Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-14 00:00:00

Виклад позиції позивача та заперечень відповідача. 04 жовтня 2019 року [PERSON] звернувся до суду з цим позовом, в якому просить визнати за ним право на земельну частку (пай), в розмірі 2,13 в умовних кадастрових гектарах, по Липівській сільській раді Томашпільського району Вінницької області, як члена колективного сільськогосподарського підприємства, корпорація «Липівка». Зобов`язати Липівську сільську раду Томашпільського району Вінницької області виділити йому, в натурі, земельну ділянку в розмірі 2,13 га на території Липівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області. Даний позов обґрунтовано наступним. 01 листопада 1994 року позивач був прийнятий в члени корпорації «Липівка». У зв`язку з реорганізацією остання була перейменована в СТОВ «Липівка», куди позивач був переведений на роботу. 17 січня 2006 року позивач був звільнений зі СТОВ «Липівка». Позивач наголошує, що з листопада 1994 року по січень 2006 року був членом СТОВ «Липівка». Та як член КСП мав право на земельну частку (пай) даного КСП, так як на дату видання Державного акта на право колективної власності на землю перебував у членах СТОВ «Липівка». 10 лютого 1996 року рішенням загальних зборів корпорації «Липівка» позивачу, як члену КСП було видано сертифікат на право на земельну частку, який було зареєстровано у книзі реєстрації сертифікатів за № 248. Позивач вказує, що на його заяву про виділення належної йому земельної частки отримав відповідь, сільської ради, що в Липівській сільській раді немає земельних ділянок для виділення під земельні частки (паї). Позивач зазначає, що відповідно до довідки відділу Держгеокадастру від 16 липня 2019 року розмір земельної частки (паю) по Липівській сільській раді Томашпільського району складає 2,13 в умовних кадастрових гектарах. 02 березня 2020 року представником відповідача, Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області подано до суду відзив на позовну заяву, в якому просить в задоволенні позову [PERSON] до Липівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області, Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій областівідмовити повністю. Відзив мотивовано наступним. Відповідач вказує, що з тексту позовної заяви та додатків до неї вбачається, що позивач працював у КСП СТОВ «Липівка» з 1994 по 2006 рік. Рішенням зборів уповноважених колективного сільськогосподарського підприємства «Липівка» від 10.02.1996 року затверджено списки громадян - членів КСП «Липівка», які мають право на земельну частку (пай). Серед осіб, які мають право на земельну частку (пай) як стверджує позивач, він рахувався. Отже можна зробити висновок, що позивач міг і мав дізнатися про можливе порушення його права претендувати на земельну частку (пай) з 1996 року. Причин пропущення позовної давності позивач не вказав, а тому враховуючи викладене, відповідач, Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області вважає, що позивачем пропущено строки позовної давності без поважних причин. Відповідач зазначає, що право на земельний пай особа набуває за наявності таких умов, як перебування у членах КСП, включення до списку осіб, доданого до Державного акта на право колективної власності на землю, одержання КСП Державного акта, а тому виникає питання про обґрунтованість позовних вимог. Також відповідач відмічає, що дійсно, розпорядником земель сільськогосподарського призначення державної власності є Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області, однак, прийняття рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) здійснюється лише органом місцевого самоврядування. 25 червня 2020 року позивач подав до суду заяву про зменшення позовних вимог, в якій просить зменшити розмір заявлених ним позовних вимог, а саме визнати за ним право на земельну частку (пай), в розмірі 2 умовних кадастрових гектари, по Липівській сільській раді Томашпільського району Вінницької області, як члена колективного сільськогосподарського підприємства, корпорація «Липівка», відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай), виданого 10 лютого 1996 року корпорацією «Липівка» Томашпільського району Вінницької області та зареєстрованого в Книзі видачі сертифікатів за №248. Зобов`язати Липівську сільську раду Томашпільського району Вінницької області виділити йому, в натурі, земельну ділянку в розмірі 2 га на території Липівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області, відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай), виданого 10 лютого 1996 року корпорацією «Липівка» Томашпільського району Вінницької області та зареєстрованого в Книзі видачі сертифікатів за №248. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі. Ухвалою Томашпільського районного суду від 25 жовтня 2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі, підготовче засідання призначено на 26 грудня 2019 року. Ухвалою Томашпільського районного суду від 26 грудня 2019 року підготовче засідання у справі відкладено на 03 лютого 2020 року. Ухвалою Томашпільського районного суду від 03 лютого 2020 року відкладено підготовче засідання на 24 березня 2020 року, залучено до участі в справі в якості співвідповідача Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області. 02 березня 2020 року стороною відповідача, Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області подано до суду відзив на позовну заяву. Ухвалою Томашпільського районного суду від 24 березня 2020 року підготовче засідання у справі відкладено на 18 травня 2020 року. Ухвалою Томашпільського районного суду від 18 травня 2020 року закрито підготовче засідання у справі, справу призначено до судового розгляду на 25 червня 2020 року. 25 червня 2020 року позивач подав до суду заяву про зменшення позовних вимог. Ухвалою Томашпільського районного суду від 25 червня 2020 року відкладено розгляд справи на 15 липня 2020 року. Доводи учасників справи. В судове засідання позивач [PERSON] та його представник, адвокат Семко В.