Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-16 00:00:00

В грудні 2017 року представник Товариства з обмеженою відповідальністю «ІБІС» (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» (далі по тексту - відповідач-1), Громадської організації «Громадське телебачення» (далі по тексту - відповідач-2), [PERSON] (далі по тексту - відповідач-3), третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору - [PERSON] (далі по тексту - третя особа) про захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації. З урахуванням заяви від 02 березня 2018 року про уточнення позовних вимог в порядку п. 3 ч. 2 ст. 197 ЦПК України, позивач просив суд: визнати недостовірною та такою, що порушує немайнові права ТОВ «ІБІС» на недоторканність ділової репутації наступну інформацію, поширену Публічним акціонерним товариством «Національна суспільна телерадіокомпанія України» (ідентифікаційний код 23152907, місцезнаходження: 04119, м. Київ, вул. Мельникова, б. 42) на телеканалі «UA:ПЕРШИЙ» та Громадською організацією «Громадське телебачення» (ідентифікаційний код 38780085, місцезнаходження: 01010, м. Київ, вул. Михайла Омеляновича-Павленка, б. 4/6, поверх 13) на телеканалі «Hromadske.ua» у телепрограмі «[INFO]»: «Ці іноземні стволи у МВС для нагородження передає приватна компанія «ІБІС»; «компанія ІБІС безкоштовно дарує пістолети Міністерству оборони, СБУ, МВС для нагород»; «Це пряма корупція! Тобто, передача, безоплатна передача органу державної влади чи якійсь посадовій особі цього органу державної влади майна чи майнових прав, а зброя - це цілком звичайне майно, це є корупція, стаття 54 цього Закону»; «в обмін на зброю для подарунків ти отримуєш бюджетні замовлення». Також позивач просив суд зобов'язати Публічне акціонерне товариство «Національна суспільна телерадіокомпанія України» (ідентифікаційний код 23152907, місцезнаходження: 04119, м. Київ, вул. Мельникова, б. 42) та Громадську організацію «Громадське телебачення» (ідентифікаційний код 38780085, місцезнаходження: 01010, м. Київ, вул. Михайла Омеляновича-Павленка, б. 4/6, поверх 13) спростувати недостовірну інформацію, поширену ними відносно ТОВ «ІБІС», шляхом оголошення на телеканалах «UA:ПЕРШИЙ» та «Hromadske.ua» протягом одного тижня з моменту набрання рішенням суду законної сили у проміжку часу з 20.30 год. до 21.00 год. повідомлення наступного змісту: «Інформація, поширена у випуску «[INFO]» телепередачі «[INFO]» про те, що приватна компанія «ІБІС» надає МВС України зброю для нагородження нею чиновників, - не відповідає дійсності. Крім того, ми спростовуємо відомості про наявність будь-якого зв'язку між благодійною діяльністю ТОВ «ІБІС» та її участю в державних закупівлях». Позовні вимоги обґрунтовано тим, що [INFO] на телеканалі «UA:ПЕРШИЙ», ліцензія на телемовлення якого належить ПАТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України», і на телеканалі «Hromadske.ua», ліцензія на мовлення якого належить Громадській організації «Громадське телебачення» відбулася трансляція телепередачі «[INFO]». В першій частині телепередачі було поширено сюжет під назвою «[INFO]», автором якого був журналіст [PERSON]. Позивач вважає, що вказаний сюжет містив інформацію, яка стосувалася безпосередньо позивача, не відповідає дійсності, порушує немайнові права позивача та порочить його ділову репутацію, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з відповідним позовом. 08 грудня 2017 року ухвалою суду м. Києва відкрито провадження по справі, справу призначено до розгляду на 11 січня 2018 року. 11 січня 2018 року в судовому засіданні у зв'язку з набуттям чинності нової редакції ЦПК України від 15 грудня 20017 року по справі призначено підготовче засідання, встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи. 31 січня 2018 року ухвалою суду задоволено клопотання відповідача-3 і залучено до участі у справі [PERSON] як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-3. 31 січня 2018 року представником відповідача-1 надано до суду відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача-1 заперечив проти задоволення позовних вимог з тих підстав, що між відповідачем-1 і відповідачем-2 укладено ліцензійний договір, з урахуванням умов якого відповідач-1 не є належним відповідачем у даній справі. 26 лютого 2018 року представником відповідача-2 було надано до суду відзив на позовну заяву, у якому представник просив суд відмовити у задоволенні позовних посилаючись на те, що спірні висловлювання були зроблені журналістом за належної фактичної основи і доказів, є оціночними судженнями та висновками журналіста. До того ж, висловлювання, яке належить третій особі, не може бути спростовано відповідачем-2 або журналістом згідно п. «ґ» ч. 1 ст. 67 Закону України «Про телебачення і радіомовлення». 26 лютого 2018 року представником відповідача-3 надано до суду відзив на позовну заяву, у якому представник просив суд залишити позов без задоволення у повному обсязі, оскільки в позовній заяві відсутні вимоги до відповідача-3, спірні висловлювання є оціночними судженнями, зробленими на підставі відомостей, поширених іншими особами. 27 лютого 2018 року позивачем надано до суду відповіді на відзиви відповідачів із доказами, у тому числі висновок експерта №13 від 20 лютого 2018 року за результатами проведення лінгвістичної експертизи. 