Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-04 00:00:00

Виконувач обов`язків прокурора Солом`янського району м. Києва в інтересах Київської міської ради, Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації звернувся до суду з позовом до [PERSON] , треті особи: КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду» Солом`янського району м. Києва, [PERSON] , про визнання права власності та витребування майна. В позовній заяві посилається на те, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21.02.2013 частково задоволено апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 10.10.2012 у справі № 2609/13599/12 за позовом заступника прокурора м. Києва в інтересах Київської міської ради до [PERSON] , [PERSON] про визнання договорів нікчемними та недійсними та визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] 08.08.2008, визнано відумерлою спадщину у вигляді квартири [ADDRESS] , яка відкрилась після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Додатковим рішенням Апеляційного суду м. Києва від 06.03.2013 спірну квартиру [ADDRESS] , яку визнано відумерлою спадщиною, передано територіальній громаді м. Києва. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01.07.2013 року залишено без змін вказані рішення. Згідно з розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.07.2013 №1143 «Про зарахування до комунальної власності територіальної громади міста Києва квартир за рішеннями судів» до сфери управління Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації передано квартиру [ADDRESS] для вжиття заходів щодо реєстрації права власності територіальної громади м. Києва на вище вказану квартиру та забезпечення спільно з Департаментом будівництва і житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) заселення квартири у встановленому порядку. Вказано, що зазначене розпорядження неодноразово оскаржувалось [PERSON] в Окружному адміністративному суді м. Києва. Так, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.07.2015 у справі № 826/20197/13-а відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання неправомірних дій, скасування розпорядження та зобов`язання вчинити певні дії. Розпорядження № 1143 від 10.07.2013 судом визнано законним. Зазначено, що під час виконання відповідного розпорядження було встановлено, що всупереч чинному законодавству та не маючи на те законних підстав, після набрання судовим рішенням законної сили та прийняття Київською міською радою розпорядження про зарахування спірної квартири до комунальної власності територіальної громади міста Києва, [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] , уклав 19.08.2013 договір купівлі-продажу вказаної квартири з [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] . Згідно витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вказаний договір зареєстровано 19.08.2013, номер запису про право власності 2168943. Укладення вказаного договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] корпусу [ADDRESS] 19.08.2013 позбавляє Київську міську раду як власника майна володіти, розпоряджатись та користуватись належним їй майном, а тому, на думку прокурора, в даному випадку повернення власникові спірного майна можливо лише шляхом пред`явлення віндикаційного позову. Утримання відповідачем майна, яке визнано судом відумерлою спадщиною та передане територіальній громаді м. Києва є неправомірним та суперечить чинному законодавству, спірне майно вибуло з володіння територіальної громади в особі Київської міської ради не з її волі іншим шляхом. Вказано, що постановою слідчого СВ Солом`янського РУ ГУМВС України в м. Києві Лагодзінського М.І. від 06.11.2008 по факту заволодіння чужим майном шляхом обману (квартирою [ADDRESS] ) була порушена кримінальна справу №09-14463 за ч. 2 ст. 190 КК України. Крім того, на вказану квартиру, неодноразово, накладався арешт і на підставі постанов слідчого Солом`янського РУ ГУ МВС України в м. Києві Лагодзінського М.І. а саме: постанови від 06.11.2008 про накладення арешту на квартиру та постанови від 30.06.2009 про накладення заборони вчиняти дій по квартирі і на підставі ухвал районних судів по цивільним справам щодо права власності на спірну квартиру, зокрема ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 23.04.2009 та ухвали і Приморського районного суду м. Маріуполя від 21.11.2011. Позивач зауважив, що арешт на квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було знято 15.08.2013, а договір купівлі-продажу оформлений 19.08.2015, що, на думку позивача, може ставити під сумнів добросовісність набувача спірної квартири - [PERSON] . Також зазначено, що в провадженні Солом`янського РУ ГУМВС України в м. Києві перебувають матеріали кримінального провадження №12013110090010647 від 06.09.2013 року за ч.4 ст. 190 та ч. 1 ст. 366 КК України, під час розслідування якого, перевіряються підстави та причини зняття арешту з квартири [ADDRESS] , накладеного 06.11.2008 та 30.06.2009 слідчим Лагодзінським М.