Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-30 00:00:00

В жовтні 2018р. позивачка [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ТОВ «ФК «Центр Фінансових Рішень», третя особа: ПрАТ «СК «ТАС», в якому просила суд визнати: недійсним кредитний договір № 4391286237 від 15 серпня 2016р. року, укладений між сторонами (далі по тексту - кредитний договір). Свої позовні вимоги позивачка обгрунтовувала тим, що між сторонами 15 серпня 2016р. було укладено кредитний договір, відповідно до якого відповідач зобов`язався надати їй кредитні кошти у розмірі 17200,0 грн. На думку позивачки, під час укладення кредитного договору відповідачем було порушено приписи Закону України «Про захист прав споживачів» та її права, як споживача фінансових послуг. Так, внаслідок ненадання відповідачем відомостей, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», вона була позбавлена необхідної об`єктивної інформації щодо умов отримання та повернення кредиту, зокрема, щодо вартості послуг страхової організації. Оскільки при видачі кредиту були одразу вирахувані послуги третьої особи, що загалом склали 2830,0 грн., а тому сторона позивача вважає, що вона фактично не отримала кредитні кошти у розмірі, визначеному кредитним договором. Крім того, позивачка вважає, що умовами вищевказаного кредитного договору передбачена несправедлива в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» пеня у розмірі 0,3 %, а третейське застереження, яке міститься в умовах кредитного договору не відповідає п. 14) ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди». Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 25 січня 2019р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження і призначено справу в підготовче засідання. 02 травня 2019р. на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 35-55), в якому відповідач проти позову заперечив, зазначивши, що в досудовому порядку, всі вимоги діючого законодавства відповідачем при укладенні кредитного договору були дотриманні, при цьому сторона відповідача звертала увагу суду, що стороною позивача не надано жодного належного і допустимого доказу в обґрунтування заявлених вимог. 06 травня 2019р. на адресу суду надійшов відзив на позов, поданий третьою особою (а.с. 58-63), в якому третя особа проти позову заперечила, зазначивши, що позивачка була ознайомлена з всіма умовами договору страхування, без порушення вимог чинного законодавства. Відповідь на відзив стороною позивача не подавалась. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 11 червня 2019р. закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судове засідання учасники процесу не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Позивачка у прохальній частині позову просила суд здійснювати розгляд справи у її відсутність, уповноваженим представником відповідача до суду було подано заяву про розгляд справи без участі представника відповідача. Представник третьої особи, в судове засідання не з`явився, поважності причин неявки не повідомив. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 15 серпня 2016р., підписанням заяви № 4391286237 на отримання кредиту від відповідача, позивачка [PERSON] уклала кредитний договір, на підставі якого нею було отримано кредитні кошти у розмірі 17200,0 грн. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка просила суд визнати недійсним укладений між сторонами кредитний договір, оскільки відповідачем були порушені положення Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про третейські суди». Судом встановлено, у заяві № 4391286237 від 15 серпня 2016р., яку до відзиву надав відповідач (а.с. 47), міститься наступне твердження: «засвідчую, що я повідомлений кредитодавцем у встановленій законом формі про всі умови, передбачені ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання і сфері ринків фінансових послуг», ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та їх зміст, а також про всі умови, повідомлення, про які є необхідним відповідно до вимог чинного законодавства України». Отже підписанням цієї заяви позивачка підтвердила, що її було проінформовано про всі необхідні умови, передбачені ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання і сфері ринків фінансових послуг», ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Згідно ч.ч. 1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до роз`яснень, викладених у пунктах 19, 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачають зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладання договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Саме така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 25 вересня 2013р. № 6-80цс13. При укладанні договору сторони у п. 2 заяви погодили, що відповідно до цього договору щоденна пеня у розмірі 0,3%. справляється від загальної суми прострочення. Підписанням цієї заяви позивачка погодилась із умовами. Відповідно до п. 5) ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливою визначається саме така умова договору , за якою встановлюється вимога щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50% від вартості продукту) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Проте, умова про пеню у розмірі 0,3% ніяк не є автоматичною умовою про пеню у розмірі, що перевищує половину суми процентів за кредитним договором. Тобто, оплата пені у розмірі 0,3% аж ніяк не має неминуче бути сплачена позивачкою, а лише при неналежним виконанням останнім своїх зобов`язань за кредитом. Крім того, базою нарахування для пені є саме сума прострочення виконання зобов`язання. Тому умова про пеню у розмірі 0,3% жодним чином не містить тих ознак, з яких можна б було дійти логічного висновку, що вона передбачає якраз такий розмір пені, який суму саме більше половини розміру процентів, а не менше половини розміру процентів. А відтак немає жодних обґрунтованих підстав оцінювати цю умову як несправедливу у контексті розуміння п. 5) ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» і, як наслідок, ця умова не може бути визнана недійною. У своїй позовній заяві, позивачка стверджує, що відповідачем не дотримано положення ч. 3 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» - у питанні укладення позивачкою договору страхування та надання Позивачем доручення на перерахування за цим договором страхового платежу за рахунок отримуваного кредиту. Згідно із зазначеним положенням Закону, «інформація, яка надається клієнту, повинна забезпечувати правильне розуміння суті фінансової послуги без нав`язування її придбання». Відповідно до п. 3 заяви № 4391286237 від 15 серпня 2016р. за дорученням позивачки відповідач перерахував грошові кошти у розмірі 400,0 і 2430,0 грн. на користь третьої особи, в якості страхового платежу. У разі укладення позичальником договору страхування або договору про надання інших послуг, пов`язаних з наданням кредиту, позичальник несе, відповідно до графіку платежів (додаток до договору), витрати на надання зазначених послуг, які справляються за рахунок наданого кредиту, відразу після його надання. Заяву № 4391286237 від 15 серпня 2016р. підписано особисто власноручно позивачкою. Свої зобов`язання щодо надання кредиту позивачці в розмірі 17200, грн. відповідач виконав. З умовами надання кредиту позивачка була ознайомлена в день підписання самого правочину. Жодних доказів не підтвердження факту нав`язування відповідачем позивачці послуг зі страхування, останньою надано не було. А відтак суд вважає, що позивачка підписала договір страхування на основі свого власного волевиявлення, як і доручення на перерахування страхового платежу. Однією зі підстав визнання договору недійним у своїй позовній заяві позивачка зазначає наявність у кредитному договорі третейського застереження, оскільки відповідно до п. 7.1 Умов кредитного договору всі спори, що виникають з кредитного договору або у зв`язку з ним, підлягають вирішенню у Постійно діючому третейському суді при асоціації «Українська спілка правників» у відповідності з його регламентом, включно зі спорами щодо визнання кредитного договору неукладеним/недійним, щодо його виконання/невиконання та/або припинення, але за винятком спорів, справи у яких згідно із законом не можуть розглядатися третейськими судами. Проте, як зазначає позивачка, Законом України «Про внесення змін до статті 6 закону України від 03 лютого 2011 року № 2983-VI «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам, який набрав чинності 13 березня 2011р., частину першу ст. 6 зазначеного Закону доповнено пунктом 14 про те, що третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг кредитної установи. У відповідності до п. 7.1 Умов кредитного договору в самому третейському застереженні міститься виключення: «за винятком спорів, справи у яких згідно із законом не можуть розглядатися третейськими судами». Тому в даному випадку, за наявності у кредитному договорі третейського застереження, суд не вбачає підстав для визнання кредитного договору недійсним. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звзяок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позову.

Outcome: dismissed