Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-12 00:00:00

Вимоги позивача та доводи на їх обґрунтування Звернувшись до суду із вказаним позовом, представник ПАТ КБ «ПриватБанк» ( на даний час АТ КБ «ПриватБанк») посилався на те, що 18 лютого 2008 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № NKUCGA0000000010 (далі - Договір), за умовами якого позивач зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 25 000,00 доларів США на строк до 02 лютого 2018 року, а відповідач, у свою чергу, повернути кредитні кошти, сплатити відсотки за користування ними у строки та у порядку, що обумовлені договором. Проте, як указав представник позивача, відповідач свої зобов`язання за договором щодо своєчасного повернення кредиту та сплати відсотків належно не виконав, внаслідок чого станом на 09 червня 2015 року у нього виникла заборгованість перед банком на загальну суму 15 869,63 доларів США, яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 12 707, 51 доларів США, за процентами у розмірі 905,47 доларів США, за комісією у розмірі 18,85 доларів США, за пенею, нарахованою за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором у розмірі 1 470,82 доларів США, а також за штрафами - фіксованою частиною у розмірі 11,85 доларів США та процентною складовою у розмірі 755,13 доларів США. За таких обставин, представник позивача просив суд стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за кредитними договором № NKUCGA0000000010 від 18 лютого 2008 року у розмірі 15 869,63 доларів США, що за курсом НБУ від 09 червня 2015 року складає 334 849,21 грн., а також судові витрати у справі. Процесуальні дії у справі Ухвалою судді Арбузинського районного суду Миколаївської області від 31 серпня 2017 року справа була прийнята до провадження Ухвалами від 11 жовтня 2017 року, від 03 листопада 2017 року, від 21 листопада 2017 року за клопотання відповідача від позивача витребувано докази. Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 11 грудня 2017 року у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі відмовлено. Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 01 лютого 2018 року у справі розпочате підготовче провадження у зв`язку із набранням 15 грудня 2017 року чинності Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII. Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 27 лютого 2018 року підготовче провадження закрите і справу призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 25 вересня 2018 року у задоволенні клопотання представника позивача про участь у судових засіданнях в режимі відео конференції було відмовлено. Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 30 жовтня 2018 року провадження у справі було зупинене на підставі п.6 ч.1 ст. 251 ЦПК України та відновлене ухвалою того ж суду від 16 грудня 2019 року, а розгляд справи продовжено із стадії, на якій воно було зупинене. Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 12 лютого 2020 року від Южноукраїнського міського суду Миколаївської області було витребувано матеріали цивільної справи № 486/2181/15-ц. Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 30 березня 2020 року до участі у справі було залучено Приватне підприємство «Приватне сільськогосподарське орендне підприємство «Агросвіт» у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача. Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 29 травня 2020 року у зв`язку з необхідністю з`ясувати додаткові обставини справи судом було прийнято рішення про вихід з нарадчої кімнати та поновлення судового розгляду. Позиції сторін В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з викладених у позовній заяві підстав та пояснив суду, що 18 лютого 2008 року відповідач отримав у «ПриватБанку» кредит у розмірі 25 000,00 доларів США, зобов`язавшись повернути кредитні кошти, сплатити відсотки за користування ними, а також інші платежі, що передбачені Договором. Проте, відповідач у період дії Договору припинив сплачувати передбачені ним платежі, внаслідок чого станом на 09 червня 2015 року у нього виникла заборгованість у розмірі 15 869,63 доларів США, що за курсом НБУ на момент пред`явлення позову складає 334 849,21 грн. При цьому, як вказав представник позивача, процентна ставка за кредитом не є фіксованою, оскільки згідно п.2.3. Договору банк мав право змінювати її, у тому числі й в бік збільшення, в односторонньому порядку, надіславши боржнику письмове повідомлення про це, що передбачено п. 2.3.2 Договору. Тому, змінивши процентну ставку за кредитом з 12% до 15,12 % через девальвацію гривні більш ніж на 10 %, банк належно повідомив про це відповідача, направивши на його адресу відповідний лист, що установлено постановою Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 486/2181/15-ц. При цьому, відповідач до банку не звертався і продовжував сплачувати щомісячні платежі у більшому