І. та правомірність дій [PERSON] , [PERSON] та інших осіб щодо відчуження спірної квартири. Крім того, прокурор посилався на те, що за результатами, проведеної перевірки встановлено, що Київська міська рада та Солом`янська районна в м. Києві державна адміністрація неналежно здійснюють покладені на них повноваження щодо контролю за управлінням, розпорядженням та збереженням майна територіальної громади міста Києва. Рішенням апеляційного суду м. Києва від 18.08.2015 задоволено апеляційну скаргу [PERSON] на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 17.12.2014 по справі № 760/24757/14-ц за позовом КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Солом`янська районна в м. Києві державна адміністрація, Київська міська рада про визнання недійсним договору купівлі-продажу вказаної квартири та виселення, скасовано відповідне рішення суду та постановлено нове про відмову у задоволенні позову. Відмовляючи в позові, апеляційний суд виходив з того, що КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації є неналежним позивачем, оскільки не наділене повноваженнями власника спірної квартири, яким є територіальна громада м. Києва. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 14.09.2015 відкрито провадження у справі № 760/16587/15 за позовом Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду» Солом`янського району м. Києва, Київська міська рада про визнання не дійсним договору купівлі-продажу квартири. Однак, оскільки, даний позов пред`явлений Солом`янською районною в м. Києві державною адміністрацію, яка не є власником спірного майна та позивачем обрано не вірний спосіб захисту порушеного права, у зв`язку з чим Київська міська рада звернулась до прокуратури району з листом, щодо вжиття заходів прокурорського реагування, виникають підстави для звернення прокурора до суду в інтересах належного позивача - Київської міської ради з позовом про визнання права власності та витребування майна. Виходячи з наведеного вище, прокурор звернувся із вказаною позовною заявою до суду та просив суд її задовольнити. 11.12.2015 р. ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва відкрито провадження у даній цивільній справі та призначено її до розгляду. 11.12.2015 р. ухвалою суду у задоволенні заяви виконувача обов`язків прокурора Солом`янського району м. Києва про забезпечення позову відмовлено. 06.04.2016 р. від представника відповідача на адресу суду надійшло заперечення на позов, яке обґрунтоване наступним. Так, представник відповідача посилається на те, що власником спірної квартири відповідно до договорів дарування у період з 17.09.2008 до 19.08.2013 була [PERSON] . Договір дарування є чинним і в судовому порядку недійсним не визнавався. Станом на день укладання договору купівлі продажу від 19.08.2013 усі раніше накладені обтяження на дану квартиру було знято. Посилається на те, що усі доводи прокурора, що [PERSON] під час видання КМДА Розпорядження від 10.07.2013та укладання договору купівлі продажу квартири 19.08.2013 не була власником квартири не ґрунтуються на законі і, є лише припущеннями. Вказав, що спірна квартира з 19.08.2013 зареєстрована на праві приватної власності за відповідачем [PERSON] , яка є добросовісним набувачем права власності на цей об`єкт нерухомого майна. Сам факт звернення прокурором з позовною вимогу про визнання права власності територіальної громади, в особі Київської міської ради, що є доказом відсутності такого права в особи, в інтересах якої подано позов, в відтак і підстав для захисту у спосіб, встановлений ст.15,16 ЦК України. 14.01.2016 роу до участі в справі залучено Київську місцеву прокуратуру №9. 12.04.2016 р. ухвалою суду у задоволенні заяви представника про закриття провадження у цивільній справі відмовлено. 22.09.2016 р. відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, зазначену цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Усатовій І.А. 21.02.2017 р. заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва позов задоволено. Визнано право власності на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомості 126343680000) за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради (вул. Хрещатик, 36, м. Київ, 01044, код ЄДРПОУ 22883141). Витребувано від [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомості 126343680000) на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради (вул. Хрещатик, 36, м. Київ, 01044, код ЄДРПОУ 22883141). Стягнуто з [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) на користь держави судовий збір у розмірі 15892,5 грн. 27.11.2018 р. постановою Київського апеляційного суду заочне рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 21.02.2017 р. залишено без змін. 06.02.2019 р. постановою Верховного Суду рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 21.02.2017 р. та постанову Київського апеляційного суду від 27.11.2018 р. скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. 