Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-29 00:00:00

В грудні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з [PERSON] на його користь борг за договором позики в розмірі 20000,00 доларів США, що відповідно до офіційного курсу валют Національного банку України на 10.12.2014 року становить 15 656999 грн., три проценти річних у розмірі 22 726,24 грн., інфляційні нарахування у розмірі 67224,92 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 12 січня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір позики шляхом написання розписки. Згідно умов Договору позивач надав відповідачу, позику у розмірі 20000 доларів США зі строком повернення до 12.07.2012 року. Відповідач станом на 12.12.2014 року вимоги щодо повернення боргу не виконав та грошові кошти не повернув, у зв'язку з чим позивач вимушений був звернутись до суду за захистом своїх прав. В подальшому, позивач подав заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої просив стягнути з [PERSON] на його користь борг за договором позики на загальну суму 775922,15 грн., з яких: 566961,32 - сума боргу; 164365,05 грн. - інфляційні витрати;44595,78 грн. - проценти за користування коштами. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві та у заяві про збільшення позовних вимог. Відповідач в судове засідання не з'явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином, про причини його неявки суду не відомо, а тому суд у відповідності до статті 224 ЦПК України ухвалено про проведення заочного розгляду справи , про що позивач не заперечував. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України (надалі -ЦК України) за договором позики позикодавець передає позичальникові у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Судом встановлено, що 12 січня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір позики шляхом написання розписки. Згідно умов Договору позивач надав відповідачу, позику у розмірі 20000 доларів США зі строком повернення до 12.07.2012 року. На підтвердження укладення договору позики позивач надав розписку на вказану суму. Судом встановлено, що [PERSON] неодноразово звертався до [PERSON] вимогою про повернення грошових коштів отриманих Відповідачем за договором позики, що підтверджується розпискою від 12.01.2012 року, проте відповідач своїх зобов'язань не виконав. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Проте, у встановлений сторонами строк та по теперішній час відповідач так і не виконав зобов'язання по Договору та суму позики позивачу не повернув. Згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Таким чином, суд вважає, що заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача боргу за договором позики в розмірі 566961,32 грн. є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплатити проценти. Відповідно до положень ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України). Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розім і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача також інфляційні витрати в розмірі 164365,05 грн. та проценти за користування коштами в сумі 44595,78 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. По даній справі позивачем було сплачено судові витрати в сумі 3654,00 грн. Дані витрати підлягають відшкодуванню відповідачем на користь позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved