Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-08 00:00:00

ВИМОГИ ПОЗИВАЧА [PERSON] звернулась до Автозаводського районного суду м.Кременчука із позовом в якому з урахуванням заяви про уточнення розміру позовних вимог, просила стягнути з відповідачів в солідарному порядку збитки у виді курсової різниці в сумі 31371,63 Євро, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 10.09.2018 становить 1029616,89 грн; відсотки за користування позикою за період з 08.07.2015 по 10.05.2016 в розмірі 2109,59 Євро, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 10.09.2018 становить 69236,74 грн; відсотки за користування позикою за період з 11.05.2016 по 10.09.2018 в розмірі 3662,99 Євро, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 10.09.2018 становить 120219,33 грн; судові витрат покласти на відповідачів в солідарному порядку. ПОЗИЦІЯ ПОЗИВАЧА Свої вимоги позивач мотивував тим, що 02.04.2010 [PERSON] отримав від [PERSON] кошти в розмірі 50000 Євро зі сплатою 5% річних за користування коштами. Кошти було витрачено на потреби сім`ї відповідачів. Відповідно до рішення Апеляційного суду Полтавської області від 21.05.2014 з відповідачів на користь [PERSON] стягнуто борг за договором позики станом на 02.12.2013 в розмірі 59375 Євро, що за офіційним курсом НБУ на день винесення судового рішення складало 954078,83 грн. 06.05.2015 між нею, [PERSON] та [PERSON] укладено договір відступлення права вимоги за договором позики від 02.04.2010. Рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука від 14.09.2015 з відповідачів на її користь стягнуто проценти за користування коштами з суми позики в сумі 1996,73 Євро з кожного, що станом на 08.07.2015(дату подання позову) становило 47358,76 грн. Виконавчі провадження з примусового виконання рішення Апеляційного суду Полтавської області від 21.05.2014 та рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука від 14.09.2015 були об`єднані в зведене виконавче провадження №4712269. На день звернення до суду із позовом неповернута сума боргу складає 82072,08 грн. Станом на день винесення судового рішення апеляційним судом курс Євро становив 16,06 грн. Станом на дату часткового виконання вказаного судового рішення 16.05.2016, курс Євро складав - 28,75 грн. З огляду на вимоги ст.534 ЦК України зі стягнутих 919900 грн на погашення відсотків в розмірі 13368,15 Євро зараховано 384334,31 грн, а залишок в сумі 535565,68 грн спрямовувався на погашення основного боргу. Після часткового виконання рішень судів їй було повернуто відсотки, нараховані до 08.07.2015 та 18628,37 Євро з 50000 Євро основного боргу, залишок заборгованості складає 31371,63 Євро. Вважає, що з відповідачів підлягають стягненню збитки у виді курсової різниці. Крім того, з відповідачів підлягають стягненню відсотки за користування позикою, який не був охоплений рішенням суду і по дату часткового погашення боргу. За період з 08.07.2015 до 10.05.2016 відсотки складають 2109,59 Євро, що еквівалентно 69236,74 грн та за період з 11.05.2016 по 10.09.2018 із розрахунку 5% річних розмір відсотків складає 3662,99 Євро, що еквівалентно 120219,33 грн. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Ульянова Ю.А. підтримала позов та просила задовольнити. Зазначила, що збитки у виді курсової різниці в сумі 31371,63 Євро не є упущеної вигодою, а є тією сумою яка підлягає стягненню для повернення боргу за договором позики в повному обсязі, оскільки стягнута за рішенням суду сума боргу поверталась в гривні і вказана сума не є достатньою для погашення боргу в повному обсязі. ЗАПЕРЕЧЕННЯ ВІДПОВІДАЧІВ Представником відповідача [PERSON] подано до суду відзив, в якому зазначено, що відповідач проти задоволення позову заперечує. Зазначила, що згідно акту від 13.07.2016 про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу державним виконавцем передано майно боржника стягувачу. Оскільки передача майна здійснена в рахунок повного погашення боргу, то на даний час борг, на який посилається позивач відсутній. Крім того, вимоги позивача, які не підтверджені реальними доказами того, що збитки не є абстрактними, а доходи, дійсно були б ним отримані, не підлягають стягненню. Також, нарахування відсотків за умовами договору після закінчення строку його дії є недопустимим, а тому такі вимоги не підлягають задоволенню. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] адвокат Старікова Н.О. проти задоволення позову заперечувала з підстав, викладених у відзиві. Відповідач - [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, відзив суду не надіслав. ОБСТАВИНИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ 21 травня 2014 року Апеляційним судом Полтавської області ухвалено рішення по справі №524/2356/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, та позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за договором позики яким, в тому числі, задоволено позов [PERSON] та стягнуто в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] 59 375 Євро боргу за договором позики станом на 02 грудня 2013 року, що за офіційним курсом НБУ на день винесення судового рішення складає - 954\~078, 83 грн. 12.06.2014 судом видано виконавчий лист, в якому боржником зазначено [PERSON] .. 26.11.2015 Автозаводським районним судом м.Кременчука постановлено ухвалу, якою замінено стягувача у виконавчому провадженні з виконання рішення Апеляційного суду Полтавської області від 21.05.2014 року у справі №524/2356/13-ц з [PERSON] на [PERSON] .. Судом було встановлено, що: «між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір від 06 травня 2015 року про відступлення на користь [PERSON] права вимоги до [PERSON] та [PERSON] , який мається у останніх перед [PERSON] з договору позики від 02 квітня 2010 року щодо надання боржникам для сімейних потреб 50 000 Євро. Право на стягнення зазначеного боргу з боржників встановлено рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 21 травня 2014 року у справі № 524/2356/13-ц. Згідно зазначеного договору [PERSON] було відступлено всі права, які маються у [PERSON] з договору позики які маються у останнього з договору позики від 02 квітня 2010 року, включаючи право на отримання присуджених за рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 21 травня 2014 року по справі № 524/2356/13-ц грошових сум з заміною [PERSON] на [PERSON] у виконавчому провадженні, а також, право на стягнення додаткових процентів за користування грошовими коштами, збитків, які заподіяні кредитору від несвоєчасного виконання зобов`язання, збитків від зміни курсу євро до національної валюти України, інфляційних збитків, а також права на будь-які інші майнові вимоги, які мались у [PERSON] або можуть виникнути у майбутньому з договору позики від 02 квітня 2010 року щодо надання [PERSON] та [PERSON] для сімейних потреб суми в 50 000 ( п`ятдесят тисяч Євро), право на стягнення яких в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] було визнано рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 21 травня 2014 року у справі № 524/2356/13-ц.» Заочним рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука від 14.09.2015 по справі № 524/5941/15-ц стягнуто з [PERSON] та [PERSON] , на користь [PERSON] проценти за користування коштами у розмірі 1996 (одна тисяча дев`ятсот дев`яносто шість) євро 73 євроценти з кожного, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 08.07.2015 становить 47358 (сорок сім тисяч триста п`ятдесят вісім) грн 76 коп.. В провадженні Автозаводського ВДВС м.Кременчук ГТУЮ в Полтавській області та Крюківського ВДВС м.Кременчук ГТУЮ в Полтавській області перебували виконавчі провадження з примусового виконання рішення Апеляційного суду Полтавської області від 21 травня 2014 року та Автозаводського районного суду м.Кременчука від 14.09.2015, боржником в яких була [PERSON] .. 15.07.2016 старшим державним виконавцем Автозаводського ВДВС м.Кременчук ГТУЮ в Полтавській області винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №43738233 на підставі п.10 ч.1 ст.49 ЗУ «Про виконавче провадження» у зв`язку із передачею виконавчого провадження Крюківському ВДВС м.Кременчук ГТУЮ в Полтавській області. Згідно довідки Автозаводського ВДВС м.Кременчук ГТУЮ в Полтавській області від 20.09.2018 залишок заборгованості за виконавчим документом на момент закінчення виконавчого провадження склав 27585,90 Євро. 25.01.2019 державним виконавцем Крюківського ВДВС м.Кременчук ГТУЮ в Полтавській області винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.1 ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження» у зв`язку із надходженням заяви стягувача від 24.01.2019 про повернення виконавчого документа без виконання. У виконавчому провадженні стягнуто 47520,99 грн в рахунок погашення боргу. 31.01.2019 приватним виконавцем виконавчого округу Полтавської області Скрипником В.