04.03.2019 р. відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, зазначену цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. 23.08.2019 р. від керівника Київської місцевої прокуратури № 9 надійшли пояснення щодо позову, в яких зазначено, що з метою захисту інтересів держави, на підставі ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор звернувся до суду із вказаним позовом, оскільки захист цих інтересів не здійснює орган місцевого самоврядування, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження. 02.09.2019 р. від представника відповідача адвоката Гаращенка І.В. до канцелярії суду надійшов відзив на позов. Обґрунтовуючи заперечення проти позову, представник відповідача посилається на те, що прокурор Київської місцевої прокуратури № 9 не був наділений повноваженнями подавати даний позов в інтересах Київської міської ради та Солом`янської РДА. Крім того, вказує, що договір купівлі-продажу спірної квартири від 19.08.2013 р. та Договір дарування від 17.09.2008 р. є чинними та не визнавались судом недійсними. Також, спірна квартира вибула з володіння власника з його волі, що виключає можливість витребування її від добросовісного набувача. При цьому, на думку представника відповідача, доводи прокурора, що [PERSON] під час укладання договору купівлі-продажу спірної квартири від 19.08.2013 р. не була власником квартири не підтверджено відповідними доказами та не ґрунтуються на нормах закону і є лише припущенням. У зв`язку з вищевикладеним, просить відмовити у позові повністю. 25.09.2019 р. від керівника Київської місцевої прокуратури № 9 до канцелярії суду надійшла відповідь на відзив, в якій прокурор зазначає, що додатковим рішенням Апеляційного суду м. Києва від 06.03.2013 р. у справі № 22-ц/796/506/13 квартира [ADDRESS] визнана відумерлою спадщиною та передана територіальній громаді м. Києва. При цьому, 19.08.2013 р. представником [PERSON] - [PERSON] з [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] , укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого право власності на квартиру [ADDRESS] , що позбавило КМР як власника спірної квартири права володіти, розпоряджатись та користуватись належним їй майном. З огляду на те, що спірна квартира незаконно вибула із володіння територіальної громади м. Києва, за відсутності її волевиявлення, а тому, як вважає прокурор, право власності територіальної громади м. Києва на спірну квартиру не припинялось. При цьому, оскільки сторонами договору купівлі-продажу від 19.08.2013 р. № 8130 право власності територіальної громади на спірну квартиру не визнається, тому є підстави для визнання права власності на спірне майно. 10.09.2019 р. ухвалою суду, за клопотанням представника відповідача до участі у справі як третю особу було залучено приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковальчука Сергія Павловича. 25.10.2019 р. ухвалою суду, закрито підготовче засідання та призначено дану цивільну справу до судового розгляду. 06.12.2019 р. ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва,, заяву Київської місцевої прокуратури №9 про забезпечення позову задоволено частково, накладено арешт на об`єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер:126343680000. 12.03.2020 р. від представника відповідача адвоката Гаращенка І.В. до канцелярії суду надійшли пояснення, в яких представник просить суд застосувати строки позовної давності та відмовити у позові повністю. 27.07.2020 р. від керівника Київської місцевої прокуратури № 9 до канцелярії суду надійшли пояснення, в яких зазначає, що уповноважені компетентні органи у вказаній справі належних заходів протягом розумного строку після того, як їм стало відомо про порушення інтересів держави не вжили, незважаючи на потенційну можливість подальшого незаконного відчуження майна третім особам та спливу строку позовної давності. Зазначене, на думку прокурора свідчить про неналежний захист державних інтересів уповноваженим на те суб`єктом та є підставою для здійснення прокуратурою покладених на неї функцій, передбачених ст. 23 Закону України «Про прокуратуру». 25.05.2021 р. ухвалою суду, Київську місцеву прокуратуру № 9 замінено на правонаступника - Солом`янську окружну прокуратуру міста Києва. В судовому засіданні представник прокуратури, представники Київської міської ради, Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації та третьої особи КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити у повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] , представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] проти задоволення позову заперечували у повному обсязі з підстав, викладених у відзивах на позов та додаткових поясненнях, у позові просили відмовити. В судове засідання треті особи - [PERSON] та приватний нотаріус КМНО Ковальчук С.П. не з`явились, про місце, день та час судового розгляду були повідомлені у встановленому порядку, причини неявки суду не повідомили та пояснень щодо позову не надали. Дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, суд дійшов наступного висновку. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 2 ст. 45 ЦПК України (в редакції, чинній на момент подання позову), з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з позовною заявою (заявою), бере участь у розгляді справ за його позовами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції, чинній на момент подання позову) прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 р. у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19) викладено правовий висновок щодо підстав звернення прокурора до суду. Так, прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Судом встановлено, що обґрунтовуючи підстави звернення з позовом в інтересах Київської міської ради, Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації у даній цивільній справі прокурор зазначає, що житлове приміщення вибуло з комунальної власності міста незаконно, без волі власника, що позбавляє Київську міську раду ефективно та виключно в інтересах територіальної громади розпоряджатись ним, чим завдається шкода державі. При цьому, Київською міською радою не вжито належних заходів щодо повернення спірного майна у судовому порядку, вказане свідчить про бездіяльність, а тому наявні підстави пред`явлення позову в інтересах держави прокуратурою. З матеріалів справи також встановлено, що прокуратура Солом`янського району м. Києва листами від 02.10.2015 р. № (10-59)9851вих-15 та від 02.10.2015 р. № (10-59)9850вих-15 відповідно, зверталась до Київської міської ради та Солом`янської районної в м. Києві державної адміністраціями з повідомленням про необхідність вжиття зазначеними органами заходів, направлених на реєстрацію права власності територіальної громади м. Києва на квартиру [ADDRESS] . Судом також встановлено, що прокуратура Солом`янського району м. Києва листами від 23.11.2015 р. № (10-59)11109вих-15 та від 23.11.2015 р. № (10-59)11118вих-15 відповідно, зверталась до Київської міської ради та Солом`янської районної в м. Києві державної адміністраціями з повідомленням, що на виконання вимог ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокуратурою Солом`янського району м. Києва підготовлено позовну заяву про визнання права власності та витребування на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради квартири [ADDRESS] , оскільки зазначеними органами не вжито належних заходів щодо витребування вказаного майна у судовому порядку. Таким чином, суд приходить до висновку, що прокурор мав законні підстави для звернення до суду з даним позовом в інтересах Київської міської ради, Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання права власності та витребування майна, оскільки ним було дотримано порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та обґрунтовано наявність підстав для здійснення такого представництва. Судом встановлено наступні обставини. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 21.02.2013 у справі № 22-ц/796/506/13 визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] 08.08.2008 р., а також, визнано відумерлою спадщину у вигляді зазначеної квартири. 06.03.2013 р. Апеляційним судом міста Києва ухвалено додаткове рішення у справі № 22-ц/796/506/13, яким квартиру [ADDRESS] , яка визнана відумерлою спадщиною, передано територіальній громаді міста Києва. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.07.2013 р. вказані рішення залишено без змін. Згідно з розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.07.2013 №1143 «Про зарахування до комунальної власності територіальної громади міста Києва квартир за рішеннями судів» зараховано до комунальної власності територіальної громади міста Києва та передано до сфери управління Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації квартиру [ADDRESS] . Таким чином, територіальна громада м. Києва є власником спірної квартири на підставі рішення Апеляційного суду м. Києва від 21.02.2013 р. та додаткового рішення Апеляційного суду м. Києва від 06.03.2013 р. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України). Частиною 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Як встановлено в судовому засіданні, в ході проведення процедури державної реєстрації права власності територіальної громади міста Києва на вказане нерухоме майно останнім встановлено, що 19.08.2013 р. між [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] (продавець) та [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] (покупець), укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, у відповідності до вимог ст. 330, 388 ЦК України право власності на майно, яке було передане за угодами щодо його відчуження поза межами волі власника не набувається у тому числі і добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується, і не припиняється із втратою ним цього майна. На наявність права власника на майно не впливає також і та обставина, що воно було предметом угод відчуження, укладених іншими особами, оскільки дійсний власник не був стороною цих угод, а ст. 346 ЦК України не передбачає припинення права власності дійсного власника в зв`язку з реєстрацією договорів купівлі-продажу за іншими особами під час його неодноразового перепродажу, що відбувалося без участі та поза межами волі дійсного власника. У статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно п. 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014, відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником правочину. Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Положення частини першої статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Зазначені правові висновки були зроблені Верховним Судом у справах, що виникли з аналогічних правовідносин, та викладені у постановах від 20 травня 2020 року у справі № 522/11473/15-ц, від 29 квітня 2020 року у справі № 754/4108/18-ц, від 04 червня 2020 року у справі № 643/3144/17, від 04 листопада 2020 року у справі № 761/46240/16-ц. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), сформульовано правовий висновок, за змістом якого задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Оскільки відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК України, переходить до спадкоємців власника, а за їх відсутності - до органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням. Судом встановлено, що [PERSON] , не будучи власником майна та знаючи про це (вона та її представники були присутні при розгляді цивільної справи про визнання договорів недійсними та визнання спадщини відумерлою, а також вона подавала касаційну скаргу на відповідне рішення Апеляційного суду м. Києва від 21.02.2013) розпорядилась ним на власний розсуд та здійснила відчуження, що свідчить про вибуття майна поза волею Київської міської ради. Статтею 346 ЦК України не передбачено припинення права власності дійсного власника в зв`язку з реєстрацією договорів за іншими особами під час його неодноразового перепродажу. Статтею 391 ЦК України передбачено що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно у тому числі від добросовісного набувача у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння не з їхньої волі іншим шляхом. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст. 16 Цивільного кодексу України). Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №404557958 від 10.07.2015 р., на спірну квартиру неодноразово накладалося обтяження як до моменту укладення договору купівлі-продажу від 19.08.2013 р., так і після укладення. Згідно з п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Суд враховує, що добросовісне придбання, згідно статті 388 ЦК України, можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушеннями є повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). Так, основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого закону від 17.07.1997 № 475/97-ВР є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому ЄСПЛ постійно вказує на необхідність забезпечення справедливої рівноваги між інтересами суспільства та дотриманням фундаментальних прав окремої людини. Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в ст. 1 Першого протоколу, де йдеться про досягнення обгрунтованої пропорційності між ужитими заходами та метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Більше того, ЄСПЛ зауважує, що при визначенні суспільних інтересів національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства, та знаходять засоби для їх розв`язання. Отже, передбачена конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов`язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів для усунення несправедливості. Перехід спадкового майна у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини є юридичним наслідком відповідного судового рішення, який передбачено ч. 3 ст. 1277 ЦК України. При цьому, відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Вказана норма закону, в силу ст. 8 ЦК України, підлягає застосуванню також до спадщини, визнаної відумерлою та підтверджує, що спірна квартира в розумінні ч. 1 ст. 388 ЦК України вибула з володіння Київської міської ради не з її волі іншим шляхом. З огляду на викладенен вище, суд вважає, що позов є обгрунтованим щодо наявності фактів, які мають істотне значення, а саме: право на витребування цього майна; вибуття