Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-17 00:00:00

В грудні 2017 року позивач, в особі Органу опіки та піклування Нікольської селищної ради, звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про відібрання малолітньої дитини - [PERSON], [INFO], без позбавлення батьківських прав, посилаючись на те, що умови проживання родини по [ADDRESS] є незадовільними: в будинку відсутнє скління деяких вікон, електроенергія, достатній запас дров та вугілля для опалення в зимовий період, що унеможливлює підтримання достатнього температурного режиму. Крім того, доки відповідачка [PERSON] в листопаді 2017 року перебувала в пологовому будинку, малолітній [PERSON], перебуваючи під наглядом батька, приходив до дитячого садка неохайним, в вологому одязі, мав синці, що свідчить про жорстоке поводження з боку батька. Вказані обставини в своїй сукупності свідчать про загрозу життю та здоров'ю дитини, що стало підставою для негайного її відібрання від батьків. Просила суд ухвалити рішення про відібрання малолітнього [PERSON], [INFO], від батьків [PERSON], [PERSON] без позбавлення останніх батьківських прав. Ухвалою судді Володарського районного суду Донецької області від 18.12.2017 року по вищевказаній цивільній справі відкрито провадження та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження на підготовче судове засідання. Крім цього, відповідачам визначено п'ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Копія зазначеної ухвали була надіслана сторонам. Стороною відповідачів надано відзив на позовну заяву. Ухвалою Володарського районного суду Донецької області від 05.03.2018 року було продовжено строк підготовчого провадження у цивільній справі на 30 днів. Ухвалою Володарського районного суду Донецької області від 20.04.2018 року за клопотанням представника відповідача витребувано з Органу опіки та піклування Центрального районного міста Маріуполя акт обстеження житлових умов [PERSON] за адресою її проживання. Ухвалою Володарського районного суду Донецької області від 11.05.2018 року підготовче провадження було закрито та справа була призначена до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача Молонова О.В. позовні вимоги підтримала з підстав зазначених у позові, пояснила, що на теперішній час в житті родини [PERSON] не відбулося жодних змін, будинок по [ADDRESS] непридатний для проживання, постійного доходу родина не має, живе за рахунок соціальної допомоги при народженні дитини. Відповідачка [PERSON] на теперішній час проживає разом з новонародженою дитиною в місті Маріуполі, в квартирі, яку їй винаймає Фонд «Милосердя», а малолітній [PERSON], [INFO], перебуває під наглядом Центру опіки міста Маріуполя, сина не відвідує. Підстав для повернення дитини до батьків не має. Просила суд задовольнити позов. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, надала заперечення проти позову, зазначивши про відсутність підстав для відібрання у неї сина. Визнала, що умови для проживання дитини по [ADDRESS] були незадовільними, чоловік не працював, з приводу чого в родині часто виникали сварки. Події щодо неохайного вигляду дитини, вологого одягу та синців, зазначені у позові, мали місце в період її перебування в пологовому будинку при народженні другої дитини, та походили від чоловіка [PERSON]. На теперішній час вона з новонародженою донькою проживає в місті Маріуполі в орендованому житлі та перебуває під наглядом Служби у справах дітей по Центральному району Маріупольської міської ради, 1-2 рази на тиждень відвідує сина [PERSON] в центрі опіки міста Маріуполя. Її дохід становить соціальна допомога по народженню дитини та аліменти від чоловіка в сумі 2000 грн на місць, якій останній сплачує добровільно. Також зазначила, що фактично шлюбні відносини між нею та чоловіком припинені, чоловік проживає окремо. Просила відмовити в позові. Представник відповідачки [PERSON] - [PERSON], яка дії на підставі доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги, в судовому засіданні заперечувала проти позову, посилаючись на недоведеність загрози життю та здоров'ю малолітнього [PERSON] з боку матері [PERSON], а отже і відсутність підстав для відібрання у неї дитини. Зазначила, що дійсно будинок по [ADDRESS] є непридатним для проживання, однак органом місцевого самоврядування, в свою чергу, не надано відповідачці [PERSON], яка є дитиною позбавленою батьківського піклування, соціального житла, де вона могла б проживати зі своєю родиною. За допомогу, яку остання отримувала від держави, не можливо було відремонтувати житло та створити належні умови для виховання дитини. Обставини, зазначені в позові як підстави для відібрання малолітнього [PERSON], відбувалися в період знаходження [PERSON] в пологовому будинку та походили від батька дитини - відповідача [PERSON]. На теперішній час фактичні шлюбні відносини між відповідачами припинені, [PERSON] проживає з другою дитиною в місті Маріуполі в орендованому житлі, де є всі необхідні умови для проживання та виховання дітей, перебуває під супроводом ССД по Центральному району міста Маріуполя, фахівці якого допомагають їй адаптуватись у місці, надають консультації з проводу налагодження побуту та створення належних умов для виховання дітей. [PERSON] регулярно відвідує сина [PERSON] в Центрі опіки міста Маріуполя та бажає виховувати сина самостійно. Просила відмовити в позові. Відповідач [PERSON] до судового засідання неодноразово не з'явився, будучи повідомленим про час та місце розгляду справи, зі слів відповідачки [PERSON] він проходить військову службу за контрактом, однак ці обставини не підтверджені відповідними доказами. Також до судового засідання не з'явився представник третьої особи - Служби у справах дітей Нікольської РДА, надала заяву про розгляд справи у її відсутності. За згодою учасників справи, суд ухвалює рішення у відсутності відповідача [PERSON] та представника третьої особи, які належними чином повідомлялися про розгляд справи, на підставі наявних у справ доказів. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідачки [PERSON] та її представника [PERSON], дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим виконкомом Боївської сільської ради Володарського району Донецької області, актовий запис №8 від 27.07.2015 року. 21.11.2017 року КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Нікольської РДА Донецької області повідомив селищного голову Нікольської селищної ради про те, що в родині [PERSON], яка мешкає по [ADDRESS] склалася неблагонадійна ситуація, яка загрожує життю та здоров'ю дитини [PERSON], [INFO]: мати знаходиться в пологовому будинку міста Маріуполя, батько водить дитину до дитячого садку неохайною, в вологому одязі, хворою. Під час огляду дитини у неї виявлено гематому на лобі, підвищену температуру тіла до 38*С, у зв'язку з чим госпіталізовано до інфекційного відділення ЦРЛ Нікольського району. Рішенням виконкому Нікольської селищної ради №47 від 22.11.2017 року «Про негайне відібрання дитини від батька», вирішено, відібрати малолітнього [PERSON], [INFO], від батька [PERSON] у зв'язку з виникненням безпосередньої загрози для життя та здоров'я дитини. З гарантійного листа Благодійної організації «Благодійний фонд «Милосердя - Маріуполь» від 12.04.2018 року вбачається, що [PERSON] разом з донькою [PERSON] знаходиться під опікою вказаної організації та проживає в [ADDRESS] доки не знайде постійне місце проживання й заробіток для утримання дітей власними коштами. З договору суборенди житлового приміщення від 21.12.2017 року, укладеного між БО «Милосердя - Маріуполь» та [PERSON], зареєстрованої за адресою: [ADDRESS], вбачається, що остання винаймає для проживання приміщення квартири [ADDRESS] безоплатно. Актом обстеження умов проживання від 01.06.2018 року головного спеціаліста ССД по Центральному району Управління ССД Маріупольської міської ради підтверджено задовільність умов для проживання [PERSON] разом з дитиною [PERSON], [INFO], за адресою: [ADDRESS] Відповідно до ст.150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Згідно з ч.1 ст.170 СК України, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. При задоволені позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських правсуд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину. За пунктом 2, 3 частини першої статті 164 СК України, підставою для відібрання дитини від батьків є ухилення ними від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, жорстоке поводження з дитиною. У Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30 березня 2007 року зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеи ООН від 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розумінні. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і у принаймні в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю. У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначається, що «хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини». Таким чином, вирішуючи питання про відібрання дітей суд повинен встановити, що позивачем надано належні та достатні докази на підтвердження того, що залишати дітей разом з відповідачами є для них небезпечним, що вони будуть страждати через відсутність піклування або через неповноцінне виховання. Проте, позивачем суду не надано доказів на підтвердження того, що відповідачка [PERSON] ухилялася від виконання батьківських обов'язків щодо малолітнього сина [PERSON]: не здійснювала належного догляду за дитиною, не створювала належних умов для його виховання, розвитку, а також доказів жорсткого поводження з сином з боку матері, що наражало дитину на небезпеку, в тому числі доказів про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за невиконання своїх батьківських обов'язків або неналежної поведінки у побуті. Позивач, неодноразово посилаючись на відсутність умов для проживання дитини в будинку №6 по провулку Дальній в смт. Нікольське навіть не надав суду акту обстеження умов проживання за вказаною адресою. Крім того, суд звертає увагу на те, що підставою для негайного відібрання малолітнього [PERSON] за рішенням виконкому Нікольської селищної ради №47 від 22.11.2017 року стала безпосередня загроза життю та здоров'ю дитини з боку батька - [PERSON], в той час коли матір дитини - відповідачка [PERSON], перебувала в пологовому будинку міста Маріуполя. Таким чином, рішення про негайне відібрання дитини ухвалене органом місцевого самоврядування щодо батька дитини, а тому законних підстав для відібрання малолітньої дитини від матері не існувало. Аналізуючи підстави для відібрання малолітнього [PERSON] від батька [PERSON] суд також вважає їх необґрунтованими належними доказами з огляду на наступне. Як зазначалося підставою для прийняття Нікольською селищною радою рішення №47 від 22.11.2017 року «Про негайне відібрання дитини від батька» став лист заступника головного лікаря з медичного обслуговування населення КЗ «Нікольський ЦПМСД» про те, що при огляді педіатром дитини у останньої виявлено свіжу гематому на лобі, підвищену температуру тіла. Дитина відвідує дитячий садок неохайною, у вологій одежі. Водночас, під час розгляду справи не встановлено достатньо даних, які свідчили про те, що наявність гематоми на лобі дитини є наслідком застосування фізичного насилля з боку батька. Те, що батько приводив сина до дитячого садка брудним, у вологій одежі та хворим звичайно свідчить про недостатність догляду за малолітнім сином з боку батька, однак повинно враховуватися судом в сукупності з іншими доказами щодо неналежного виконання обов'язків по вихованню дитини з боку батька чи ухилення від їх виконання. Позивачем під час судового розгляду не заявлялося клопотань про виклик свідків з заходу охорони здоров'я, де малолітній [PERSON] перебував на лікуванні, чи то з дошкільного заходу, який відвідував малолітній, для допиту на предмет ухилення батька дитини [PERSON] від виконання батьківських обов'язків щодо сина. Також позивачем не надавалися будь-які письмові докази щодо застосування фізичного насилля до дитини з боку батька, в тому числі, про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за невиконання своїх батьківських обов'язків, неналежної поведінки у побуті або до кримінальної відповідальності щодо спричинення тілесних ушкоджень малолітньому синові. Отже, суд приходить до висновку, що обставини неохайного вигляду малолітнього [PERSON], під час відвідування дитячого садка 21.11.2017 року носили одноразовий характер, оскільки відсутні будь-які данні про їх систематичність, походження гематоми на лобі дитини не з'ясовувалося, а тому стверджувати про те, що вона є наслідком застосування фізичного насилля з боку батька підстав не має. Крім того, на теперішній час фактичні сімейні відносини між подружжям [PERSON] припинилися, [PERSON] разом з донькою проживає окремо від чоловіка в квартирі, де створено належні умови для виховання та розвитку дітей, та має намір після повернення їй малолітнього сина [PERSON], самостійно виховувати дітей. Також суд вважає необхідним звернути увагу на те, що за ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», держава надає батькам допомогу у виконанні ними своїх обов'язків щодо виховання дітей, захищає права сім'ї. З наданих суду доказів встановлено, що відповідні державні органи обмежилися несистематичним відвідування родини [PERSON] з метою дослідження умов проживання малолітнього [PERSON], його виховання батьками. За таких обставин, суд вважає, що позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження загрози життю та здоров'ю малолітньому [PERSON] від відповідачів [PERSON], [PERSON] та необхідності відібрання у них дитини без позбавлення батьківських прав. При цьому суд враховує, що у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Савіни проти України» зазначено, що сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз'єднання сім'ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням. У будь-якому разі передання дитини під державну опіку слід зазвичай розглядати як тимчасовий захід, здійснення якого має одразу припинятися, коли це дозволяють обставини. Отже, такий захід не може бути санкціонований без попереднього розгляду можливих альтернативних заходів і має оцінюватися в контексті позитивного обов'язку держави вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз'єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер. Враховуючи викладене, суд вважає, що під час судового розгляду позивачем не надано доказів і не зазначено переконливих аргументів на підтвердження того, що відібрання малолітньої дитини у відповідачів [PERSON], [PERSON] відповідає інтересам дитини і є необхідним, а тому в задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed