Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-26 00:00:00

В жовтні 2013 року позивач звернувся до Дзержинського районного суду м.Харкова з позовом, в якому просить поділити спільне майно з відповідачем, що було набуто під час шлюбу. В ході розгляду справи позивач уточнив позовні вимоги, просив розділити спільне майно подружжя, а саме, житловий будинок, що знаходиться за адресою: Харківська область, Валківський район, селище Старий Мерчик, вулиця Миру, 87, по ? частині житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами за кожним; припинити право власності на ? частину позивача з виплатою йому матеріальної компенсації вартості його частки та визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: Харківська область, Валківський район, селище Старий Мерчик, вулиця Миру, 87 вцілому; розділити спільне майно подружжя, а саме, нежитлові приміщення №№ 41, 43, в будинку літ. “А-9” по пр. Леніна, 64 в м. Харкові, по ? частині нежитловоих приміщень за кожним; визнати право власності на нежитлове приміщення № 41 площею 14,9 кв.м. в будинку літ. “А-9” по пр. Леніна, 64 в м. Харкові за позивачем із виплатою йому матеріальної компенсації вартості відсутньої до належної ? частини площі нежитлового приміщення в будинку літ. “А-9” по пр. Леніна, 64 в м. Харкові в розмірі 62880,00 грн.; визнати право власності за [PERSON] на нежитлове приміщення № 43 площею 28 кв.м. в будинку літ. “А-9” по пр. Леніна, 64 в м. Харкові. В судовому засіданні представник позивача за дорученням [PERSON] позовні вимоги свого довірителя підтримала в повному обсязі, наполягаючи на розподілі спільного майна подружжя, мотивуючи свої доводи тими обставинами, що майно набуте подружжям під час шлюбу, є спільною власністю подружжя, а тому підлягає розподілу. Відповідач в судове засідання не з’явився про час і місце судового засідання повідомлений належним чином та своєчасно, про що свідчить поштові документи та матеріали справи, причину неявки суду не повідомив, заперечень проти позову не надавав. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Суд, дослідивши доводи представника позивача та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до частини 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судовим розглядом встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 23.11.1990 року, що підтверджується актовим записом про реєстрацію шлюбу № 1258, який виконано Дзержинським відділом РАГС м. Харкова. Шлюб між сторонами по справі розірвано, що підтверджується актовим записом про розірвання шлюбу № 218 від 31.08.2013 року, який виконано Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції. Під час перебування в зареєстрованому шлюбі подружжя [PERSON] та [PERSON] набуло наступне майно: 06.04.2002 року за договором купівлі-продажу між ТОВ “ПАНАЦЕЯ” і [PERSON] придбано нежитлові приміщення першого поверху №№ 41, 43 в літ. А-9, загальною площею 42,9 кв. м., що знаходяться за адресою: м. Харків, пр. Леніна, 64. Право власності на нежитлові будівлі зареєстровано за [PERSON] в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстровим № 5946245, згідно Інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 04.04.2014р. 08.04.2008 року за договором купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON], що діяла на підставі довіреності від [PERSON] - з однієї сторони та [PERSON] – з другої сторони, придбано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: Харківська область, Валківський район, селище Старий Мерчик, вулиця Миру, 87. Право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами зареєстровано за [PERSON] в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстровим № 20869214, згідно Інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 09.04.2014р. Статтею 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України від 20 червня 1969 року, що діяв на час укладення договору (набуття майна) встановлено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або і з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.Згідно вимогст.23 КпШс України 1969 року, майном, яке набуте під час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. За таких обставин, у відповідності до статей 22, 28 КпШС України позивач має право на ? частину загальної площі нежитлових приміщень першого поверху №№ 41, 43 в літ. А-9, загальною площею 42,9 кв. м., що знаходяться за адресою: м. Харків, пр. Леніна, 64 як на частку у спільній власності подружжя. Відповідно до положення статті 115 ЦК України, в редакції, що діяла на час набуття нерухомого майна, кожний з учасників спільної часткової власності має право вимагати виділу своєї частки з спільного майна. Якщо угоди про спосіб виділу не досягнуто, то за позовом будь-кого з учасників майно ділиться в натурі, коли це можливо без нерозмірної шкоди для його господарського призначення. В противному разі власник, що виділяється, одержує грошову компенсацію. Враховуючі наявність двох приміщень №№ 41 та 43, відповідною площею 14,9 кв.м. і 28 кв.м. в будинку літ. “А-9”, суд вважає за можливе виділити на ? частину [PERSON] приміщення № 41, площею 14,9 кв.м. із доплатою компенсації за відсутню до належної ? частини площі нежитлового приміщення літ “А-9” по пр. Леніна, 64 в м. Харкові в розмірі 62880 грн. Крім того, статтями 60,61 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до вимог статті 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Способи та порядок поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначені вимогами статті 71 СК України.. Відповідно до вказаної правової норми майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Згідно роз'яснень, наданих у п.п. 22, 23, 24, 25постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 “Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя”, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч. 3ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 статті 71 СК, щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року “Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав”, відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті3, статті321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Оскільки згідно з чинним законодавством суд вирішує спори співвласників щодо розпорядження чи користування майном, то присудження грошової або іншої матеріальної компенсації за частку у спільній власності за наявності умов, передбачених пунктами 1- 4 частини першої та частини 2 статті 365 ЦК, якщо її неможливо виділити або поділити майно в натурі чи спільно користуватися ним не є неправомірним позбавленням права власності. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно з частиною 3 статті 370 ЦК України, виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється в порядку встановленому статтею 364 ЦК України. Таким чином, суд приходить до висновку, що житловий будинок, загальною площею - 29,4 кв.м., житловою площею – 12,0 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: Харківська область, Валківський район, селище Старий Мерчик, вулиця Миру, 87 є неподільним майном, а тому ? частка його не може використовуватися як самостійна частина будинкуу зв’язку з чим позивачуможе бути виплачена компенсація вартості її частки відповідно до частини 2 статті 364 ЦК України. Враховуючи законодавчо встановлений порядок узгодження вартості спільно набутого майна подружжям, суд приймає визначену позивачем вартість спірного нерухомого майна. Дослідивши докази по справі в їх сукупності, з метою гуманності та справедливості, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до вимог частини 1 статті 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: approved