розмірі, аніж було обумовлено первинним графіком погашення кредиту, а тому, на думку представника позивача, фактично погодився із збільшенням відсоткової ставки. Крім того, відповідач 01 жовтня 2014 року підписав Додаткову угоду, за якою фактично визнав розмір заборгованості, що утворився внаслідок підвищення процентної ставки. Представник позивача додав, що повідомлення про підвищення процентної ставки повинно бути направлене банком, у той час, як умови договору не передбачають його особистого вручення, так само, як і узгодження із клієнтом рішення про підвищення процентної ставки. Додатковою угодою, як вказав представник позивача, банк списав заборгованість відповідача, яка виникла у нього внаслідок збільшення процентної ставки, а тому він достовірно знав про її підвищення і, відповідно, повинен був сплачувати більший щомісячний платі. За таких обставин, представник позивача просив позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач, у свою чергу, проти позову заперечив, визнав його частково та пояснив суду, що дійсно 18 лютого 2008 року він отримав у позивача кредит на споживчі цілі, як то, купівлю житла, у розмірі 25 000,00 доларів США із фіксованою процентною ставкою на рівні 12 % річних. Оскільки процентна ставка за кредитом було обумовлена як фіксована, то вона має діяти протягом усього строку кредитування, а її збільшення, на думку відповідача, є незаконним. Про зміну процентної ставки банк повинен був в обов`язковому порядку повідомити його, що передбачено п.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а в противному разі її підвищення є неправомірним. Однак, будь - якого повідомлення від банку, як вказав відповідач, він не отримував, а з Реєстру кореспонденції, що наявна у матеріалах справи не вбачається, яке саме повідомлення банк направив на його адресу. Крім того, на той час він проживав в м. Южноукраїнську, а банк направив листа в с. Воєводське, де він ніколи не приживав. Сам Реєстр повідомлень, що наданий банком на підтвердження відповідного факту, не може вважатись належним доказом, про що Верховним Судом України зроблено висновок у справі № 6/57/цс12 від 12 вересня 2012 року. Відповідач, крім цього, вказав, що наразі має заборгованість лише за тілом кредиту, у той час як відсотки і штрафні санкції повністю сплатив. Він дійсно дещо збільшив щомісячну плату за договором і вносив щомісячні платежі у розмірі 368,00 доларів США, але лише з тією метою аби швидше сплатити кредит. Тому відповідач не погоджується із підвищенням процентної ставки, оскільки відповідного письмового повідомлення від банку він не отримував, що згідно законодавчих актів про споживче кредитування, які мають перевагу на умовами договору, є неправомірним і суперечить положенням ст. 661 ЦК України. До того ж банк незаконно підвищив процентну ставку, оскільки вона була обмовлена сторонами як фіксована. Крім того, відповідач вказав, що 09 січня 2009 року набрав чинності Закон України № 661-6 від 12 грудня 2008 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», яким було внесено зміни до ст. 1056 -1 ЦК України, за якою визначалось, що встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а умова договору про права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. Крім цього, позивач посилався на те, що цим законом було внесено зміни до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», якими банкам було заборонено в односторонньому порядку змінювати умови укладених договорів, у тому числі, збільшувати розмір процентної ставки за ними. 01 жовтня 2014 року він дійсно уклав із банком Додаткову угоду, за якою банк списав заборгованість у розмірі 1 193,00 доларів США, проте, такої заборгованості не існувало, незважаючи на твердження про це представника «ПриватБанку». Таким чином, відповідач вказав, що визнає наявність у нього заборгованості за тілом кредиту у розмірі 6 285,40 доларів США, що за курсом НБУ станом на 09 червня 2015 року еквівалентно 132 623, 83 грн.,оскільки за період з 23 жовтня 2008 року по 01 жовтня 2014 року він сплатив у рахунок погашення відсотків 4 389, 22 долари США. В ході підготовчого провадження Арбузинського районного суду Миколаївської області відповідач подав відзив на позов від 27 лютого 2018 року, із якого слідує, що він не погоджується із зміною позивачем розміру процентної ставки в одностронньому, оскільки остання була визначена як фіксована, тобто така, що не підлягає перегляду протягом часу дії договору, у той час, як змінну процентну ставку договір не передбачає. Крім того, повідомлення банку про збільшення процентної ставки, згідно згрупованого реєстру №94, яке банк направив в с. Воєводське Арбузинського району Миколаївської області, відповідач отримати не міг, так як зареєстрований і фактично проживає в м. Южноукраїнську Миколаївської області. При цьому, відповідач вважає, що належним повідомлення про