Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

Виклад позиції позивача. [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користуватися жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що до квітня 2019 року [PERSON] проживала з дітьми разом з позивачем. З квітня 2019 року [PERSON] покинула на [PERSON] своїх малолітніх дітей, при цьому не повідомивши, де в подальшому буде проживати та взагалі де її шукати та як підтримувати в подальшому зв`язок. За поданням органу опіки та піклування Кегичівської селищної ради, Кегичівським районним судом Харківської області 04 серпня 2020 року справа №624/102/20 винесено заочне рішення про позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] по відношенню малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] . Розпорядженням Кегичівської РДА №218 від 13 жовтня 2020 року [PERSON] призначена опікуном над своїми онуками і в даний час вони проживають разом з нею і знаходяться на повному її утриманні. Позивач особисто самотужки веде домашнє господарство і вкладає кошти на підтримання життєдіяльності будинку, факт реєстрації у домоволодінні відповідача створює позивачу проблеми при оформленні субсидії. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі. На виконання вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України, 12 березня 2021 року судом направлено звернення до відповідного органу реєстрації щодо місця перебування та місця проживання відповідача. Ухвалою суду від 15 березня 2021 року провадження по справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження, судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 12 квітня 2021 року. Позивач у судове засідання не з`явилася, надавши заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи за її відсутності, судові витрати просить стягнути з відповідача. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про місце, дату та час повідомлена належним чином, через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи без її участі, позов визнає в повному обсязі. Частиною 3 ст. 211 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Фіксація судового розгляду справи технічними засобами не проводилась, згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Фактичні обставини, встановлені судом, норми права, які застосовував суд, мотиви суду. Судом встановлено, що будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] на праві власності, що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 16 вересня 2019 року (копія, а.с.18-19). Згідно з копією домової книги [PERSON] зареєстрована по [ADDRESS] , з 19 липня 2016 року (а.с.5-7). Згідно з відомостями акта обстеження домоволодіння [PERSON] в домоволодінні за адресою: [ADDRESS] [PERSON] не проживає з квітня 2019 року (а.с.8). Відповідно до довідки Кегичівської селищної ради від 09 лютого 2021 року №448, в домоволодінні, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] дійсно зареєстрована [PERSON] , але фактично не проживає (а.с.10). Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 2 ст. 386 ЦК України власнику надається можливість звернення з позовом про вчинення певних дій для запобігання порушенню свого права власності, що може мати місце у майбутньому. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Оскільки відповідач не проживає у будинку за указаною вище адресою, а знаходження відповідача на реєстрації у будинку, належному позивачу, перешкоджає здійсненню у повній мірі права розпорядження цим майном, позов підлягає задоволенню. Отже, суд вважає можливим визнати відповідача такою, що втратила право користування будинком за адресою: [ADDRESS] . Відповідно що вимог ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі зокрема: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Статтею 142 ЦПК України передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідно до ст. 259 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення суду приймаються, складаються і підписуються в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу. Як встановлено ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України.

Outcome: approved