Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-17 00:00:00

В грудні 2014 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просив визнати недійсним договір дарування від 23 серпня 2011 року, за яким [PERSON] безоплатно передав у власність [PERSON] частку в статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю «Лікфарм» (далі: ТОВ «Лікфарм»), посилаючись на те, що оспорюваний правочин є фіктивним, оскільки вчинений без наміру створити правові наслідки, обумовлені цим договором. Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 квітня 2015 року позов ТОВ «Лікфарм» задоволено. Визнано недійсним договір дарування частки в статутному капіталі ТОВ «Лікфарм», укладений 23 серпня 2011 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON] і зареєстрований в реєстрі за № 2742. Відповідачка [PERSON] з вказаним рішенням суду не погодилась та оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ТОВ «Лікфарм», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що після укладення оспорюваного договору дарування вона звернулась до ТОВ «Лікфарм» із заявою про прийняття її до складу учасників товариства і це питання розглядалось на загальних зборах 30 вересня 2011 року. Проте рішення про прийняття її до складу учасників позивача прийнято не було, а тому і не були внесені зміни до установчих документів товариства. Також вважає, що суд зробив неправильний висновок про те, що померлий [PERSON] не мав право відчужувати свою частку без згоди інших учасників товариства, оскільки такі вимоги не містить статут ТОВ «Лікфарм», який також не утримує положень щодо переважного права набуття частки іншими учасниками товариства чи самим товариством. Крім того, послалась на те, що суд першої інстанції необґрунтовано не застосував до позовних вимог ТОВ «Лікфарм» позовну давність, оскільки позивач дізнався про порушення свого права 30 вересня 2011 року, а саме тоді коли відбулись загальні збори учасників ТОВ «Лікфарм», на яких до відома було доведено зміст оспорюваного договору дарування. Також зазначила, що позивач не є стороною оспорюваного правочину, а тому не мав звертатись до суду з позовом про визнання його недійсним, при цьому договір дарування не порушує ніяких прав ТОВ «Лікфарм». Представник відповідачки [PERSON], діюча за довіреністю в суді апеляційної інстанції підтримала апеляційну скаргу, просила її задовольнити. Представники позивача та третьої особи за довіреностями [PERSON] та [PERSON] заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили її відхилити. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання апеляційного суду не зявились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Заслухавши суддю доповідача, пояснення представників сторін та третьої особи, перевіривши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. У відповідності до п.п.3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Судом першої інстанції при розгляді справи встановлено, що 27 квітня 1999 року виконавчим комітетом Маріупольської міської ради Донецької області було зареєстровано ТОВ «Лікфарм», засновниками якого виступили [PERSON] та [PERSON] Доля кожного учасника товариства у статутному фонді складала 50%. (а.с.6-17, 31, 112-113). 23 серпня 2011 року [PERSON] подарував [PERSON] належну йому частку в статутному капіталі ТОВ «Лікфарм», про що між ними був укладений нотаріально посвідчений договір дарування. (а.с.23) Після укладення зазначеного договору [PERSON] звернулась до ТОВ «Лікфарм» із заявою про прийняття її до складу учасників товариства. 30 вересня 2011 року відбулися загальні збори учасників ТОВ «Лікфарм», на яких серед інших, було розглянуто питання про прийняття до складу товариства [PERSON] Рішенням загальних зборів учасників товариства, оформленим протоколом від 30 вересня 2011 року, було відмовлено у прийнятті відповідачки до складу учасників товариства. 01 листопада 2011 року [PERSON] помер. За даними реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції Донецької області станом на 28 листопада 2014 року засновником ТОВ «Лікфарм» є [PERSON], а його керівником [PERSON] (а.с.18-20) Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що сторони оспорюваного правочину не вчинили будь-яких дій, спрямованих на виконання цього правочину, що свідчить про відсутність наміру при його укладенні на настання обумовлених ним наслідків та є підставою для визнання договору недійсним з підстав його фіктивності. Зазначені висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та вимогам закону. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Натомість встановлено, що після укладення договору [PERSON] подала до позивача заяву про прийняття її до учасників товариства і ця заява розглядалась на загальних зборах 30 вересня 2011 року (а.с.49-50). Крім того, 30 вересня 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до ТОВ «Лікфарм» про стягнення грошової компенсації долі у статутному капіталі та частки в майні товариства, посилаючись на те, що оскільки рішенням зборів учасників товариства від 30 вересня 2011 року до складу учасників товариства її не прийнято, тому вона має право на компенсацію вартості частки у статутному капіталі та майні товариства.(а.с.114-120) Отже такі дії однієї зі сторін оспорюваного правочину свідчать про її намагання досягти правового результату після укладення договору дарування. У зв'язку з наведеним висновок суду про фіктивність договору дарування частки в статутному капіталі ТОВ «Лікфарм», укладеного 23 серпня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] не відповідає обставинам справи, що призвело до ухвалення незаконного рішення. З огляду на викладене, частково доводи апелянта є обґрунтованими, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Outcome: partial