зміну розміру відсоткової ставки є доведеність факту його вручення адресату під розписку, чого позивачем у цій справі не зроблено, у тому час як поштові реєстри не можуть вважатися достатніми доказами, оскільки рекомендована кореспонденція передбачає отримання відправником зворотного повідомлення про вручення листа. Відповідач також посилався на те, що 09 січня 2009 року набув чинності Закон України від 12 грудня 2008 року №661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», яким були внесені зміни до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Зокрема, згідно із ч.4 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється в однострунному порядку змінювати умови укладених договорів, у тому числі, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу, за винятком випадків, встановлених законом. Відповідно до редакції статті 1056-1 ЦК України, яка набула чинності 09 січня 2009 року, установлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. За такого, апелюючи до положень ст.ст. 215, 216, 236 ЦК України, відповідач посилався на недійсність такого правочину. Також відповідач у відзиві вказував на те, що Законом України від 21 січня 2010 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони фінансовим установам в односторонньому порядку збільшувати розмір процентів та інших платежів, передбачених кредитним договором», який набрав чинності 10 лютого 2010 року, були внесені зміни до ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Зокрема, фінансовим установам було заборонено в односторонньому порядку збільшувати розмір процентів за кредитним договором, а перехідні положення закону зазначали, що положення цього закону застосовуються до усіх кредитних договорів, які були укладені або продовжують діяти після набрання ним чинності. Таким чином, на думку відповідача, положення вказаного закону щодо заборони підвищувати процентну ставку в односторонньому порядку стосуються й договору, який був укладений між ним і позивачем у 2008 році. Відповідно, відповідач стверджує, що підвищення процентної ставки банком є незаконним. Додаткові пояснення відповідача, що були надані ним в ході підготовчого засідання (том 4, а.с. 192-195) і судового розгляду (том 5, а.с. 29-32), є аналогічними за змістом і суттю. Таким чином, відповідач визнав позов частково, а саме : заборгованість за тілом кредиту у розмірі 6 285,49 доларів США, що за курсом НБУ станом у гривневому еквіваленті на дату, вказану у позовній заяві, становить 132 623,83 грн. Представник позивача, у свою чергу, подав відповідь на відзив, із якої вбачається, що відповідно до п. 2.3.1 Договору сторони погодили право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки при зміні кон`юнктури ринку грошових ресурсів в Україні. На підставі цього пункту банк прийняв рішення про підвищення процентної ставки за укладеним із відповідачем договором, про що належно повідомив останнього шляхом направлення рекомендованого листа, у той час як ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не містить обов`язкової умови щодо наявності зворотного повідомлення за таких листом. При цьому, процентна ставка була підвищена банком ще до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку». За таким обставин, представник позивача вважав позов таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі. Установлені фактичні обставини справи і зміст правовідносин з посиланням на докази, а також оцінка аргументів, наведених учасникам справи У свою чергу, суд, з`ясувавши позицію сторін, дослідивши надані йому докази, оцінивши їх з точки зору належності і допустимості, а також достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні доказів, виходив із такого. Зокрема, суд установив, що 18 лютого 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № NKUCGA0000000010, відповідно до п.1.1 якого банк зобов`язався надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахувати на рахунок, зазначений в п.8.1 цього Договору. При цьому, сторонами було погоджено, що кредит надається в обмін на зобов`язання позичальника по його поверненню, сплаті відсотків і винагород у зазначені Договором строки ( п.1.2. Договору). Так, за умовами п. 8.1. Договору банк зобов`язався надати [PERSON] кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 18 лютого 2008 року по 18 лютого 2018 року включно у вигляді не відновлювальної лінії у розмірі 28 040,00 доларів США, із яких - 25 000,00 доларів США на споживчі цілі, 3 040,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадку та в порядку п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного Договору зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,00 % на місяць (12% річних) на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00 % від суми виданого кредиту; 0,48 % річних від суми зарезервованих ресурсів; винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 8.2. даного Договору. Розмір щомісячного платежу для погашення кредиту, згідно з Додатком 2 до Кредитного договору, становив 368, 18 доларів США. Однак, у даному випадку суд розглядає спір у межах заявлених позивачем вимог, як то, щодо суми заборгованості за тілом кредиту, нарахованими відсотками та штрафними санкціями у виді пені і штрафів, що утворилась станом на 09 червня 2015 року. Так, позивач свої зобов`язання за умовами кредитного договору, зокрема, щодо надання кредитних коштів на споживчі цілі, виконав, що підтверджується даними ордера-розпорядження № NKUCGA0000000010 від 18.02.2008 року, згідно якого грошові кошти у сумі 25000,00 доларів США були зараховані на кредитний рахунок позивача (а.с. 16). Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості станом на 09 червня 2015 року, банк нараховував відсотки за користування кредитними коштами на рівні 12 % за період з 18 лютого 2008 року по 22 жовтня 2008 року. А з 23 жовтня 2008 року по 09 червня 2015року - на рівні 15,12 %. Таким чином, банк збільшив процентну ставку за кредитом з 23 жовтня 2008 року. І за його підрахунками заборгованість відповідача станом на 09 червня 2015 року загалом склала 15 869,63 доларів США, із яких 12 707,51 доларів США - заборгованість за тілом кредиту, 905,47 доларів США - заборгованість за відсотками; 18,85 доларів США - за комісією, нарахованою за користування кредитом; 1 470, 82 доларів США - за пенею, нарахованою за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань за договором, а також за штрафами - фіксованою частиною у розмірі 11,85 доларів США та процентною складовою штрафу у розмірі 755,13 доларів США. Вказана заборгованість станом на 09 червня 2015 року, як вказав позивач, еквівалентна 334 849, 21 грн. Відповідач свої зобов`язання виконував неналежно, оскільки у 2015 році припинив сплачувати платежі за Договором. Тому вирішуючи спір по суті, з огляду на те, що між сторонами склались правовідносини з приводу виконання умов кредитного договору, суд зважав на таке. Стосовно питання стягнення заборгованості за тілом кредиту Так, згідно п. 8.1 Договору позивач зобов`язався надати відповідачу кредитні кошти шляхом видачі готівки у розмірі, зокрема, 25 000,00 доларів США на споживчі цілі. Вказаної умови банк дотримався, оскільки видав відповідачу вказані кошти, що підтверджується відомостями ордеру - розпорядження № NKUCGA0000000010 від 18 лютого 2008 року та заявою на видачу готівки №17 від 18 лютого 2008 року. Так, згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. При цьому, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). А згідно ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст. 530 ЦК України). За змістом ч.1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст. 612 ЦК України). Оскільки правовідносини між сторонами обумовлені письмовим договором, то суд також ураховує наступне. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 626 ЦК України). Згідно ч.1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, і договір є обов`язковим для виконання сторонами (ч.1 ст. 628, ст. 629 ЦК України). Відповідно ж до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ч.1 ст. 1054 ЦК України). У свою чергу, відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частина перша статті 1049 ЦК України установлює обов`язок позичальника повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. При цьому, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок ( ч.3 ст. 1049 ЦК України). Та за наслідками дослідження наданих суду доказів було установлено, що відповідач отримавши від позивача кредитні коштів у розмірі 25 000,00 доларів США, повернув їх не у повному обсязі, тобто своє зобов`язання у цій частині виконав неналежно. Зокрема, згідно наданого позивачем розрахунку заборгованість відповідача за тілом кредиту станом на 09 червня 2015 року становить 12 707, 51 грн. Розрахунок у цій частині є вірним і позивачем не спростований, а тому суд, з урахуванням наведених ним правових норм, вважає, що вимога позивача про стягнення з відповідача на його користь заборгованості за тілом кредиту є правомірною, оскільки відповідач порушив своє зобов`язання щодо його повернення. Щодо питання стягнення процентів, нарахованих за користування кредитними коштами Як установлено судом, відповідач отримав кредитні кошти у розмірі 25 000,00 доларів США і зобов`язався сплатити за користування ними відсотки у розмірі 1,00 % (12 % на рік) на місць на суму залишку заборгованості за кредитом. З 23 жовтня 2008 року банк збільшив розмір відсотків за користування кредитом до 15,12 % на рік. При цьому, банк керувався умовою п. 2.3.1 укладеного між сторонами Договору, за якою він має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні кон`юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, зокрема, зміні курсу долара США до гривні більш ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ. Прийнявши таке рішення, згідно п.2.3.1 Договору, банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки, а укладання додаткової угоди про зміну відсоткової ставки умовами договору не передбачено. Тому на підтвердження виконання цієї договірної умови позивач надав суду копію Реєстру №94 від 20 жовтня 2008 року, із якого вбачається, що банк направив відповідачу лист на адресу : [ADDRESS] . Відповідач в ході цього судового розгляду заперечував правомірність підвищення банком процентної ставки, посилаючись на те, що остання була обумовлена сторонами у договорі як фіксована, а тому банк не мав права збільшувати її розмір. При цьому, відповідач посилався на положення ст. 215, 216, 236 ЦК України, що визначають недійсність правочину, а також на норми Закону України від 12 грудня 2008 року №661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», якими були внесені зміни до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та до ст. 1056-1 ЦК України щодо заборони банкам в однострунному порядку збільшувати розмір фіксованої процентної ставки за кредитними договорами, який набув чинності 09 січня 2020 року. До того ж, як вказував відповідач, він не отримував повідомлення банку про збільшення процентної ставки, що суперечить ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки позивач не підтвердив вручення йому відповідного листа наявністю зворотного повідомлення про вручення поштового відправлення, а що саме банк направив йому згідно Реєстру №94 від 20 жовтня 2008 року йому невідомо. Проте, [PERSON] 29 грудня 2015 року звернувся з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», яким порушив питання про визнання недійсним кредитного договору №NKUCGA0000000010 від 18 лютого 2008 року з підстав неправомірного збільшення банком процентної ставки з 12% річних до 15,12 % річних в односторонньому порядку без його належного повідомлення про це. Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 05 квітня 2017 року у задоволенні цього позову було відмовлено у зв`язку із тим, що суд не установив порушень закону при зміні банком відсоткової ставки за кредитним договором №NKUCGA0000000010 від 18 лютого 2008 року. Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 24 травня 2017 року рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 05 квітня 2017 року було змінено в частині правового обгрнутування висновку про необхідність відмови у задоволенні позову [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання незаконним дій ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо підвищення процентної ставки за кредитним договором №NKUCGA0000000010 від 18 лютого 2008 року, зобов`язання здійснити перерахунок здійснених платежів, зарахування їх на погашення тіла кредиту та скасування всіх штрафних санкцій, нарахованих за період користування кредитом, які виникли через неправомірні дії по підвищенню процентної ставки. Так, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що за законом, який діяв на час укладення договору, дозволялося в односторонньому порядку змінювати відсоткову ставку, якщо це було передбачено умовами самого договору (ст. 651 ЦК України). А умовами кредитного договору, укладеного між сторонами, було передбачено право банку змінювати в односторонньому порядку відсоткову ставку, що не суперечило вимогам законодавства, що діяло на той час. Виходячи із зазначеного, банк скористався своїм правом, передбаченим чинним законодавством, змінив процентну ставку за кредитом з дотриманням строку повідомлення споживача у відповідності до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» на підставах, зазначених у кредитному договорі, оскільки рішення про збільшення процентної ставки за кредитом прийнято банком до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», а позичальника було повідомлено про зміну умов договору у передбаченому кредитним договором порядку (шляхом відправлення на його адресу письмового повідомлення), що узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України в постанові від 19 грудня 2012 року у справі № 6-149цс12. Крім цього, апеляційний суд вказав, що після збільшення відсоткової ставки щомісячні платежі по кредиту вносилися позичальником у більшому розмірі (412,25 доларів США) порівняно з тими, які він сплачував до збільшення відсоткової ставки (368,18 доларів США). Дану поведінку позичальника після прийняття рішення банком щодо зміни процентної ставки у контексті положень цивільного законодавства про укладення та зміну договору, слід вважати такою, що свідчить про прийняття ним пропозиції банку, а правочин вчиненим, враховуючи ч.ч. 2, 3 ст. 205, ч. 2 ст. 642 ЦК України (навіть за відсутності доказів належного повідомлення боржника), так як фактичні дії вказують на прийняття пропозиції. В подальшому свою згоду з новою відсотковою ставкою позивач підтвердив шляхом підписання 01 жовтня 2014 року Додаткової угоди № 1 до кредитного договору від 18.02.2008 року, якою було зменшено суму заборгованості що виникла з дати надання йому кредиту на 1193,50 дол. США та викладено п. 8.1 Договору в новій редакції з зазначенням відсоткової ставки у новому розмірі 1,26 % (15,12% річних). Зазначена угода, разом з додатком була підписана позивачем та отримана ним особисто. Крім цього, умовами кредитного договору, а саме п. 2.3.1 передбачено, що банк тільки надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки (п.2.3.1 договору), а тому отримання згоди позичальника на зміну відсоткової ставки не передбачено умовами кредитного договору, як і підписання додаткової угоди. А із реєстру №94 на заказні листи, відправлені КБ «ПриватБанк», вбачається, що позивач 20 жовтня 2008 року направив на адресу відповідача : [ADDRESS] заказний лист, яким, за твердженням представника позивача, повідомив [PERSON] про підвищення відсоткової ставки за кредитним договором від 18 лютого 2008 року. Відповідач же заперечував факт отримання ним вказаного повідомлення, посилаючись на те, що за вказаною адресою не проживає. Однак, рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 24 травня 2017 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року, було установлено, що 27 жовтня 2008 року був направлений лист від 03.10.2008р., в якому повідомлялося про підвищення відсоткової ставки з 28.10.2008р. Направленню листа передували управлінські рішення банку про необхідність підвищення процентної ставки: наказ банку від 23.09.2008 року та наказ банку від 03.10.2008 року. Таким чином, під час розгляду справи судами установлено, що за законом, який діяв на час укладення договору, дозволялося в односторонньому порядку змінювати відсоткову ставку, якщо це було передбачено умовами самого договору (ст. 651 ЦК України). Умовами кредитного договору, укладеного сторонами, було передбачено право банку змінювати в односторонньому порядку відсоткову ставку, що не суперечило вимогам законодавства, що діяло на той час. При цьому, рішення про збільшення процентної ставки за кредитом прийнято банком до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», а позичальника було повідомлено про зміну умов договору у передбаченому кредитним договором порядку (шляхом відправлення на його адресу письмового повідомлення), що узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України в постанові від 19 грудня 2012 року у справі № 6-149цс12. Крім того, як убачається з виписки по погашенням кредиту, яка була надана відповідачем під час розгляду справи апеляційним судом, після збільшення відсоткової ставки щомісячні платежі по кредиту вносилися позичальником у більшому розмірі (412,25 доларів США) порівняно з тими, які він сплачував до збільшення відсоткової ставки (368,18 доларів США). Дану поведінку позивача після прийняття рішення банком щодо зміни процентної ставки у контексті положень цивільного законодавства про укладення та зміну договору, слід вважати такою, що свідчить про прийняття ним пропозиції банку, а правочин вчиненим, враховуючи ч.ч. 2, 3 ст. 205, ч. 2 ст. 642 ЦК України (навіть за відсутності доказів належного повідомлення боржника), так як фактичні дії вказують на прийняття пропозиції. В подальшому свою згоду з новою відсотковою ставкою позивач підтвердив шляхом підписання 01 жовтня 2014 року Додаткової угоди № 1 до кредитного договору № NKUCGA0000000010 від 18.02.2008 року, якою було зменшено суму заборгованості що виникла з дати надання відповідачу кредиту на 1193,50 дол. США та викладено п. 8.1 Договору в новій редакції з зазначенням відсоткової ставки у новому розмірі 1,26 % (15,12% річних). Зазначена угода, разом з додатком була підписана позивачем та отримана ним особисто. Посилання позивача на те, що відповідач не надав належних доказів отримання ним повідомлення про підвищення відсоткової ставки, згоду на яке позивач не надавав та не підписував додаткової угоди до жовтня 2014 року, оскільки наданий відповідачем реєстр відправлення кореспонденції від 27.10.2008р. не містить даних про вручення листа позивачу, не мають правового значення, так як умовами кредитного договору, а саме п. 2.3.1 передбачено,що банк тільки надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки (п.2.3.1 договору), отримання згоди позичальника на зміну відсоткової ставки не передбачено умовами кредитного договору, як і підписання додаткової угоди. При цьому позивачем не спростована інформація про прийняття поштою для відправки адресатам, зазначеним в реєстрі від 27.10.2008р., в тому числі і позивачу, листів. Відповідач надав суду реєстр про прийняття поштою для відправки адресатам, зазначеним в реєстрі від 27.10.2008р., в тому числі і позивачу, листів, тобто про направлення листа позивачу, а позивач дану інформацію не спростував. Такми чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що підстав для визнання незаконними дій ПАТ КБ «Приватбанк» щодо підвищення процентної ставки за кредитним договором № NKUCGA0000000010 від 18.02.2008 р. з 12 % до 15,12 % не вбачається і як наслідок цього, не підлягають задоволенню вимоги позивача про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок здійснених платежів, зарахувавши їх на погашення тіла кредиту, та скасування всіх штрафних санкцій, нарахованих за період користування кредитом, які виникли через підвищення процентної ставки. Вказану позицію апеляційного суду підтримав Верховний Суд, який у постанові від 02 жовтня 2019 року. Таким чином, судами установлено обставини, на які посилався відповідач, як на підставу своїх заперечень, а тому в силу положень ч.4 ст. 82 ЦПК України вони не підлягають доказуванню і для суду преюдиційними. Зокрема, преюдиція - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2019 року у справі №761/29966/16-ц). Суть преюдицію полягає, зокрема, і внеприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими самими сторонами (постанова ВС від 18 травня 2020 року у справі № 522/13192/15-ц). З огляду на таке, суд відхиляє доводи відповідача стосовно неправомірності підвищення банком відсоткової ставки в односторонньому порядку та неповідомлення його належним чином про таке рішення, оскільки суди установили, що позивач мав право на підвищення процентної ставки саме за такою процедурою, як те мало місце у відношенні до відповідача і при цьому банк здійснив його повідомлення, направивши відповідний лист, у той час, як попереднього узгодження та згоди клієнта на це ані умови укладеного договору, ані закон не вимагали. У свою чергу, відповідач прийняв ці умови. Стосовно доводів відповідача про те, що банк незаконно підвищив процентну ставку в односторонньому порядку через дію закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони фінансовим установам в односторонньому порядку збільшувати розмір процентів та інших платежів, передбачених кредитним договором», яким статтю 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» доповнено двома новими частинами, якими фінансовим установам заборонялося в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки або інших платежів, передбачених кредитним договором або графіком погашення боргу, за винятком випадків, встановлених законом та вимагати дострокового погашення несплаченої частини боргу за кредитом та розривати в односторонньому порядку укладені кредитні договори у разі незгоди позичальника із пропозицією фінансової установи збільшити процентну ставку або інший платіж, передбачений кредитним договором або графіком погашення боргу, то суд звертає увагу, що відповідно до п. 2 «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного закону його положення застосовуються до усіх кредитних договорів, які були укладені або продовжують діяти після набрання ним чинності. Закон набрав чинності 10 лютого 2010 року у зв`язку із його публікацією в офіційному виданні «Голос України» №23, а тому його дія не поширюється на випадки, коли процентна ставка за договором була підвищена щн до набрання ним чинності. Як наслідок, суд вважає законним нарахування банком заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 905,47 доларів США обґрунтованим. Відповідно, суд відхиляє доводи відповідача про необхідність зарахування сплачених ним коштів у рахунок погашення тіла кредиту та відсотків. Щодо стягнення заборгованості за комісією Так, згідно п. 8.1 Договору, сторони погодили, що банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 28 040,00 доларів США на наступні цілі : 25 000,00 доларів США на споживчі цілі, а також у розмірі 3 040,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 Договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,48 річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п. 8.2 Договору. Із довідки про загальну вартість кредиту слідує, що його сума становить 25 000,00 доларів США і при цьому відповідач зобов`язався сплатити 0,48 % річних щомісячної винагороди за резервування ресурсів та 2% разової винагороди за надання фінансового інструменту. Разом із цим, згідно з ч.3 ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 р. №168, в редакції на час укладання кредитного договору, банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Відповідно до висновку Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеному у постанові від 09.12.2019 р. у справі №524/5152/15, встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок, тому є нікчемними. Таким чином, вимога про стягнення заборгованості за комісією у розмірі 18,85 доларів США не підлягає до задоволення. А сплачена відповдіачем комісія на суму 646,53 долари США (згідно наданого позивачем розрахунку), а так само і разова винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 2 % від суми наданого кредиту, що становить 500,00 доларів США (всього 1 146,53 долари США) підлягає зарахуванню на погашення платежів у черговості, що визначені п. 2.3 Договору. Стосовно стягнення пені та штрафів У даному випадку позивач пред`вив вимогу про стягнення з відповідача на його користь заборгованості за пенеою у розмірі 1 470,82 долари США та штрафами: фіксованою частиною у розмірі 11,85 доларів США та процентною складовою у розмірі 755,13 доларів США. Зокрема, згідно п. 5.1 Договору у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кердиту позивальник сплачує банку пеню у розмірі, який зазначений у п. 8.4 Договору за кожний день прострочення. У свою чергу, відповідно до п. 8.4 Договору при порушенні позичальником зобов`язань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прос рочки, але не менше 1 гривні. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України), а пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Тож, можна зробити висновок, що пеня і штраф є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення, тобто, строків виконання грошового зобов`язання за кредитним договором, свідчить про недотримання положеньстатті 61 Конституції України в частині заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, що є недопустимим. Тлумачення статей 3 та 549 ЦК України дозволяє стверджувати, що при виборі того який вид неустойки (штраф чи пеня) повинен стягуватися, слід враховувати справедливість і розумність (пункт 6статті 3 ЦК України). Тому необхідно визначити стягнення якого виду неустойки (штрафу чи пені) є нерозумним і несправедливим, з урахуванням їх розміру. У цьому контексті, суд вважає, що нерозумним і несправедливим буде стягнення з відповідача саме пені, оскільки вона за своїм розміром є значно більшою, аніж пред`явлена сума штрафів. Крім того, слід урахувати й той факт, що позивач до червня 2015 року сплачував кредитні платежі, у тому числі й з урахуванням підвищеної процентної ставки. А тому, суд вважає, що вимога позивача про стягнення пені у розмірі 1 470,82 грн., за умови пред`явлення одночасно й вимоги про стягнення штрафів, не підлягає до задоволення. Стосовно вимоги позивача про стягнення штрафів, то суд ураховує наступне. Так, згідно до п. 5.3 Договору при порушенні позичальником строків платежів по будь - якому із грошових зобов`язань, передбачених кредитним договором, більш ніж 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5% від суми позову. Як наслідок, фіксована частина штрафу у пред`явленому розмірі - 11,85 доларів США підлягає до задоволення через дійсність факту порушення відповідачем строків здійснення платежів більш ніж на 30 днів, що слідує із наданого позивачем розрахунку заборгованості. Проте, частковому задоволенню підлягає процентна складова штрафу. Зокрема, суд попередньо дійшов висновку про правомірність нарахування позивачем заборгованості за тілом кредиту у розмірі 12 707, 51 доларів США., заборгованості за відсоткми у розмірі 905, 47 доларів США. та заборгованості за фіксованою частиною штрафу у розмірі 11,85 доларів США а також про необхідність відмовити у стягнення з відповідача пені у розмірі 1 470,82 доларів США. Крім того, суд дійшов висновку, про те, що комісія, сплачена позивачем на загальну суму 1 146,53 доларів США має бути відрахована із платежів, передбачених п. 3.2 Договору. Як наслідок, загальна заборгованіст відповідача перед позивачем становить 12 478, 30 грн. ( 12 707,51 + 905, 47 - 1 146, 53 + 11,85 = 12 478, 30 долдарів США). Відповідно, процентна складова штрафу розраховується наступним чином : 12 478, 30 х 5% = 623, 92 долари США. Отже, за наслідками дослідження наданих у розпорядження суду доказів, слід дійти висновку, що права позивача є порушеними з боку відповідача через порушення умов кредитного договору, а тому вони підлягають захисту у спосіб, що запропонований позивачем, тобто шляхом стягнення з відповідача на користь позивача за кредитним догором. Проте, позов у цілому підлягає частковому задоволенню з мотивів, що викладені судом вище, як то, з відповідача на користь позивача підлягають доя стягнення : 12 707, 51 доларів США тіла кредиту, 905, 47 доларів США відсотків, нарахованих за користування кредитом, із яких слід відрахувати 1 146, 53 долари США комісії, 11, 85 доларів США фіксованої частини штрафу та 623, 92 долари США процентної складової штрафу. Тобто, всього на загальну суму 13 102, 22 долари США. Щодо розподілу судових витрат Стосовно ж стягнення з відповідача на користь позивача судового збору у розмірі 3 348,49 грн., то суд виходив із правила, установленого ч.1 ст. 141 ЦПК України, за яким судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. А тому, з відповідача на користь позивача слід стягнути 2 764, 51 грн. судового збору, так як пред`явлений позов був задоволений на 82, 56 %. З цих мотивів,

Outcome: partial