22 березня 2018 року третя особа надала до суду пояснення щодо позову, в яких зазначила про безпідставність доводів і незаконність вимог позивача, посилаючись на те, що безоплатна передача зброї суперечить статутним завданням позивача, необхідність надання позивачем бухгалтерської та податкової звітності й дотримання положень ст. 197.1.15 Податкового кодексу України, неможливість застосування до передачі позивачем зброї норм Закону України «Про благодійну діяльність та благодійні організації» та неврахування позивачем цілей та способів використання переданих пістолетів. 04 квітня 2018 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити в повному обсязі. Представники відповідачів, відповідач-3 і третя особа проти задоволення позовних вимог заперечували в повному обсязі. Заслухавши учасників справи, переглянувши відеосюжет телепередачі «[INFO]» під назвою «[INFO]», допитавши свідка, експерта, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. За результатами перегляду в судовому засіданні 07 травня 2018 року сюжету під назвою «[INFO]» телепередачі «[INFO]» судом встановлено, що у вказаному сюжеті було озвучено, поряд з іншою, наступну інформацію: «За 2014-2015 роки 113 пістолетів, виданих [PERSON] як нагорода, це зброя іноземного виробництва. Ці іноземні стволи у МВС для нагородження передає приватна компанія ІБІС»; «За нашими підрахунками, загалом у 2014-2015 роках ІБІС передав МВС пістолетів на суму більш ніж як 3 мільйони 300 тисяч гривень. Якщо це не благодійність, то заради чого компанія ІБІС безкоштовно дарує пістолети Міністерству оборони, СБУ, МВС для нагород? І за рахунок чого компанія компенсує кошти, витрачені таким чином на дорогі подарунки?»; «З 14 року за новим законом «Про запобігання корупції» передача майна, майнових прав, будь-яких інших речей органам державної влади суворо заборонена. Це пряма корупція! Тобто, передача, безоплатна передача органу державної влади чи якійсь посадовій особі цього органу державної влади майна чи майнових прав, а зброя це цілком звичайне майно, це є корупція, стаття 54 цього Закону»; «Отже, коли зброю передають військовим та гвардійцям, це, безперечно, добре. Коли зброю передають політикам та чиновникам, це скандально, але не злочин. Але, коли в обмін на зброю для подарунків ти отримуєш бюджетні замовлення - це вже, як мінімум, підстава для перевірки Національним антикорупційним бюро». З озвученої інформації позивач вважає, що не є достовірними та підлягають спростуванню наступні висловлювання: «Ці іноземні стволи у МВС для нагородження передає приватна компанія «ІБІС»; «Компанія ІБІС безкоштовно дарує пістолети Міністерству оборони, СБУ, МВС для нагород»; «Це пряма корупція! Тобто, передача, безоплатна передача органу державної влади чи якійсь посадовій особі цього органу державної влади майна чи майнових прав, а зброя - це цілком звичайне майно, це є корупція, стаття 54 цього Закону»; «В обмін на зброю для подарунків ти отримуєш бюджетні замовлення». За змістом положень ст.ст. 94, 277 ЦК України, ч. 4 ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. У п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» було роз'яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії необхідно враховувати, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. У даній справі судом встановлено, що [INFO] на телеканалі «UA:ПЕРШИЙ», ліцензія на телемовлення якого належить відповідачу-1, і на телеканалі «Hromadske.ua», ліцензія на мовлення якого належить відповідачу-2 було здійснено трансляцію телепередачі «[INFO]», а саме переглянутого у судовому засіданні сюжету під назвою «[INFO]», автором якого був журналіст відповідач-3. Вказані обставини були визнані представниками відповідачів і відповідачем-3, а також підтверджуються наявними у матеріалах справи записами телепередачі на дисках, які були надані відповідачами і Національною радою України з питань телебачення і радіомовлення згідно листа № 7/115 від 01.12.2017 року, а також відомостями відповідних журналів обліку телепередач, наданих відповідачем-1 і відповідачем-2. Судом установлено, що спірні висловлювання стосуються позивача, оскільки в ході відеосюжету неодноразово називається позивач, його найменування, демонструється зовнішній вигляд одного з офісів позивача. Крім того, у підготовчому провадженні представником відповідача-2 було визнано обставину, що поширена інформація стосується позивача, і це не заперечувалося жодним іншим учасником справи. Оцінюючи поширену про позивача інформацію на предмет її достовірності суд виходить з наступного. У матеріалах справи міститься висновок експерта [PERSON] №13 від 20.02.2018 року за результатами проведення лінгвістичної експертизи, в якому експерт дійшов таких висновків: -висловлювання «ці іноземні стволи у МВС для нагородження передає приватна компанія «ІБІС», озвучене [INFO] на телеканалах «UA:ПЕРШИЙ» та «Hromadske.ua» у випуску «[INFO]» телепрограми «[INFO]» у контексті поданої інформації є фактичним твердженням; -висловлювання «компанія ІБІС безкоштовно дарує пістолети Міністерству оборони, СБУ, МВС для нагород», озвучене [INFO] на телеканалах «UA:ПЕРШИЙ» та «Hromadske.ua» у випуску «[INFO]» телепрограми «[INFO]» у контексті поданої інформації є фактичним твердженням; -висловлювання «Це пряма корупція! Тобто, передача, безоплатна передача органу державної влади чи якійсь посадовій особі цього органу державної влади майна чи майнових прав, а зброя - це цілком звичайне майно, це є корупція, стаття 54 цього Закону», озвучене [INFO] на телеканалах «UA:ПЕРШИЙ» та «Hromadske.ua» у випуску «[INFO]» телепрограми «[INFO]» у контексті поданої інформації є фактичним твердженням; -висловлювання «в обмін на зброю для подарунків ти отримуєш бюджетні замовлення», озвучене [INFO] на телеканалах «UA:ПЕРШИЙ» та «Hromadske.ua» у випуску «[INFO]» телепрограми «[INFO]» у контексті поданої інформації є фактичним твердженням. Суд також враховує визначення у дослідницькій частині висновку експерта, що весь сюжет присвячений позивачу, його благодійній діяльності та участі в державних закупівлях. 