Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-08 00:00:00

В жовтні 2018 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати дійсним договір купівлі-продажу частини нежитлової будівлі під літерою «Б» від 28.09.2018 року, що розташована за адресою: [ADDRESS], та складається з адміністративної будівлі загальною площею 610,1 кв.м. Позивачка також просить визнати за нею право власності на вказану частину нежитлової будівлі. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 28.09.2018 року вона в якості покупця, та [PERSON] в якості продавця, уклали між собою вказаний договір в письмовому вигляді. Вартість купленого майна згідно вказаного договору складає 152 500 грн. Нотаріально договір не укладався і угода ніде не реєструвалася. Відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення даного договору, посилаючись на зайнятість. Такі дії відповідача порушують права [PERSON], у зв'язку із чим позивачка позбавлена можливості здійснити реєстрацію права власності на частину нежитлових будівель, яке набула на підставі договору купівлі-продажу. Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволенні. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі, не заперечував проти їх задоволення. Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 09 січня 2019 року у прийнятті визнання відповідачем позову відмовлено, оскільки воно суперечить закону. Вислухавши позивачку та її представника, відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав. За загальним правилом (ч.1 ст. 13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що сторони уклали у простій письмовій формі договір купівлі-продажу частини комплексу нежитлової будівлі під літерою «Б» загальною площею 610,1 кв.м. від 28.09.2018 року, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.4-5). Відповідно до п.4 договору продаж вчинено за погоджену сторонами суму 152 500,00 грн. Як вбачається з акту прийому-передачі від 29.09.2018 року [PERSON] передав згідно договору купівлі-продажу частини комплексу нежитлової будівлі під літерою «Б» загальною площею 610,1 кв.м. від 28.09.2018 року, а [PERSON] прийняла частину комплексу нежитлової будівлі під літерою «Б» загальною площею 610,1 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.6). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно від 03.12.2018 року [PERSON] є власником нежитлових будівель за адресою: [ADDRESS], які складаються з будівель: «В» - прохідна; «Г» - вагова, «Д» - склад; «Е» - компресорний цех; «Ж» - пропарочна камера; «З» - пропарочна камера; «И» пропарочна камера; «К» - пропарочна камера; «Л» - пропарочна камера; «М» - бетонно змішувальний вузол, «Н» - бетонно змішувальний вузол, «Ю» - склад, надвірні споруди 1-5 на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 26.07.2007 року (а.с.7). Нежитлова будівля під літерою «Б» за адресою [ADDRESS] не зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. (а.с.30-37) Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Підставою їх виникнення, поряд з іншими, є договори та інші правочини. Відповідно до частин першої, четвертої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно ч.3 ст.334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Згідно з вимогами ч.3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Згідно із частиною другою статті 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Незважаючи на те, що сторони дійшли згоди щодо усіх істотних умов договору і відбулося часткове виконання договору, суд приходить до висновку, що вказаний договір не відповідає вимогам Цивільного кодексу України для укладення договорів купівлі-продажу нерухомого майна, оскільки у [PERSON] відсутнє право власності на нежитлову будівлю під літерою «Б» за адресою [ADDRESS]. З огляду на вищезазначене, суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу частини нежитлової будівлі від 28.09.2018 року між сторонами не є укладеним, тому і не створює для них прав та обов'язків, зокрема позивачка не набула права власності на частину нежитлової будівлі під літ. «Б» загальною площею 610,10 кв.метрів. Крім того, відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК Украйни кожна особа має право в порядку, встановлено цим Кодексом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Оскільки відповідач позов визнав та позивач не надав належних та допустимих доказів ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору, суд приходить до висновку, що між сторонами відсутній спір. Відповідно до вимог ст.ст.12,13,77,78,79,80,81,82 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, оскільки він не ґрунтується на законі.

Outcome: dismissed