майна та знаходження його у відповідача; незаконність володіння відповідачем майном позивача; відсутність між позивачем та відповідачем зобов`язально-правових відносин щодо спірного майна; відповідач міг бути обізнаний про незаконність набуття та володіння майном, як би вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. Разом з цим, при розгляді даної справи, судом враховано дотримання трьох критеріїв гарантій статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акта, що має доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обгрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Витребування майна з володіння відповідача відповідає критерію законності, оскільки таке витребування здійснюється на підставі норм ст. 388 ЦК України у зв`язку з безпідставним заволодінням майном територіальної громади. Норми ЦК України відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційний текст цього Кодексу є загальнодоступним. Сумніви відповідача-у правильності тлумачення та застосування цих норм не можуть свідчити про незаконність втручання в право на мирне володіння майном. Крім того, з огляду на положення статей 1, 16 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності - це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй. Нерухоме майно, що є у комунальній власності територіальних громад, - це одна зі складових матеріальної і фінансової основи місцевого самоврядування. Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям нерухомого майна з комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність вибуття майна цьому суспільному інтересу не відповідає. У даному випадку порушення інтересів держави полягає в незаконному позбавленні територіальної громади Києва майна, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом, що в свою чергу спрямоване на задоволення суспільної потреби та у відновленні законності щодо визнання спадщини відумерлою . Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації (пункт 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Цей припис необхідно розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. При цьому, суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині визнання права власності територіальної громади в особі Київської міської ради на спірну квартиру, оскільки додатковим рішенням Апеляційного суду м. Києва 06.03.2013 р. у справі № 22-ц/796/506/13, квартиру [ADDRESS] визнано відумерлою спадщиною та передано територіальній громаді міста Києва, Більше того, звертаючись до суду з позовом, прокурор вказує на те, що спірна квартира є власністю територіальної громади міста Києва. З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку, що позов Солом`янської окружної прокуратури міста Києва поданий в інтересах держави в особі Київської міської ради є обгрунтованим , а тому підлягає частковому задоволенню. Також суд не вбачає підстав для застосування строків позовної давності за клопотанням представника у зв`язку з наступним. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Отже, позовна давність є строком для подання позову як безпосередньо суб`єктом, право якого порушене (зокрема і державою, що наділила для виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах певний орган державної влади, який може звернутися до суду), так і прокурором, уповноваженим законом звертатися до суду з позовом в інтересах держави як носія порушеного права, від імені якої здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах може певний її орган (п. 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 р. у справі № 183/1617/16). На віндикаційні позови держави в особі органів державної влади поширюється загальна позовна давність (пункт 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 р. справі № 362/44/17). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). Згідно з встановленими судом обставинами, 19.08.2013 р. між [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] (продавець) та [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] (покупець), укладено договір купівлі-продажу квартири, предметом якого є квартира [ADDRESS] . Таким чином, строк позовної давності не може сплинути раніше ніж 19.08.2016 р. (три роки від укладеного договору купівлі-продажу від 19.08.2013 р.), при цьому, прокурор звернувся до суду з даним позовом 08.12.2015 р., тобто в межах трирічного строку позовної давності, а тому доводи представника відповідача про сплив позовної давності є необґрунтованими. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Ухвалою суду про відкриття провадження у справі від 11.12.2015 р. на підставі ст. 82 ЦПК України прокуратурі відстрочено сплату судового збору. Розподіляючи судові витрати відповідно до статті 88 ЦПК, суд зазначає, що з відповідача належить стягнути на користь держави судовий збір в розмірі 7946,25 грн.

Outcome: partial