Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-27 00:00:00

В грудні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про визнання правочину удаваним та визнання права власності на рухоме майно, в обґрунтування якої зазначив, що у липні 2015 року між ним та відповідачкою [PERSON] було досягнуто домовленості щодо купівлі-продажу легкового автомобіля марки AUDI, моделі А-4, 2008 року випуску, тип ТЗ легковий седан-В, номер шасі (кузова, рами) WAUZZZ8K68N025469, реєстраційний номер [NUMBER], колір червоний, що зареєстрований у ВРЕР м. Єнакієве УДАІ УМВС України в Донецькій області 02 вересня 2008 року. В листопаді 2015 року відповідач передала транспортний засіб та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, а позивач сплатив відповідачу повну його вартість, про що свідчить розписка від 15.07.2015 року про отримання відповідачем грошових коштів у розмірі 3 тисячі доларів США, що за погодженим курсом долара США на момент його придбання 22 грн. за 1 долар США складає 66000 грн. 21 березня 2016 року відповідач надала нотаріально посвідчену довіреність, відповідно до якої відповідачем надано право позивачу володіти, користуватися, розпоряджатися автомобілем. На час звернення, відділом ДВС вказаний автомобіль арештований за борговим зобовязанням відповідача, що перешкоджає позивачу, як фактичному власнику автомобіля, користуватися та розпоряджатися ним і в цілому порушує права позивача, як власника даного автомобіля. Тому, просив суд визнати довіреність від 21 березня 2016 року удаваним правочином та застосувати до нього правила щодо правочину купівлі-продажу транспортного засобу. Позивач в судове засідання не зявився, надав заяву, в якій просив справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та наполягав на їх задоволені. Відповідач, будучи у встановленому порядку повідомленою про час та місце розгляду справи через оголошення в пресі, в судове засідання не зявилася, суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів та прийняти заочне рішення, відповідно до ст.ст. 224-226 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У звязку з чим, на підставі ст. 197 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу. Суд, дослідивши докази, викладені в письмових матеріалах справи, вважає, що позов обґрунтований та підлягає повному задоволенню за наступних підстав. Згідно 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. В судовому засіданні встановлено, що відповідачу [PERSON], відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу належить транспортний засіб автомобіль марки AUDI, моделі А-4, 2008 року випуску, тип ТЗ легковий седан-В, номер шасі (кузова, рами) WAUZZZ8K68N025469, реєстраційний номер [NUMBER], колір червоний, що зареєстрований у ВРЕР м. Єнакієве УДАІ УМВС України в Донецькій області 02 вересня 2008 року (а.с. 8). 15.07.2015 року позивач [PERSON] придбав у відповідача [PERSON] автомобіль марки AUDI, моделі А-4, 2008 року випуску, тип ТЗ легковий седан-В, номер шасі (кузова, рами) WAUZZZ8K68N025469, реєстраційний номер [NUMBER], колір червоний, за 3 тисячі доларів США, що за погодженим курсом долара США на момент його придбання 22 грн. за 1 долар США складає 66000 грн., сплативши відповідачу грошові кошти за спірний автомобіль в повному обсязі, що підтверджується розпискою відповідача від 15.07.2015 року (а.с. 7). 21.03.2016 року відповідач [PERSON] надала позивачу довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Новосанжарського районного нотаріального округу [PERSON], відповідно до якої позивачу по справі надано право представляти інтереси в органах нотаріату, комісійних магазинах, органах ДАІ, органах страхування, комісіях, або в будь-яких інших підприємствах, організаціях, установах, незалежно від їх підпорядкування і форм власності з усіх без винятку питань, повязаних з експлуатацією, наданням в користування та відчуженням (продаж, обмін тощо) спірного транспортного засобу, переобладнувати, ремонтувати, проходити державний технічний огляд (а.с. 6). Позивач почав безперешкодно користувався автомобілем, як своєю власністю з листопада 2015 року. Відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори); дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» визначено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Вчинення сторонами удаваного правочину не тягне за собою наслідків у вигляді визнання його недійсним, оскільки при вчиненні удаваного правочину настання його мети приховати інший правочин, бажають досягти обидві сторони, а тому до відносин цих сторін застосовуються правила того правочину, якому відповідала їхня внутрішня воля і який вони насправді вчинили, тобто правила правочину договору купівлі-продажу. Суд приходить до висновку, що відповідно до ст.ст. 235, 655 ЦК України сторони вчинили дії з виконання умов договору купівлі-продажу: одна сторона передала майно за певну грошову суму, а друга прийняла її, що призводить до правових наслідків, на відміну від фіктивного правочину. За вказаних обставин суд дійшов висновку, що спірний правочин вчинений сторонами для приховування іншого правочину, а тому визнає, що сторонами в дійсності укладено договір купівлі-продажу спірного автомобіля. Порядок державної реєстрації транспортних засобів затверджений постановою КМУ від 07.09.1998 року №1388 «Про затвердження Порядку державної реєстрації, зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів». Цим Порядком встановлюється єдина на території України процедура державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів (далі - транспортні засоби), оформлення та видачі реєстраційних документів і номерних знаків. П.8 Порядку передбачено, що Державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Одним із документів, згідно даного Порядку, що підтверджує правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а також ідентифікаційних номерів їх складових частин. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не повязана з використанням його властивостей. Право користування власністю це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 334 ЦК України передбачено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації звязку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобовязання доставки. Аналізуючи перелічені вище докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що сторонами вчинено правочин, відповідно до якого у відповідача виникає право власності на обєкт продажу згідно договору, а тому вважає за необхідне визнати за [PERSON] право власності на автомобіль марки AUDI, моделі А-4, 2008 року випуску, тип ТЗ легковий седан-В, номер шасі (кузова, рами) WAUZZZ8K68N025469, реєстраційний номер [NUMBER]. Судом встановлено, що відповідно до карток арешту, ВДВС Єнаківського управління юстиції, було накладено арешт на спірний автомобіль (а.с. 23) Пункти 1, 8 Постанови Пленуму ВССУ № 5від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» встановлюють, що спори про право цивільне, повязані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 Цивільного процесуального кодексу України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Оскільки згідно зі статтею 126 ЦПК позивач вправі обєднати в одній позовній заяві кілька однорідних позовних вимог, повязаних між собою, в одному провадженні можуть розглядатись вимоги про визнання права власності на майно та зняття арешту з майна. При цьому якщо позивач є власником спірного майна, то вирішується вимога про зняття арешту з майна. У разі якщо позивач одночасно доводить своє право власності, яке виникло, наприклад, із договору про спільну власність або таке його право не визнається чи оспорюється співвласником, то відповідно до заявлених вимог суд вирішує вимогу про зняття арешту з майна та про визнання права власності на це майно. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку про необхідність зняти арешт з легкового автомобіля. На підставі викладеного та

Outcome: approved