М. не з`явилися, проте представник позивача надіслав до суду заяву про розгляд справи без їх участі змінені позовні вимоги підтримує, попросить їх задовольнити. Представник відповідача, Липівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області в судове засідання не з`явився, проте надіслав до суду заяву про розгляд справи без його участі, змінені позовні вимоги не визнає та просить відмовити в їх задоволенні. Представник відповідача, Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області в судове засідання не з`явився, проте в матеріалах відзиву міститься клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги не визнає та заперечує в їх задоволенні. Фактичні обставини, встановлені судом, норми права, які застосовував суд, мотиви суду. Суд, розглянувши заяви сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність і достовірність показань сторін по справі, сприяючи всебічному й повному з`ясуванню обставин справи, що має істотне значення для правильного вирішення спору, прийшов до наступного. Відповідно до ст.129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання публічного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; розумні строки розгляду справи судом; забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення; обов`язковість судового рішення. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч.1 ст.. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно ч.9 ст. 83 ЦПК України, копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Відповідно до Конституції України усі суб`єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92). Згідно ст.. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Главою 29 ЦК України ( ст.ст. 386-394 ) регулюється захист права власності. Спірні правовідносини виникли з цивільних відносин та регулюються ст.ст.1216,1218 ЦК України,ст.ст.22,23 ЗК України (в ред. 1990 року) п.2 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» №720 від 8.08.1995 року,п.3 Порядку організації робіт та методики розподілу земельних ділянок між власниками земельних ділянок (паїв),затвердженого ПКМУ від 4.02.2004 року № 122. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Судом встановлено, що [PERSON] передано право на земельну частку (пай) розміром 2 га в умовних кадастрових гектарах відповідно до сертифікату серії ВН № 248, виданого на підставі рішення загальних зборів від 10 лютого 1996 року зареєстрованого 23 березня 1996 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 248 (а.с.11). Відповідно до копії трудової книжки [PERSON] з 01.11.1994 року по 17.01.2006 року працював у корпорації «Липівка», яка була реорганізована у СТОВ «Липівка» (а.с.8). Відповідно до довідки відділу Держгеокадастру від 16 липня 2019 року розмір земельної частки (паю) по Липівській сільській раді Томашпільського району складає 2,13 в умовних кадастрових гектарах. Пунктом 17 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України передбачено, що сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Отже, зазначеною правовою нормою встановлено відсутність будь-яких строків для звернення із сертифікатом для виділення земельної ділянки в натурі. Наведена правова позиція збігається з позицією викладеною в постанові Верховного Суду у цивільній справі № 323/323/17. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)»розподіл земельних ділянок у межах одного сільськогосподарського підприємства між власниками земельних часток (паїв), які подали заяви про виділення належних їм земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), проводиться відповідною сільською, селищною, міською радою за місцем розташування земельних ділянок на зборах власників земельних часток (паїв) згідно з проектом землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Відповідно до п. 2 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08.08.1995 року, право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Відповідно ст.1 Протоколу першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20.03.1952 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до заяви про виділення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості), [PERSON] 31.07.2019 року звернувся до Липівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області з клопотання про виділення йому земельної частки (паю) відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) виданого 10 лютого 1996 року корпорацією «Липівка» Томашпільського району Вінницької області. (а.с. 12) Згідно відповіді Липівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області від 31.07.2019 року № 279 на звернення [PERSON] стосовно виділення йому земельної частки (паю) згідно сертифікату на земельну частку (пай) серії ВН №248, остінньому повідомлено, що при розпаюванні полів на земельні частки (паї) по Липівській сільській раді не було створено резервного фонду земель для подальшого перерозподілу та використання за цільовим призначенням. Тому по Липівській сільській раді немає земель для виділення під земельні частки (паї). (а.с.13) Як роз`яснено у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 08 серпня1995 року N 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленій у справі № 819/570/18 підставою відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише, зазначена у частині 7 статті 118 Земельного кодексу України, невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Підстав відмови, які передбачені цією нормою, відповідачами не доведено. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленій у справі № 825/602/17 у судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. У своєму відзиві відповідач, Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області,заявив клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності до вимог позивача. Для обчислення давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). Згідно п.3, п. 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленій у справі № 6-116 цс-13 початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Таким чином, до суду позовна заява надійшла 04.10.2019 року, тобто в межах строку позовної давності. Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Вимога позивача про визнання права на земельну частку (пай), в розмірі 2 умовних кадастрових гектари, по Липівській сільській раді Томашпільського району Вінницької області, як члена колективного сільськогосподарського підприємства не підлягає до задоволення, оскільки у позивача вже наявний належний йому сертифікат на право на земельну частку (пай) розміром 2 га в умовних кадастрових гектарах відповідно серії ВН № 248, виданий на підставі рішення загальних зборів від 10 лютого 1996 року зареєстрованого 23 березня 1996 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 248, який не скасований та не змінений. Відповідно ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи наведене, оскільки вимоги позивача щодо зобов`язання до вчинення дій є законними та достатньо вмотивованими і ґрунтуються на наявних у справі доказах, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд вважає змінені позовні вимоги [PERSON] такими, що підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial