Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-28 00:00:00

В грудні 2018 року позивач звернулася до суду з позовною заявою до Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області про визнання права власності на нерухоме майно, в якій просила визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами: житловий будинок під літ. «А», загальною площею 68,9 кв.м., житловою площею 36,5 кв.м.; альтанку під літ. «Б»; сарай під літ. «В»; навіси піж літ. «Г», «Д»; погріб під літ. «Е»; літній душ під літ. «Є»; убиральню під літ. «Ж»; теплицю під літ. «З»; № 1-2 огорожу, які розташовані за адресою: [ADDRESS] Свої вимоги обґрунтовує тим, що з серпня 1989 року позивач проживає разом зі своєю сім'єю в житловому будинку [ADDRESS] 12.12.1989 року батько позивача [PERSON] по усній домовленості з гр. [PERSON], мати якого володіла вищевказаним житловим будинком без правовстановлюючого документа та яка померла в семи десятих роках минулого століття, прагнучи придбати зазначений житловий будинок для дочки, позивача по справі, передав кошти за будинок в сумі 5 900 рублів гр. [PERSON] в присутності сусідки [PERSON] Факт отримання коштів гр. [PERSON] був зафіксований письмовою розпискою. Нотаріального посвідчення договору купівлі - продажу житлового будинку не було по причині відсутності правовстановлюючого документа на житловий будинок. На протязі 29 років [PERSON] не приїжджав в смт. Димер, будь - яка інформація щодо нього у позивача відсутня. Батько позивача [PERSON] помер [INFO] року. Позивач зазначила, що з серпня 1989 року по сьогоднішній день вона відкрито володіє і користується житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами за вищевказаною адресою. Позивачем було побудовано в 1990 році біля житлового будинку господарські будівлі, а саме: сарай, навіси, літній душ, теплицю та нову убиральню. У 1991 році побудовано прибудову до житлового будинку. Особові рахунки на оплату житлово - комунальних послуг, починаючи з 2003 року оформлені на ім'я позивача. На підставі викладеного, позивач змушена звернутися до суду з даним позовом. Представник позивача у підготовче судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги повністю підтримала та просила їх задовольнити. Представник відповідача Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області у підготовче судове засідання не з'явився, надав заяву про визнання позовних вимог та розгляд справи без його участі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.1, ч. 2, ч. 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що з серпня 1989 року позивач проживає разом зі своєю сім'єю в житловому будинку [ADDRESS] Також, з серпня 1989 року по сьогоднішній день [PERSON] відкрито володіє і користується житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] Позивачем було побудовано в 1990 році біля житлового будинку господарські будівлі, а саме: сарай, навіси, літній душ, теплицю та нову убиральню. У 1991 році побудовано прибудову до житлового будинку. Особові рахунки на оплату житлово - комунальних послуг за адресою: [ADDRESS], починаючи з 2003 року оформлені на ім'я [PERSON] Відповідно до довідки Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області від 19.12.2018 року № 8625/02-3319, за домоволодінням за адресою: [ADDRESS] обліковується земельна ділянка орієнтовною площею 0,10 га для обслуговування існуючого житлового будинку, господарських будівель і споруд. Згідно довідки КП «Вишгородське БТІ» від 13.12.2018 року № 1223/1, право власності на об'єкт нерухомого майна (житловий будинок), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] в КП «Вишгородське БТІ» станом на 01.01.2013 рік не зареєстровано. Інвентаризаційна справа на вищезазначений об'єкт нерухомого майна до 13.12.2018 року не заводилася. 13.12.2018 року на звернення [PERSON] КП «Вишгородське БТІ» було проведено первинну інвентаризацію домоволодіння за адресою: [ADDRESS] та заведено інвентаризаційну справу № 1602256. Відповідно до технічного паспорта від 13.12.2018 року, виготовленого КП «Вишгородське БТІ» на домоволодіння за адресою: [ADDRESS], самочинні забудови в зазначеному домоволодінні відсутні. [PERSON] добросовісно, відкрито та безперервно на протязі двадцяти дев'яти років з серпня 1989 року по грудень 2018 року володіє та користується житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS], та вказані обставини підтверджуються також актом про фактичне проживання та користування домоволодінням від 14.12.2018 року, складеним депутатом Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області в присутності свідків - сусідів позивача. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року №5 можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК України, а також частини 4 ст.344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.1 статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об'єкт третіми особами за набувальною давністю. Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 01 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01 січня 2001 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 01 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 01 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Однією з визначальних підстав набуття права власності за набувальною давністю у відповідності до ст. 344 ЦК України є добросовісність володіння - якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Враховуючи викладене у суду є законні підстави для визнання права власності за набувальною давністю за позивачем на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами: житловий будинок під літ. «А», загальною площею 68,9 кв.м., житловою площею 36,5 кв.м.; альтанку під літ. «Б»; сарай під літ. «В»; навіси піж літ. «Г», «Д»; погріб під літ. «Е»; літній душ під літ. «Є»; убиральню під літ. «Ж»; теплицю під літ. «З»; № 1-2 огорожу, які розташовані за адресою: [ADDRESS], у судовому порядку, оскільки даний засіб набуття права власності можна віднести до первісного, через те, що права набувача не ґрунтуються на попередній власності, а залежать тільки від сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого, безперервного володіння майном як своїм. Згідно вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За нормами ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З врахуванням вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved