Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-24 00:00:00

В грудні 2014 року до Уманського міськрайонного суду Черкаської області звернулася [PERSON] з позовною заявою про визнання угоди удаваною. В якості відповідача в позові вказаний [PERSON]. В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 05 серпня 1986 року, вона маючи намір жити поблизу сина _- [PERSON] маючи з його боку завіряння, що він буде за нею доглядати та проживати біля неї, придбала по сусідству із її помешканням недобудований будинок по [ADDRESS]. В послідуючому адресу будинку було змінено (тимчасово) на [ADDRESS]. В позові позивач зазначає, що вказану в договорі суму коштів за придбаний об»єкт нерухомості сплатила позивач [PERSON] із своїх заощаджень, оскільки син на той час був молодим та не мав коштів особистих для придбання будинку. Недобудований будинок фактично закінчив будівництвом інший син позивача [PERSON], - який на сьогодні забрав її проживати до себе на [ADDRESS], оскільки позивач [PERSON] по стану здоров»я потребує в даний час стороннього догляду. [PERSON] прибув в м. Умань та проживає у відповідному закінченому будівництвом житловому будинку. Позивач вважає, що договір купівлі-продажу має бути визнаний удаваним правочином, з посиланням на ст.. 235 ЦК України. В позові зазначено, що аналогічне положення також містилося в ст.. 58 ЦК УРСР ( в редакції 1963 року, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин). Також в позові позивач ставить питання про поновлення строку позовної давності, як пропущеного по поважним причинам. Беручи до уваги викладені факти та відповідні їм правовідносини [PERSON] просить суд поновити її строк позовної давності і винести рішенням, яким визнати удаваним договір купівлі -продажу незакінченого будуванням будинку по [ADDRESS], що укладений між продавцем [PERSON] та [PERSON] в частині покупця, встановити фактичним покупцем будинковолодіння [PERSON] та визнати за позивачем право власності на будинковолодіння по [ADDRESS] Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали, посилаючись на викладені в ньому обставини, та просили суд задоволити позов в повному обсязі з метою захисту прав позивача [PERSON]. Також вони вказували на необхідність поновлення строку позовної давності, як пропущеного з поважної причини. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомлений про дату, місце і час проведення судового засідання, в судове засідання не з»явився і не повідомив суд про причини неявки. Зі згоди позивача (письмова заява) суд ухвалює судове рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вислухавши пояснення представника позивача, показання свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з положеннями ч.1 ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Відповідно ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що за удаваним правочином (ст. 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. Відповідно до ч.2 ст. 58 ЦК України ( в редакції 1963 року) «якщо угода, укладена з метою приховати іншу угоду, то вона є удаваною угодою і до правовідносин застосовуються правила, що регулюють ту угоду,яку сторони дійсно мали на увазі». Суд вважає, що на правовідносини відносно укладання оспорюваного правочину не поширюються вимоги Цивільного Кодексу, який набув чинності 1 січня 2004 року, так як вищевказана угода були укладені до 1 січня 2004 року. Відповідно до ст.. 224 ЦК України (1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов»язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов»язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з положеннями ст.. 227 ЦК України (1963 року) договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. При цьому відповідно до вимог ст.. 153 ЦК України (1963 року) - договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по усіх істотних умовах . В ч.2 вказаної статті зазначено, що істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, за заявою однієї із сторін повинно бути досягнуто згоди. Допитана в судовому засіданні в якості свідка позивач [PERSON] ( відповідно до вимог ст.. 184 ЦПК України) показала, що вони з чоловіком [PERSON] проживали в [ADDRESS]. Після того, як померла сестра чоловіка [PERSON], її донька [PERSON] , яка була спадкоємцем після смерті її матері, продавала відповідне будинковолодіння неподалік від них ( [ADDRESS]) і вони вирішили придбати вказаний об»єкт нерухомості для старшого сина [PERSON] . Він в той час, це було у 1986 році, перебував у Росії. Вона купували цей будинок за власні кошти, які зняла з ощадної книжки ( вони з чоловіком держали биків і свиней і тому гроші у них були і вони знаходилися у неї на ощадній книжці) і думала, що син приїде, поселиться в будинку і буде здійснювати за нею догляд та буде її допомагати. Однак син так і не переїхав проживати в цей будинок і весь цей період часу вона здійснювала догляд за домоволодінням. Невдовзі чоловік помер і вона залишилась проживати одна, а син [PERSON] так і не приїхав та навіть не довідується до матері в час свого приїзду. Рік назад на її листа він надав відповідь з якої вона остаточно зрозуміла, що він не буде її допомагати. ІІ ж в даний час потрібний сторонній догляд і зв»язку із віком та станом здоров»я. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що він є рідним сином позивача [PERSON] Його батько [PERSON] помер в 1986 році восени. В 1986 році його мати [PERSON] за грошові кошти, які належали її ( вона зняла гроші із «книжки» ) купила будинок для його рідного брата [PERSON] Його старший брат мав проживати в м. Умань і доглядати [PERSON] , однак він не проживає постійно в м. Умань і не здійснює догляд за мамою. Свідок вказував, що він здійснює догляд за матір»ю, але проживати разом вони не можуть, тому матері в даний час потрібен опікун. Раніше це питання так гостро не стояло. Раніше мама сподівалася, що брат все таки буде проживати тут і доглядати її. Йому також відомо, що продаж відповідного домоволодіння здійснювала дочка його тітки [PERSON] ( рідної сестри його батька), після смерті тітки, і фактичним покупцем - була його мати [PERSON]. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що вона є сусідкою позивача [PERSON]. Вони уже 44 роки проживають по-сусідству. ЇЇ відомо, що «бабушка [PERSON]» купила по [ADDRESS] неподалік від себе, будинок для сина [PERSON], щоб він жив коло неї і здійснював догляд за нею. Однак він не здійснює догляд за нею і він не перебрався на постійне місце проживання в м.. Умань у відповідний будинок. Судом встановлено, що 05 серпня 1986 року між [PERSON] та [PERSON], яка діяла по довіреності, що була посвідчена Черногорською держнотконторою Красноярського краю 15.05.1986 року за реєстром №2-1625 від імені [PERSON], - було укладено договір купівлі-продажу незакінченого будуванням будинку по [ADDRESS], який був посвідчений старшим державним нотаріусом Копиловим В.І.. Уманської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 1-2782 . В договорі купівлі-продажу вказано, що при укладенні вказаного договору ( до його підписання) [PERSON] одержала повністю від [PERSON] грошові кошти сумі 3 000 карбованців. Вказаний факт дає підстави вважати, що фактично між сторонами укладено договір купівлі-продажу і сторонами договору фактично були [PERSON] та [PERSON] В договорі також вказано, що покупець бере на себе всі права та обов»язки, які виникають з договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для спорудження жилого будинку на праві особистої власності, який посвідчений Уманською держнотконторою 18.10.1963 року за реєстром № 4948. Згідно акту, що складений в липні 1963 року, було зроблено відвід в натурі земельної ділянки площею 600 кв. м, що розташована в [ADDRESS] в користування [PERSON] (а.с.-18). Відповідно до довідки від 19.01.2015 року № 178/7-119 Держземагенства в Уманському районі Черкаської області, за підписом начальника управління О.Ю. Кришка, - згідно земельно-облікових документів земельна ділянка, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] - в приватну власність не передавалась, державний акт на право приватної власності не друкувався та не видавався. Враховуючи, що всупереч ст.128 ЦК України в редакції 1963 року (чинній на час виникнення спірних правовідносин) після укладення договору купівлі-продажу відповідний об»єкт нерухомості фактично не перейшов у власність особи, яка вказана покупцем у договорі ( грошові кошти належали не покупцю по договору, а його матері, яка їх фактично і передала продавцю ), а договором сторін не визначено іншого моменту виникнення права власності у покупця, протягом тривалого періоду часу після укладення договору купівлі-продажу у спірному житловому будинку [PERSON] не проживав - це підтверджує факт повного виконання зобов»язань за договором купівлі-продажу [PERSON], зважаючи на покази свідків, які у повній мірі узгоджуються з показами позивача, яка була допитана в судовому засіданні в якості свідка, відповідно до вимог ст.. 184 ЦПК України, та вказують на обставини укладення удаваного договору купівлі-продажу по якому стороною договору був [PERSON], який фактично не був стороною договору - суд приходить до висновку про наявність передбачених ст. 58 ЦК України в редакції 1963 року (чинній на час виникнення спірних правовідносин) підстав для задоволення заявлених позовних вимог. Стаття 267 ЦК України встановлює, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення і сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, Статтею 71 ЦК 1963 року визначено трьохрічний загальний строк позовної давності для захисту права за позовом особи, право якої порушено. Згідно статті 74 цього ж кодексу вимога про захист порушеного права приймається до розгляду судом, арбітражем або третейським судом незалежно від закінчення строку позовної давності, а відповідно до вимог ст. 75, позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. У статті 76 вказано, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями з78 і 79 цього Кодексу. Зокрема статтею 78 перебіг строку позовної давності зупиняється якщо пред'явленню позову перешкоджала надзвичайна і невідворотна за даних умов подія (непереборна сила), в силу встановленої законодавством Союзу РСР або Української РСР відстрочки виконання зобов'язань (мораторій), якщо позивач або відповідач перебувають у складі Збройних Сил СРСР, переведених на воєнний стан. Перебіг строку позовної давності зупиняється, якщо зазначені в цій статті обставини виникли або продовжували існувати в останні шість місяців строку давності, а якщо цей строк менший шести місяців - протягом строку давності. З дня припинення обставини, що була підставою для зупинення строку давності, перебіг строку давності продовжується. При цьому частина строку, що залишилася, продовжується до шести місяців, а якщо строк позовної давності був меншим шести місяців - до строку позовної давності. Перебіг строку позовної давності, згідно ст. 79 ЦК 1963 року, переривається пред'явленням позову в установленому порядку. По спорах, в яких однією або обома сторонами є громадяни, перебіг строку позовної давності переривається також вчиненням зобов'язаною особою дій, що свідчать про визнання боргу. Після перериву перебіг строку позовної давності починається спочатку, час, що минув до перериву, до нового строку не зараховується. Пред'явлення позову, залишеного без розгляду, не перериває перебігу строку позовної давності. Згідно ст. 80 закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові, якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Представник позивача і позивач вказували на необхідність поновлення строку позовної давності посилаючись на вік позивача і той факт, що [PERSON], з врахуванням стану її здоров»я, кожен рік надіялась, що коли відповідач приїздить в м. Умань він перегляне свої відношення до неї та виправить ситуацію - вона надіялась , що він буде її доглядати. За таких обставин суд вбачає підстави для поновлення строку позовної давності, як пропущеного з поважної причини. Таким чином, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, які підлягають задоволенню. Беручи до уваги викладене,

Outcome: approved