11 червня 2018 року в судовому засіданні експерт [PERSON] підтвердив висновки, викладені у висновку експерта №13 від 20.02.2018 року і пояснив, що вони були зроблені за результатами перегляду сюжету під назвою «[INFO]» в цілому, з урахуванням логіки викладу матеріалу сюжету, а кожне висловлювання оцінювалося в контексті поданої інформації, оскільки саме таким чином були сформульовані питання, винесені на дослідження експерта. Крім того, експертом [PERSON] також було надано роз'яснення учасникам справи щодо використаної методології та методів під час проведення аналізу і додатково розтлумачено причини віднесення висловлювань до фактичних тверджень, що обумовлено відсутністю у них будь-яких маркерів, які б свідчили про оцінку певного явища. Відповідно до ст. 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Під час підготовки висновку експерта №13 від 20.02.2018 року не було допущено виходу за межі повноважень експерта і поставлених йому питань. При цьому, суд вважає необґрунтованими посилання представників відповідача-2 та відповідача-3 на відсутність компетенції у експерта [PERSON], оскільки експертом було надано докази здобуття філологічної освіти, достатність якої для даного виду експертиз було роз'яснено і обґрунтовано експертом у судовому засіданні. Крім того, [PERSON] є атестованим судовим експертом Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за видами експертної спеціальності психологічні дослідження, лінгвістичне дослідження писемного мовлення, лінгвістичне дослідження усного мовлення, що підтверджується відомостями Реєстру атестованих судових експертів. Згідно ч. 2 ст. 10 Закону України «Про судову експертизу» судовими експертами державних спеціалізованих установ можуть бути фахівці, які мають відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку та отримали кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність необхідної кваліфікації у [PERSON] для підготовки висновку експерта №13 від 20.02.2018 року. Судом не приймаються до уваги доводи представника відповідача-3 про неповноту висновку експерта №13 від 20.02.2018 року, оскільки експертом було надано відповіді на всі питання, винесені на дослідження. Кожній відповіді передував виклад основних результатів дослідження та мотивів, з яких експерт дійшов відповідного висновку. Доказів протилежного в порушення положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України представником відповідача-3 не надано. Відповідно до ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Отже, судом враховується, що згідно частин 1 і 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об'єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об'єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов'язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз'яснено, що відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Оспорювані позивачем у даній справі висловлювання можуть бути перевірені на відповідність дійсності судом, що підтверджується також наступним. З метою доведення недостовірності перших двох висловлювань в сюжеті, а саме «Ці іноземні стволи у МВС для нагородження передає приватна компанія ІБІС» та «компанія ІБІС безкоштовно дарує пістолети Міністерству оборони, СБУ, МВС для нагород», позивачем було надано копії звернень позивача №166 від 19.05.2017 року та №149 від 13.05.2017 року до Державного секретаря Міністерства оборони України. Як повідомив у судовому засіданні відповідач-3, саме на ці звернення він спирався під час підготовки сюжету «[INFO]». У вказаних зверненнях позивач, враховуючи обмежені обсяги бюджетного фінансування, пропонував Міністерству оборони України отримати допомогу для потреб міністерства у вигляді спортивних пістолетів відповідно до Закону України «Про благодійну діяльність та благодійні організації» та постанови Кабінету Міністрів України №1295 від 17.08.1998 року. Зі змісту звернень слідує, що позивач пропонував Міністерству отримати пістолети в якості благодійної допомоги. Жодних застережень щодо конкретного способу подальшого використання пістолетів, в тому числі використання для нагородження, звернення позивача не містять. Факт передачі зброї позивачем саме як благодійної допомоги підтверджується листом Міністерства внутрішніх справ №34/1155 від 10.11.2017 року, наданим представником відповідача-2 до матеріалів справи. Надані відповідачем-3, а також представниками відповідача-2 та відповідача-3 докази і пояснення не містять і не підтверджують інформацію про те, що позивач передавав пістолети органам державної влади саме для подальшого нагородження. Судом встановлено, що в публікації «[INFO]», розміщеній [INFO] у мережі фейсбук на сторінці Міністра внутрішніх справ України [PERSON], у статті видання Українська правда «[INFO]», у статті ТСН «[INFO]» відсутня інформація як про позивача, так і про те, що позивач дарує органам державної влади пістолети для нагородження. При цьому, суд враховує, що наведені інформаційні матеріали стосуються