. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, оскільки позов підлягає задоволенню, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 840,80 грн. судового збору, сплаченого позивачем при зверненні досуду.

Outcome: approved