Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-23 00:00:00

Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та профзахворювань в Скадовському районі Херсонської області звернулося до суду з заявою про перегляд рішення Скадовського районного суду Херсонської області у справі № 663/3103/13-ц від 23.12.2013 року за позовом [PERSON] до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в Скадовському районі Херсонської області про захист порушених прав шляхом відшкодування моральної шкоди у зв'язку з нововиявленими обставинами. Як на нововиявлені обставини заявник посилався на те, що в основу вищевказаного рішення було покладене рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 18.12.2006 року, яке набрало законної сили 29.12.2006 року і яким встановлено факт спричинення моральної шкоди [PERSON], спричинену в результаті трудового каліцтва та визначено розмір морального відшкодування в розмірі 150 мінімальних заробітних плат. В подальшому вказане рішення було скасоване ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 24.04.2014 року, заява залишена без розгляду. В зв'язку з викладеним просило рішення суду від 23.12.2013 року скасувати та відмовити у задоволенні позову. В судовому засіданні представники заявника заяву підтримали, просили рішення Скадовського районного суду Херсонської області у справі № 663/3103/13-ц від 23.12.2013 року скасувати оскільки факт наявності у позивача [PERSON] моральної шкоди та її розмір у вказаному рішенні обґрунтовані рішенням суду від 18.12.2006 року, яке в подальшому скасоване судом апеляційної інстанції, а заява залишена без розгляду. Крім того, вважають, що по суті, суд має відмовити у задоволенні позову, оскільки відповідач відшкодовує моральну шкоду тільки у разі коли відсутня втрата професійної працездатності. У випадку з [PERSON] була наявна втрата працездатності і фонд здійснив виплату відповідних компенсацій на загальну суму 40800,75 грн. Оскільки шкода була завдана потерпілому внаслідок ДТП вважають, що моральну шкоду має відшкодовувати особа вина у спричиненні ДТП. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] при розгляді заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами покладалася на розсуд суду. По суті, враховуючи тривалість та ступінь фізичних та душевних страждань, просила суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі і стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 150 мінімальних заробітних плат на день виплати. Суд, заслухавши доводи та заперечення учасників судового розгляду, розглянувши подані документи, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті приходить до наступного. Рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 23.12.2013 року залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 25.02.2014 року задоволено позов, стягнуто з Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у Скадовському районі Херсонської області на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 150 мінімальних заробітних плат, встановлених на день виплати. Рішення в частині факту наявності моральної шкоди та її розміру обґрунтовано рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 18.12.2006 року, яким встановлено факт спричинення моральної шкоди [PERSON], спричинену в результаті трудового каліцтва та визначено розмір морального відшкодування в розмірі 150 мінімальних заробітних плат. В подальшому рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 18.12.2006 року було скасоване ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 24.04.2014 року, заява залишена без розгляду. Відповідно до ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 361 ЦПК України, рішення або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, а також судовий наказ можуть бути переглянуті у зв'язку з нововиявленими обставинами. Підставами для перегляду рішення, ухвали суду чи судового наказу у зв'язку з нововиявленими обставинами є, зокрема, скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення рішення чи постановлення ухвали, що підлягають перегляду. На підставі викладеного суд вважає, що заява про перегляд рішення суду від 23.12.2013 року за нововиявленими обставинами підлягає задоволенню, а вищевказане рішення у справі № 663/3103/13-ц за позовом [PERSON] до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в Скадовському районі Херсонської області про захист порушених прав шляхом відшкодування моральної шкоди підлягає скасуванню. Розглядаючи справу по суті суд виходить з наступного. З Акту № 1 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом від 07.11.2005 року вбачається, що 02.08.2005 року мав місце нещасний випадок з потерпілим [PERSON] Постановою Відділення ВД ФССНВ у Скадовському районі Херсонської області від 25.01.2006 року [PERSON] була призначена страхова виплата потерпілому на виробництві. З інформації про суми виплат відділенням ВД ФССНВ у Скадовському районі Херсонської області вбачається, що протягом 2005-2014 років відповідачем позивачу було виплачено коштів на загальну суму 40800,75 грн. Вказані обставини сторонами визнавалися в зв'язку з чим в порядку ч. 1 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають. Правовідносини, які виникли між сторонами у зв'язку з відшкодуванням моральної шкоди, заподіяної внаслідок професійного захворювання, регулюються Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 р. № 1105-XIV (у редакції до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 лютого 2007 року № 717-V). Згідно частини 1 ст. 9 Закону України «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992р. № 2694-XII (в редакції Закону № 229-IV від 21 листопада 2002 року) відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Згідно з пп. «е» п. 1 частини 1 ст. 21 та частини 3 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, що діяла до прийняття Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 лютого 2007 року № 717-V, у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування у встановленому законодавством порядку зобов'язаний виплатити потерпілому грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння йому цієї шкоди. Зазначені норми не містили будь яких інших додаткових умов щодо відшкодування моральної шкоди. Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 лютого 2007 року № 717-V, який набув чинності 20 березня 2007 року, підпункт «е» пункту 1 частини першої ст. 21, частина 3 ст. 28, які передбачали зобов'язання Фонду у разі настання страхового випадку відшкодувати заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я грошову суму за моральну шкоду, з Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» виключені. Разом з тим, за змістом ст.ст. 21, 28, 30, 34, 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», абзацу 3 п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає з дня встановлення особі такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК. Згідно ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Також, відповідно до частин 1 та 2 ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Судом встановлено, що страховий випадок з позивачем стався 08 грудня 2005 року, коли МСЕК йому вперше була встановлена стійка втрата професійної працездатності та встановлено другу групу інвалідності, тобто до прийняття Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 лютого 2007 року № 717-V, а тому на правовідносини, що виникли між сторонами зазначений закон не розповсюджується. На час виникнення між сторонами правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, а саме, на грудень 2005 року, положення пп. «е» п. 1 частини 1 ст. 21 та частини 3 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» діяли, тому позивач має право на відшкодування моральної шкоди і доводи відповідача про відсутність правових підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди за рахунок відповідача, є такими, що не ґрунтуються на законі. Посилання відповідача на норми Законів України «Про Державний бюджет України на 2006 рік», «Про Державний бюджет України на 2007 рік», як такі, що припинили відшкодування моральної шкоди потерпілим, також, на думку суду, є безпідставними з огляду на наступне. Так, пунктом 27 cт. 77 Закону України від 20 грудня 2005 року № 3235-IV «Про Державний бюджет України на 2006 рік» на 2006 рік була зупинена дія абзацу четвертого статті 1 (в частині відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей), підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 21, частини третьої статті 28 та частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Цей Закон набув чинності з 01 січня 2006 року. Пунктом 22 ст. 71 Закону України від 19 грудня 2006 року № 489-V «Про Державний бюджет України на 2007 рік» на 2007 рік була зупинена дія абзацу четвертого статті 1 (в частині відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку), підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 21, частини третьої статті 28 та частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Цей Закон набув чинності з 01 січня 2007 року. Проте правовідносини по відшкодуванню позивачу моральної шкоди виникли до набрання чинності Законами України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та «Про Державний бюджет України на 2007 рік». Законом України від 27 грудня 2007 року № 107-VI «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» були внесені зміни до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у пункт 3 розділу ХІ «Прикінцеві положення», а саме, що «відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної (немайнової) шкоди застрахованим і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припиняється з 1 січня 2008 року». Проте рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 положення пункту 44 розділу ІІ Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», якими це було передбачено, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) і втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом цього рішення. Крім того, з огляду на частину 1 статті 58 Конституції України, Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини, як джерела права, реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань. Відповідно до роз'яснень, що містяться в пунктах 3 та 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. З довідки Обласної МСЕК м. Херсона від 05.10.2006 року № 002221 вбачається, що у випадку [PERSON] має місце факт моральної шкоди. Аналогічне вбачається також і з Заочного висновку № 377 від 22.11.2006 року Обласного центру МСЕК. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. З урахуванням наданих позивачем медичних документів про стан його здоров'я, факту, що позивач протягом тривалого часу був визнаний інвалідом ІІ, а потім ІІІ груп суд констатує, що йому безумовно була спричинена моральна шкода, яка виразилася у фізичному болю та стражданнях, яких позивач зазнав у зв'язку з ушкодженням здоров'я, а також у душевних стражданнях, яких він зазнав в зв'язку з тимчасовою втратою професійної працездатності, порушенням життєвих зв'язків. При цьому суд вважає, що з урахуванням глибини фізичних та душевних страждань позивача та з урахуванням вимог розумності і справедливості слід визначити розмір компенсації моральної шкоди у 15 мінімальних заробітних плат. При цьому суд враховує, що позивач відновив свою працездатність, на теперішній час не є інвалідом і відповідач належним чином здійснював на його користь необхідні передбачені законом страхові виплати. З доводами відповідача про те, що у вказаному випадку моральна шкода має компенсуватися винуватцем ДТП [PERSON], суд погоджується частково. Суд враховує, що на даний час згідно відповіді прокуратури Березанського району Миколаївської області від 24.06.2014 року відсутнє рішення, яким [PERSON] визнаний винним у ДТП внаслідок якого постраждав [PERSON] Також суд зауважує, що обов'язок відповідача компенсувати позивачу моральну шкоду носить самостійний характер. У разі встановлення вини [PERSON] відповідач не позбавлений права стягувати компенсований ним розмір моральної шкоди в регресному порядку. Враховуючи вищезазначені норми законодавства, а також фактично встановлені обставини справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог і необхідність задовольнити позов частково. На підставі ст.ст. 23, 1167 ЦК України, ч. 3 ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»,

Outcome: partial