Міністерства внутрішніх справ. Стосовно тверджень у сюжеті про те, що позивач передавав зброю саме для нагородження також іншим державним органам, зокрема СБУ та Міністерству оборони України, жодних публікацій чи інших документів відповідачами та їх представниками суду не надано. В свою чергу, звернення позивача до Міністерства оборони України, надані позивачем до матеріалів справи, не містять вказівок про передачу зброї саме для нагородження. Не підтверджує достовірність поширеної інформації також наведене у відеосюжеті висловлювання, на яке посилається представник відповідача-3, а саме: «У свідченнях по кримінальному провадженню Генпрокуратури [PERSON], комерційний директор Фірми, пояснює: «Спортивні пістолети марок SPHINX, GLOCK, CANIK, CZ-75. TAURUS, Beretta, S&a#1;W M&aдс;P передавались в якості допомоги на безоплатній основі Міноборони, СБУ, Службі зовнішньої розвідки та МВС. Подаровані ІБІСом пістолети потім стали нагородними». 07 червня 2018 року під час допиту [PERSON] в якості свідка представник відповідача-3 зазначив, що у постанові по кримінальній справі 2016 року є інформація, що зброєю, яка була надана позивачем, здійснювалося нагородження, тобто вона надавалася як нагородна зброя. Також представником відповідача-3 було надано свідку для огляду копію документу, який містив вказані відомості. Свідком з наданого документу було зачитано, що відповідно до відомостей, наданих ДНДЕКЦ МВС України до переліку спортивної зброї, сертифікованої ТОВ «ІБІС» протягом 14-15 років, входять спортивні пістолети різноманітних марок Сфінкс, Глок і таке інше, які, в тому числі передавались в якості допомоги на безоплатній основі Міноборони, СБУ, Службі зовнішньої розвідки, а також Міністерству внутрішніх справ України, та якою здійснювалося нагородження відомчою відзнакою «Вогнепальна зброя». У відповіді свідок [PERSON] окремо звернув увагу, що у сюжеті «[INFO]» ці слова були приписані йому журналістом як цитата, але він ці слова не казав. Вказані обставини підтверджуються також листом відповідача-2 №519 від 28 грудня 2017 року на скаргу позивача, у якому відповідач-2 зазначив, що це висловлювання було запозичене з постанови Генеральної прокуратури України. З огляду на наведену у вказаному листі відповідача-2 цитату висловлювання, воно не містить слів «Подаровані ІБІСом пістолети потім стали нагородними», які також подані в сюжеті як слова [PERSON]. Таким чином, позивачем надано докази того, що пропозиції з передачі зброї державним органам були зроблені ним з посиланням на законодавчі норми про благодійну діяльність без вираження ним волі стосовно використання цієї зброї саме для нагородження третіх осіб. Доказів протилежного представниками відповідачів та відповідачем-3 не надано. Відтак, судом встановлено недостовірність висловлювань «Ці іноземні стволи у МВС для нагородження передає приватна компанія ІБІС» та «компанія ІБІС безкоштовно дарує пістолети Міністерству оборони, СБУ, МВС для нагород», поширених у сюжеті «[INFO]». Також суд відхиляє посилання третьої особи і представника відповідача-2 на те, що спортивні пістолети не могли передаватися з метою сприяння та зміцнення обороноздатності країни, оскільки учасниками справи не надано нормативно-правового обґрунтування щодо існування відповідної заборони у нормах чинного законодавства України. При цьому, можливість застосування спортивної зброї для зміцнення обороноздатності країни не входить до предмету доказування у цій справі, оскільки не може підтвердити чи спростувати наявність або відсутність намірів позивача передати зброю державним органам для подальшого нагородження нею. Висловлювання «Це пряма корупція! Тобто, передача, безоплатна передача органу державної влади чи якійсь посадовій особі цього органу державної влади майна чи майнових прав, а зброя - це цілком звичайне майно, це є корупція, стаття 54 цього Закону» належить третій особі і подано в сюжеті в якості прямої мови. Разом з тим, у своїх письмових поясненнях щодо позову третя особа вказала, що цитування нею ст. 54 Закону України «Про запобігання корупції» не було пов'язане зі згадуванням найменування позивача, а є універсальним правилом для всіх осіб на території України. У судовому засіданні представник третьої особи підтвердив, що в момент надання інтерв'ю журналісту вказані твердження були сказані третьою особою безвідносно до позивача. В той же час, спірне висловлювання у сюжеті розташоване автором сюжету відповідачем-3 після інформації про передачу позивачем зброї державним органам для нагородження. Після спірного висловлювання у сюжеті відповідач-3 також надає інформацію про кількість зброї, отриманої Державною установою «Центр обслуговування підрозділів Міністерства внутрішніх справ України» від позивача. Таким чином, спірне висловлювання стосується позивача саме внаслідок його використання відповідачем-3 в сюжеті про позивача та місця розташування у сюжеті «[INFO]», обраного відповідачем-3. Крім того, суд враховує, що згідно висновку експерта №13 від 20.02.2018 року у цьому висловлюванні беззаперечно стверджується факт наявності корупційних дій з боку суб'єкта, яким за контекстом усього досліджуваного контенту є позивач. З урахуванням наведеного, суд відхиляє доводи відповідача-3 та його представника про те, що відповідач-3 не є належним відповідачем за вимогами про визнання недостовірною цієї інформації. Оцінюючи спірне висловлювання на предмет його достовірності, суд виходить з наступного. Визначення поняття «корупція» надане у ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції», згідно якої корупція - це використання особою, зазначеною у частині першій статті 3 цього Закону, наданих їй службових повноважень чи пов'язаних з ними можливостей з метою одержання неправомірної вигоди або прийняття такої вигоди чи прийняття обіцянки/пропозиції такої вигоди для себе чи інших осіб або відповідно обіцянка/пропозиція чи надання неправомірної вигоди особі, зазначеній у частині першій статті 3 цього Закону, або на її вимогу іншим фізичним чи юридичним особам з метою схилити цю особу до протиправного використання наданих їй службових повноважень чи пов'язаних з ними можливостей. При цьому, у ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції», на яку здійснене посилання у визначенні корупції, закріплює перелік лише з посадових осіб та інших фізичних осіб і не стосується органів державної влади, в тому числі через які держава Україна набуває право власності, інші цивільні права та обов'язки в порядку ст. 170 ЦК України. Відповідачами і третьою особою не надано жодних доказів наявності ознак корупції, закріплених у ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції», в діях позивача з передачі зброї органам державної влади. Суд також виходить з того, що відповідно до ч. 1 ст. 54 Закону України «Про запобігання корупції» державним органам, органам влади Автономної Республіки Крим, органам місцевого самоврядування забороняється одержувати від фізичних, юридичних осіб безоплатно грошові кошти або інше майно, нематеріальні активи, майнові переваги, пільги чи послуги, крім випадків, передбачених законами або чинними міжнародними договорами, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України. Наявними в матеріалах справи доказами, зокрема, копіями звернень позивача №166 від 19.05.2017 року та №149 від 13.05.2017 року підтверджується, що позивач пропонував державному органу отримати пістолети в якості допомоги відповідно до Закону України «Про благодійну діяльність та благодійні організації» та постанови Кабінету Міністрів України №1295 від 17.08.1998 року. Суд відхиляє доводи третьої особи про те, що органи державної влади не могли виступати бенефіціарами під час надання позивачем допомоги з огляду на наступне. Згідно ч. 1 ст. 4 Закону України «Про благодійну діяльність та благодійні організації» суб'єктами благодійної діяльності є благодійні організації, які утворені та діють відповідно до цього Закону, а також інші благодійники та бенефіціари. У ст. 1 вказаного Закону передбачено, що бенефіціар - це набувач благодійної допомоги (фізична особа, неприбуткова організація або територіальна громада), що одержує допомогу від одного чи кількох благодійників для досягнення цілей, визначених цим Законом. Бенефіціарами благодійних організацій можуть бути також будь-які юридичні особи, що одержують допомогу для досягнення цілей, визначених цим Законом. У ст. 2 Закону України «Про благодійну діяльність та благодійні організації» встановлено, що законодавство України про благодійну діяльність та благодійні організації базується на Конституції України та складається з цього Закону, Цивільного кодексу України, міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, та інших нормативно-правових актів. В силу положень п. 15 ч. 2 ст. 3 вказаного Закону в переліку сфер благодійної діяльності передбачено сприяння обороноздатності та мобілізаційній готовності країни, захисту населення у надзвичайних ситуаціях мирного і воєнного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про благодійну діяльність та благодійні організації» благодійники спільно чи індивідуально можуть здійснювати благодійну діяльність на підставі добровільного вибору одного або кількох її видів, зокрема, безоплатна передача у власність бенефіціарів коштів, іншого майна, а також безоплатне відступлення бенефіціарам майнових прав; безоплатна передача бенефіціарам права користування та інших речових прав на майно і майнові права; безоплатна передача бенефіціарам доходів від майна і майнових прав; безоплатне надання послуг та виконання робіт на користь бенефіціарів; благодійна спільна діяльність та виконання інших контрактів (договорів) про благодійну діяльність; публічний збір благодійних пожертв; управління благодійними ендавментами; виконання заповітів, заповідальних відказів і спадкових договорів для благодійної діяльності; проведення благодійних аукціонів, негрошових лотерей, конкурсів та інших благодійних заходів, не заборонених законом. Закріплений у законі перелік видів благодійної діяльності не є вичерпним. Навпаки, згідно ч. 4 ст. 5 Закону України «Про благодійну діяльність та благодійні організації» закони України можуть визначати додаткові види благодійної діяльності та особливості регулювання певних видів благодійної діяльності. У свою чергу, згідно ч. 2 ст. 15 Закону України «Про Збройні Сили України», ч. 7 ст. 2 Закону України «Про оборону України», ч. 5 ст. 7 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» фінансування Збройних Сил України, фінансування потреб національної оборони держави, мобілізаційної підготовки та/або заходів з мобілізації може здійснюватися додатково за рахунок благодійних пожертв фізичних та юридичних осіб у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Відповідний Порядок фінансового забезпечення потреб національної оборони держави, мобілізаційної підготовки, заходів з мобілізації та Збройних Сил за рахунок благодійних пожертв фізичних та юридичних осіб затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 339 від 27 травня 2015 року. З положень п. 1 вказаного Порядку слідує, що його дія поширюється на Міноборони, військові частини, військові навчальні заклади, установи та організації Збройних Сил - у частині додаткового фінансування завдань, визначених для них законодавством з питань забезпечення оборони держави, мобілізації, мобілізаційної та бойової готовності, боєздатності і функціонування Збройних Сил; інші утворені відповідно до законів військові формування, правоохоронні органи, міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Держспецтрансслужбу, Держспецзв'язку, місцеві держадміністрації (далі - державні органи), сільські, селищні та міські ради (далі - органи місцевого самоврядування) - у частині додаткового фінансування завдань, визначених для них законодавством щодо забезпечення оборони держави, мобілізаційної підготовки та/або заходів з мобілізації. Отже, нормами спеціального законодавства дозволено Міністерству оборони України, Міністерству внутрішніх справ та іншим державним органам у сфері забезпечення оборони держави, мобілізаційної підготовки та/або заходів з мобілізації, мобілізаційної та бойової готовності, боєздатності і функціонування Збройних Сил дозволено виступати бенефіціарами благодійної допомоги, яка надається фізичними та юридичними особами. З урахуванням наведеного, дії позивача з передачі зброї Міністерству оборони України, Міністерству внутрішніх справ, Службі безпеки України та іншим органам державної влади у сфері сприяння обороноздатності та мобілізаційній готовності країни, захисту населення у надзвичайних ситуаціях мирного і воєнного стану є правомірними. Таким чином, судом встановлено, що висловлювання «Це пряма корупція! Тобто, передача, безоплатна передача органу державної влади чи якійсь посадовій особі цього органу державної влади майна чи майнових прав, а зброя - це цілком звичайне майно, це є корупція, стаття 54 цього Закону» не підтверджено доказами та є недостовірним. Суд відхиляє доводи представника відповідача-2 про те, що за висловлювання третьої особи, подане у формі прямої мови, журналіст не несе відповідальності і ця інформація не підлягає спростуванню в силу п. «ґ» ч. 1 ст. 67 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» та пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 42 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні». Згідно п. «ґ» ч. 1 ст. 67 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» телерадіоорганізація та її працівники не несуть відповідальності за поширення інформації, що не відповідає дійсності, у разі, якщо звільнення від відповідальності передбачено іншим законом. Відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 42 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» редакція, журналіст не несуть відповідальності за публікацію відомостей, які не відповідають дійсності, принижують честь і гідність громадян і організацій, порушують права і законні інтереси громадян або являють собою зловживання свободою діяльності друкованих засобів масової інформації і правами журналіста, якщо вони є дослівним відтворенням публічних виступів або повідомлень суб'єктів владних повноважень, фізичних та юридичних осіб, а також якщо вони є дослівним відтворенням матеріалів, опублікованих іншим друкованим засобом масової інформації з посиланням на нього. Разом з тим, згідно ч. 2 ст. 5 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» дія цього Закону поширюється на друковані засоби масової інформації, засновані в Україні, а також на друковані засоби масової інформації інших держав, які розповсюджуються в Україні. З урахуванням викладеного, норми пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 42 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» не можуть вважатися іншим законом, який передбачає звільнення від відповідальності телерадіоорганізації та її працівників в розумінні п. «ґ» ч. 1 ст. 67 Закону України «Про телебачення і радіомовлення». Висловлювання «в обмін на зброю для подарунків ти отримуєш бюджетні замовлення» міститься у заключній частині сюжету «[INFO]», а саме у словах відповідача-3: «Отже, коли зброю передають військовим та гвардійцям - це, безперечно, добре. Коли зброю передають політикам та чиновникам - це скандально, але не злочин. Але коли в обмін на зброю для подарунків ти отримуєш бюджетні замовлення - це вже, як мінімум, підстава для перевірки Національним антикорупційним бюро». У висновку експерта №13 від 20.02.2018 року встановлено, що в спірному висловлюванні беззаперечно стверджується факт отримання бюджетних замовлень в обмін на зброю для подарунків суб'єктом дискурсивно-семантичних відносин, яким за контекстом усього досліджуваного контенту є компанія «ІБІС». Крім того, у судовому засіданні експерт [PERSON] роз'яснив, що сюжет є цілісним твором і кожне висловлювання логічно поєднане з іншими. Сюжет «[INFO]» розпочинається з інформації про те, що певне підприємство використовує зброю як подяку і дарує силовим відомствам пістолети, в той же час, отримуючи доступ до державних замовлень у сотні мільйонів гривень. Надалі сюжет присвячено діяльності позивача, зокрема, надається інформація про те, що позивач безоплатно передає зброю державним органам, а також позивач отримує бюджетні замовлення через систему закупівель. В кінці сюжету відповідач-3 стверджує «Але коли в обмін на зброю для подарунків ти отримуєш бюджетні замовлення - це вже, як мінімум, підстава для перевірки Національним антикорупційним бюро». Суд враховує, що публікуючи сюжет «[INFO]» у мережі фейсбук, відповідач-3 у публікації від 16 листопада 2017 року зазначив, що позивач передає під виглядом благодійної допомоги правоохоронним органам пістолети іноземного виробництва, в обмін на що, починаючи з 2014 року, отримує перемоги на тендерах, і вказував, що подробиці розкрито в сюжеті. Під час допиту в судовому засіданні [PERSON] як свідка він пояснив, що на його думку отримання позивачем бюджетних замовлень на постачання набоїв, про що йшла мова у сюжеті «[INFO]», було обумовлено відсутністю відповідних набоїв у інших постачальників. Натомість, відповідачем-3 та іншими учасниками справи не надано доказів того, що участь позивача у тендерах та закупівлях і перемога у цих процедурах пов'язана з благодійною допомогою, яку позивач надавав органам державної влади. З урахуванням наведеного, суд вважає недостовірним висловлювання «в обмін на зброю для подарунків ти отримуєш бюджетні замовлення» в сюжеті «[INFO]» стосовно діяльності позивача. У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснено, що під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. В сюжеті «[INFO]» відповідач-3 стверджує, що позивач дарує зброю державним органам для подальшого нагородження нею третіх осіб, такі дії позивача є корупцією, а взамін позивач отримує бюджетні замовлення. Таким чином, поширена в сюжеті інформація створює негативне враження і відношення до позивача та його підприємницької діяльності, оскільки змістом цих висловлювань є твердження про вчинення позивачем правопорушень, зокрема, корупційних діянь, а також використання недобросовісних дій у процедурах державних закупівель, тобто недобросовісної конкуренції. Відповідно до ч. 1 ст. 94 ЦК України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що спірні висловлювання у сюжеті «[INFO]» порушують немайнове право позивача на недоторканість його ділової репутації. Факт порушення цього права позивача не вимагає доведення наявності конкретної матеріальної шкоди, заподіяної позивачу, оскільки позивач не пред'являв у даній справі вимог про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. У ч. 1 ст. 302 ЦК України закріплене право фізичної особи вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію. Разом з тим, згідно ч. 2 ст. 302 ЦК України фізична особа, яка поширює інформацію, зобов'язана переконатися в її достовірності. Фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел (інформація органів державної влади, органів місцевого самоврядування, звіти, стенограми тощо), не зобов'язана перевіряти її достовірність та не несе відповідальності в разі її спростування. Фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел, зобов'язана робити посилання на таке джерело. Зважаючи на викладене, будь-яка фізична особа, яка поширює інформацію, зобов'язана перевірити її достовірність. Виключення з цього правила встановлюються тільки законом, зокрема, у випадку, коли саме ця поширювана інформація отримана особою з офіційних джерел і така фізична особа під час поширення нею інформації недвозначно посилається на такі офіційні джерела. У зв'язку з цим, суд не погоджується з доводами представників відповідача-2 і відповідача-3 про те, що журналіст не зобов'язаний отримувати докази на підтвердження інформації, яку він поширює. Наведені норми чинного українського законодавства узгоджуються з європейськими правилами журналістської етики. Зокрема, як передбачено у п. 4 та п. 21 Резолюції Парламентської асамблеї Ради Європи «Про етичні принципи журналістики» 1003/1993 «Про етичні принципи журналістики», поширення повідомлень має базуватися на принципі достовірності, що забезпечується відповідними засобами перевірки й доказів, а також на неупередженості подання, опису й розповіді. Чутки не повинні бути складовою повідомлень. Журналістика не повинна змінювати правдиву й неупереджену інформацію або чесні думки, використовувати їх на користь ЗМІ, намагаючись створити чи сформувати громадську думку, оскільки законність журналістики ґрунтується на ефективній повазі основоположного права громадян на інформацію як складовій поваги демократичних цінностей. Тому журналістика, пов'язана із законними розслідуваннями, обмежується достовірністю й чесністю інформації та думок і є несумісною з журналістськими кампаніями, що проводяться на підставі заздалегідь випрацюваних позицій і спеціальних інтересів. Аналогічні обов'язки щодо перевірки інформації покладено на телеорганізації. Згідно п. «в» ч. 1 ст. 59 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» телерадіоорганізація зобов'язана поширювати об'єктивну інформацію. Відповідно до ч. 2 ст. 6, ч. 1 ст. 60 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» творчий працівник телерадіоорганізації зобов'язаний перевіряти достовірність одержаної ним інформації, не допускати поширення інформації, яка порушує законні права та інтереси фізичних і юридичних осіб, посягає на честь і гідність особи. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснено, що відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Виходячи з наведеного, суд відхиляє доводи представника відповідача-3 про відсутність у позовній заяві вимог до відповідача-3 щодо інформації, яка підлягає спростуванню, та яким чином він має цю інформацію спростовувати. Оскільки відповідач-3 є автором сюжету «[INFO]», до нього пред'явлені позовні вимоги про визнання інформації недостовірною. Також суд відхиляє доводи представника відповідача-1 про те, що відповідач-1 є неналежним відповідачем у даній справі, з огляду на наступне. Судом встановлено, що в п. 2.1.5 ліцензійного договору №47-16/2 від 05.09.2017 року відповідач-2 взяв на себе обов'язок перед відповідачем-1 нести повну відповідальність за зміст творів, вступити в переговори та врегулювати всі спірні питання із будь-якою особою, що пред'явить до відповідача-1 претензії або позови у зв'язку з реалізацією останнім прав, передбачених цим договором, або, у випадку неможливості врегулювання спірних питань шляхом переговорів належним відповідачем по будь-якій судовій справі, що її може бути порушено за позовом будь-якої особи у зв'язку з реалізацією відповідачем-1 своїх прав за цим договором. Разом з тим, згідно положень ч. 1 ст. 511, ч. 1 ст. 629 ЦК України договірне зобов'язання є обов'язковим для виконання сторонами, проте не створює обов'язку для третьої особи. Тому зобов'язання відповідача-2 перед відповідачем-1 згідно п. 2.1.5 ліцензійного договору №47-16/2 від 05.09.2017 року існує виключно між сторонами такого договору і не впливає на дію норми ч. 4 ст. 277 ЦК України, згідно якої спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Також, згідно ч. 6 ст. 6 Закону України «Про телебачення і радіомовлення», на положення якої посилається представник відповідача-1, відповідальність за зміст програм та передач несе керівник телерадіоорганізації або автор (автори) програми та/чи передачі. При цьому, відповідно до ч. 6 ст. 43 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» керівник телерадіоорганізації або уповноважена ним особа дає дозвіл на випуск телерадіопередач чи програм і несе особисту відповідальність за їх зміст та якість. В силу положень ч. 1 та ч. 6 ст. 64 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» громадянин або юридична особа мають право вимагати від телерадіоорганізації спростування поширених у її програмі чи передачі відомостей, які не відповідають дійсності та/або принижують честь і гідність особи. Якщо в телерадіоорганізації відсутні достатні докази того, що поширені нею відомості відповідають дійсності, вона зобов'язана терміново їх спростувати. З цих підстав суд не погоджується з доводами відповідача-1 про те, що відповідальність за зміст (достовірність) програм і передач не власного виробництва телеорганізації несе автор (автори) програми чи передачі. Суд відхиляє також посилання третьої особи та її представника на порушення позивачем своїх статутних завдань і нераціональність дій позивача з надання благодійної допомоги з урахуванням ст. 197.1.15 Податкового кодексу України. У відповідності до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Цивільна правоздатність юридичної особи може бути обмежена лише за рішенням суду. Цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Отже, наявність чи відсутність закріплення в статуті юридичної особи положень про її статутні завдання або ж віднесення конкретних видів діяльності до статутних завдань юридичної особи не впливає на можливість вчиняти інші правочину та вести іншу діяльність, якщо згідно норм чинного законодавства України такі правочини та діяльність є правомірними. Стосовно посилань третьої особи на податкове законодавство, суд виходить з того, що пп. 197.1.15 Податкового кодексу України визначає операції, звільнені від оподаткування, а також умови, недотримання яких має наслідком оподаткування операцій на загальних підставах. Крім того, згідно ст.ст. 1, 5 Податкового кодексу України поняття, правила та положення, установлені цим Кодексом та законами з питань митної справи, застосовуються виключно для регулювання відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства. Таким чином, норми Податкового кодексу України не визначають правову природу господарських операцій, а відтак відповідні обставини щодо бухгалтерської та податкової звітності позивача, маркування ним товарів і сплати податків не входять до предмету спору і предмету доказування у даній справі про захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації, поширеної про позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У ч. 4 ст. 32 Конституції України кожному гарантовано судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно ч. 1 ст. 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Отже, за змістом статей 94, 277 ЦК України, ч. 4 ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод позивачу гарантовано судовий захист права на недоторканність його ділової репутації та права спростовувати недостовірну інформацію про себе. Згідно положень ч.ч. 6, 7 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Якщо відповідь та спростування у тому ж засобі масової інформації є неможливими у зв'язку з його припиненням, така відповідь та спростування мають бути оприлюднені в іншому засобі масової інформації, за рахунок особи, яка поширила недостовірну інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Заявлений позивачем спосіб спростування недостовірної інформації відповідає наведеним положенням ч.ч. 6, 7 ст. 277 ЦК України. Оскільки трансляцію телепередачі «[INFO]» на даний момент припинено, що не заперечується учасниками справи, спростування недостовірної інформації у черговому випуску цієї ж передачі є неможливим. За таких обставин,

Outcome: approved