Л. відкрито виконавче провадження №58253024 з примусового виконання виконавчого листа від 12.06.2014 по справі №524/2356/13, боржником в якому є [PERSON] .. Виконавче провадження на даний час не завершено. НОРМИ ПРАВА Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України(далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В ст.22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо). Згідно ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до\~ст.ст.536,\~1048\~ЦК України\~за користування\~чужими грошовими\~коштами боржник\~зобов`язаний\~сплачувати проценти,\~якщо інше\~не встановлено\~договором між\~фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу(ст.1050 ЦК України). В ст.625\~ЦК України\~визначено,\~що боржник\~не звільняється\~від відповідальності\~за неможливість\~виконання ним\~грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Строком договору\~є час,\~протягом якого\~сторони можуть\~здійснити свої\~права і\~виконати свої\~обов`язки\~відповідно до\~договору. Договір\~набирає чинності\~з моменту\~його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору(631 ЦК України) В главі 50 розділу І Книги п`ятої ЦК України визначено підстави для припинення зобов`язання. Зокрема такими підставами є: виконання, проведеним належним чином(ст.599 ЦК України); передання відступного(ст.600 ЦК України); зарахування(ст.601 ЦК України); припинення за домовленістю сторін(ст.604 ЦК України); прощення боргу(ст.605 ЦК України); поєднання боржника і кредитора в одній особі(ст.606 ЦК України); неможливість виконання(ст.607 ЦК України); смерть фізичної особи/ліквідація юридичної особи(ст.608-609 ЦК України). Відповідно до ст.49 ЗУ «Про виконавче провадження» у разі обчислення суми боргу в іноземній валюті виконавець у результаті виявлення у боржника коштів у відповідній валюті стягує такі кошти на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця для їх подальшого перерахування стягувачу. У разі виявлення коштів у гривнях чи іншій валюті виконавець за правилами, встановленими частинами першою і другою цієї статті, дає доручення про купівлю відповідної валюти та перерахування її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця. В ч.8\~ст.26,\~ч.ч.6-9,\~11\~ЗУ «Про\~виконавче провадження»(в\~редакції,\~яка була\~чинною на\~час реалізації\~майна)\~У разі\~якщо при\~відкритті виконавчого\~провадження виконавцем\~накладено арешт\~на майно\~боржника,\~боржник за\~погодженням із\~стягувачем має\~право передати\~йому таке\~майно або\~реалізувати його\~та передати\~кошти від\~його реалізації\~стягувачу в\~рахунок повного\~або часткового\~погашення боргу\~за виконавчим\~документом.\~У разі\~продажу майна\~боржника покупець\~повинен внести\~кошти за\~придбане майно\~на рахунок\~органу державної\~виконавчої служби\~або приватного\~виконавця.\~Після передачі\~майна стягувачу\~або внесення\~покупцем коштів\~на рахунок\~органу державної\~виконавчої служби\~або приватного\~виконавця арешт\~з проданого\~майна боржника\~знімається за\~постановою виконавця.\~У разі\~нереалізації майна\~на третіх\~електронних торгах\~виконавець повідомляє\~про це\~стягувачу і\~пропонує йому\~вирішити питання\~про залишення\~за собою\~нереалізованого майна,\~крім майна,\~конфіскованого за\~рішенням суду. У\~разі якщо\~стягувач протягом\~10\~робочих днів\~з дня\~отримання повідомлення\~виконавця письмово\~не заявив\~про своє\~бажання залишити\~за собою\~нереалізоване майно,\~арешт з\~майна знімається\~і воно\~повертається боржникові.\~За відсутності\~у боржника\~іншого майна,\~на яке\~може бути\~звернено стягнення,\~виконавчий документ\~повертається стягувачу\~без виконання. У\~разі якщо\~стягувач виявив\~бажання залишити\~за собою\~нереалізоване майно,\~він зобов`язаний\~протягом 10\~робочих днів\~з дня\~надходження від\~виконавця відповідного\~повідомлення внести\~на відповідний\~рахунок органу\~державної виконавчої\~служби або\~рахунок приватного\~виконавця різницю\~між початковою\~вартістю нереалізованого\~майна та\~сумою коштів,\~що підлягають\~стягненню на\~його користь,\~якщо початкова\~вартість нереалізованого\~майна перевищує\~суму боргу,\~яка підлягає\~стягненню за\~виконавчим документом.\~За рахунок\~перерахованих стягувачем\~коштів оплачуються\~витрати виконавчого\~провадження,\~задовольняються вимоги\~інших стягувачів\~та стягуються\~виконавчий збір\~і штрафи,\~а залишок\~коштів повертається\~боржникові. Майно передається стягувачу за ціною третіх електронних торгів або за фіксованою ціною. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу виконавець виносить постанову. За фактом такої передачі виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на таке майно. У разі якщо від продажу частини майна виручено суму, необхідну для задоволення вимог стягувача, сплати виконавчого збору, відшкодування витрат виконавчого провадження, а також сплати штрафу, продаж арештованого майна припиняється. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. ОЦІНКА СУДУ Щодо існування зобов`язання між сторонами. Заперечуючи проти задоволення позову представник відповідача посилався на те, що зобов`язання між сторонами було припинено 13.07.2016 у зв`язку із передачею майна боржника стягувачу. З такими доводами суд погодитись не може з огляду на те, що матеріалами справи підтверджується те, що вартість майна, переданого стягувачу в рахунок погашення боргу не була достатньою для повного погашення заборгованості. Вказане підтверджується також довідкою Автозаводського ВДВС м.Кременчук ГТУЮ в Полтавській області в якій вказано, що станом на дату завершення виконавчого провадження сума боргу, що залишилась становила 27585,90 Євро. Суд вважає хибним посилання представника відповідача на те, що оскільки в акті про передачу майна стягувачу не вказано , що майно передається в рахунок часткового погашення, це вказує на повне погашення боргу. На думку суду, положення ч.8 ст.26 ЗУ «Про виконавче провадження»(в редакції, яка була чинною на час реалізації майна боржника) не можуть бути застосовані до правовідносин, які виникли між боржником [PERSON] та стягувачем [PERSON] , оскільки реалізація майна боржника відбувалась в примусовому порядку. Щодо правової природи збитків у виді курсової різниці в сумі 31371,63 Євро, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 10.09.2018 становить 1029616,89 грн. Так, в постанові від 30 травня 2018 року по справі № 750/8676/15-ц Велика Палата Верховного Суду вказала: «Відповідно до Положення (стандарт) бухгалтерського обліку «Вплив змін валютних курсів», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 10 серпня 2000 року N 193 та Порядку відображення в обліку операцій в іноземній валюті, затвердженого Наказом Державного казначейства України від 24 липня 2001 року № 126, іноземна валюта - валюта інша, ніж валюта звітності. Курсова різниця - різниця, яка є наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти в національну валюту України при різних валютних курсах. [PERSON] різниці визначаються за монетарними статтями балансу. Монетарні статті - статті балансу, що відображають грошові кошти в касі, на рахунках в установах банків, а також такі активи і зобов`язання, що будуть отримані чи сплачені у фіксованій чи визначеній сумі грошей або їх еквівалентів. До монетарних статей відносяться грошові кошти в іноземній валюті, що знаходяться в касі чи на банківському рахунку підприємства; дебіторська заборгованість за відправлені нерезиденту товари, по якій очікується дохід в іноземній валюті; кредиторська заборгованість, що виникла внаслідок отримання підприємством товарів у нерезидента на умовах наступної оплати та для погашення якої, як очікується, підприємство сплатить певну суму грошових коштів в іноземній валюті. Виходячи з поняття «курсова різниця», можна виділити чотири періоди, за які здійснюється перерахунок заборгованості в іноземній валюті для визначення курсових різниць. Це періоди між: - датою відображення операції в бухгалтерському обліку і датою фактичного здійснення розрахунків; - датою відображення операції в бухгалтерському обліку і датою складання бухгалтерської звітності за звітний період; - датою складання бухгалтерської звітності за попередній звітний період і датою фактичного здійснення розрахунку; - датою складання бухгалтерської звітності за попередній звітний період і датою складання бухгалтерського звіту за звітний період. [PERSON] різниці розраховуються за положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку. Наведене дає право зробити висновок, що курсові різниці застосовуються у фінансовій звітності підприємств при веденні бухгалтерського обліку. … Заявляючи вимоги про стягнення курсової різниці, позивач просив стягнути її на підставі статті 22 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. … Тобто, «курсова різниця» жодним чином не може бути упущеною вигодою, оскільки кредитор міг і не отримати такі доходи. Коливання курсу валют, що призвело до курсової різниці, не можна розцінювати як неправомірні дії боржника, що призвели до позбавлення кредитора можливості отримати прибуток.» Так, з огляду на викладені висновки Великої Палати Верховного Суду, слід дійти висновків про те, що поняття «курсова різниця» не може бути застосовано до правовідносин, які виникли між фізичними особами, які не ведуть бухгалтерський облік. Разом із тим, суд вважає за можливе застосувати положення статті 22 ЦК України. Однак, суд враховує те, що позивачем не було доведено порушення її цивільного права діями відповідачів, що призвели до коливання курсу гривні по відношенні до національної валюти. Щодо посилання представника позивача на те, що 31371,63 Євро є тією сумою, яка підлягає стягненню з відповідачів для повного виконання зобов`язання у зв`язку із тим, що виконання зобов`язання проводилось в національній валюті, суд зазначає наступне. Надаючи оцінку вказаним доводам представника позивача суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 04 липня 2018 року(провадження 14-134цс18) відповідно до якої: «визначаючи характер грошового зобов`язання, судом було визначено стягнення з боржника суми саме в іноземній валюті, що на момент ухвалення рішення суду становило визначений за офіційним курсом НБУ еквівалент у національній валюті України. Зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням.» Отже, зазначення в рішенні Апеляційного суду Полтавської області від 21.05.2014 та в заочному рішенні Автозаводського районного суду м.Кременчука від 14.09.2015 еквіваленту в національній валюті України не змінює суму боргу, яка підлягає стягненню з боржника. На переконання суду, повторне стягнення боргу призведе до подвійної відповідальності відповідачів за одне порушення невиконання зобов`язання, що відповідно до ст.61 Конституції України є недопустимим. Крім іншого, суд приймає до уваги те, що на даний час виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №524/2356/13-ц не завершено та приватним виконавцем вчиняються дії, направлені на його примусове виконання. Приймаючи до уваги вищенаведені доводи, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача про стягнення збитків у виді курсової різниці в сумі 31371,63 Євро, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 10.09.2018 становить 1029616,89 грн задоволенню не підлягають. Щодо вимог позивача про стягнення відсотків за користування позикою за період з 08.07.2015 по 10.05.2016 в розмірі 2109,59 Євро, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 10.09.2018 становить 69236,74 грн та відсотків за користування позикою за період з 11.05.2016 по 10.09.2018 в розмірі 3662,99 Євро, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 10.09.2018 становить 120219,33 грн, суд відзначає наступне. Так, умовами укладеного між [PERSON] та [PERSON] договору позики від 02.04.2010, було передбачено, що він укладається строком на 3 роки зі сплатою 5% річних. Велика Палата Верховного Суду в постанові по справі № 444/9519/12(провадження № 14-10 цс 18) від 28 березня 2018 року висловила наступну правову позицію: «Припис абзацу 2 частини першої статті 1048\~ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання». На переконання суду, вимоги позивача про стягнення відсотків в розмірі, передбаченому договором позики є схожими із вимогами позивача по справі № 444/9519/12 у зв`язку із чим, суд вважає за можливе застосувати у даній справі вищенаведену правову позицію Великої Палати Верховного Суду. Суд відзначає, що строк дії договору позики закінчився в 2013 році і умовами вказаного договору його сторонами не було погоджено розмір та порядок сплати відсотків після закінчення строку його дії. Суд приймає до уваги доводи представника позивача про те, що між сторонами зобов`язання не припинено, однак вважає за необхідне зазначити, що в даних правовідносинах інтерес позивача захищається ст.625 ЦК України, відповідно до якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, вимоги позивача про стягнення відсотків задоволенню не підлягають. Відтак, суд в повному обсязі відмовляє [PERSON] у задоволенні її позову до [PERSON] , [PERSON] про стягнення коштів Згідно положень ст..141 ЦПК України судовий збір покладається на позивача.

Outcome: dismissed