Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-21 00:00:00

Вимоги позивача та доводи на їх обґрунтування Звернувшись до суду із вказаним позовом, представник АТ КБ «ПриватБанк» посилався на те, що 14 грудня 2015 року відповідач, підписавши Анкету - заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, отримав кредит у розмірі 5 000,00 грн., ліміт за яким в подальшому було неодноразово збільшено. При цьому, відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним Анкета - заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір. Тому відповідач, на думку позивача, був повністю поінформований про умови кредитування, а банком, у свою чергу, було відкрито кредитний рахунок із встановленням початкового кредитного ліміту та видано кредитну картку для користування картковим рахунком. За вказаним кредитним договором відповідач зобов`язався слідкувати за витратами коштів в межах кредитного ліміту, здійснювати погашення кредиту та процентів шляхом внесення грошей на кредитний рахунок у розмірі не менше мінімального обов`язкового платежу. Проте, як вказав позивач, умов договору у частині своєчасної та у повному обсязі сплати коштів на погашення кредитної заборгованості, відповідач не дотримався, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед банком, яка станом на 20 травня 2020 року становить 10 776, 21 грн. із яких : 9 816, 20 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту та 960,01 грн. - заборгованість за простроченими відсотками. Оскільки відповідач на час пред`явлення позову ухиляється від виконання своїх обов`язків за договором і не погашає заборгованість за ним, то представник позивача просив суд стягнути із нього (відповідача) на користь банку кредитну заборгованість у розмірі 10 776, 21 грн. та сплачений судовий збір у розмірі 2 102,00 грн. Процесуальні дії у справі Спрощене провадження за цими вимогами було відкрите ухвалою судді Арбузинського районного суду Миколаївської області від 27 травня 2020 року. Позиції сторін Представник позивача в судове засідання не з`явився, про його дату, час і місце повідомлявся належно кожного разу, причин свого неприбуття не вказав, проте, у матеріалах справи мається заява про розгляд справи за його відсутності ( а.с. 76). Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав і проти його задоволення не заперечував. Зокрема, пояснив, що у 2015 році він дійсно отримував у ПАТ «ПриватБанк» кредитну картку «Універсальна 30 днів пільгового періоду». З того часу активно користувався нею, здійснював погашення кредиту, однак, коли загинув його син він припинив здійснювати платежі, внаслідок чого могла виникнути заборгованість. Відповідач, при цьому пояснив, що він знав про збільшення банком кредитного ліміту, однак, його нічого не було відомо про збільшення розміру відсотків, що нараховувались за користування кредитними коштами. Погашення кредиту він здійснював самостійно, а також банк час від часу списував кошти із його зарплатної кратки. Установлені фактичні обставини справи і зміст правовідносин, що виникли між сторонами, із посиланням на докази, що надані позивачем, а також оцінка аргументів, наведених учасникам справи Тож, суд, заслухавши пояснення відповідача, дослідивши надані позивачем докази, оцінивши їх з точки зору належності, допустимості і достовірності, а також достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому їх дослідженні, виходив із такого. Зокрема, суд установив, що 12 грудня 2015 року було установлено кредитний ліміт у розмірі 5 000,00 грн. на картковий рахунок. Однак, Анкета - заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку не містить дати підписання її відповідачем. Проте, банк відкрив відповідачу кредитний рахунок, видавши кредитну картку зі строком дії до 12/18 року, на який установив кредитний ліміт у розмірі 5 000,00 грн. У подальшому банк збільшив ліміт кредитних коштів 04 червня 2016 року до 4 782, 73 грн. та 31 січня 2017 року - до 5 600,00 грн. Таким чином, відповідач загалом отримав від позивача кредитні кошти на загальну суму 15 382,73 грн., що підтверджується Довідкою про зміну умов кредитування ( а.с. 22) та Випискою по картковому рахунку ( а.с. 17-21) і не заперечується самим відповідачем. Тому, вирішуючи спір по суті, суд виходив із такого. Щодо питання про стягнення заборгованості за тілом кредиту, як у даному випадку простроченим У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. А згідно зі ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ст. 1054, ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позичкодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому. Факт отримання кредиту відповідачем у банку достовірно підтверджений матеріалами справи, а також поясненням самого відповідача. Зокрема, як установив суд, відповідач, згідно Довідки про умови кредитування ( а.с. 22) загалом отримав у позивача коштів на загальну суму 15 382, 73 грн. А тому в силу ч.1 ст. 1049 ЦК України повинен повернути ці кошти банку саме у цьому розмірі, так як вони являють собою по суті тіло кредиту. Водночас, прострочене тіло кредиту - це частина використаного кредитного ліміту або вся сума використаного кредитного ліміту, що на конкретну дату мало бути погашено позичальником, або погашено частково, не у повному обсязі. Разом із цим, із наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що за період з 20 квітня 2015 року по 30 вересня 2019 року відповідачем сплачено у рахунок погашення поточного тіла 3 495,88 грн., а у рахунок погашення простроченого тіла за цей же період - 8 337,75 грн. А у період з 01 жовтня 2019 року по 20 травня 2020 року - відповідачем у рахунок погашення заборгованості за простроченим тілом кредиту сплачено 1 188,15 грн. Таким чином, за період кредитування відповідачем загалом сплачено 13 021, 78 грн. у рахунок погашення тіла кредиту, тобто коштів, які були отримані ним у позивача. То якщо брати до уваги, що відповідач отримав у позивача кошти на загальну суму 15 382,73 грн. ( а.с. 22) і повернув їх на загальну суму 13 021,78 грн., то заборгованість за тілом кредиту, як то, простроченим, не може становити 9 816, 20 грн., а є дійсною на суму 2 360, 95 грн. Як наслідок, зі відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту у розмірі 2 360,95 грн., так як заборгованість у пред`явленому позивачем розмірі ( 9 816,20 грн.) спростована наданим ним же розрахунком. Стосовно вимоги про стягнення прострочених відсотків, нарахованих на користування кредитними коштами Згідно частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець, у даному випадку АТ КБ «ПриватБанк». Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на ті, що встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та ті, що обумовлені договором (договірні- розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У даному випадку, у Анкеті - заяві позичальника, що підписана відповідачем, установлена на момент ним отримання кредиту процентна ставка не визначена. Однак, позивач, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, у тому числі, крім його тіла, стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за відсотками у розмірі 960,01 грн. При цьому, позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір і порядок нарахування процентів, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 14 грудня 2015 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Умови і правила надання банківських послуг в ПриватБанку», а також Тарифи Банку. Витягом із Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Умовами і правилами надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження його позовних вимог, визначені, зокрема, пільговий період користування кредитними картами, базова процентна ставка на місяць, у тому числі щомісячний платіж, розмір та порядок нарахування пені та штрафів у разі прострочення зобов`язання. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг із Тарифів та саме ці Умови і правила надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився із ними, підписуючи Анкету - заяву, а також те, що вказані документи на момент отримання ним кредитних коштів узагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами саме у зазначеному в цих документах розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Також, суд за клопотанням представника позивача ( а.с. 79) у порядку ч.7 ст. 85 ЦПК України дослідив розділ 2.1.1 Умов та правил надання банківських послуг, який визначає загальні положення та умови обслуговування банківських карток (https://privatbank.ua/terms: Архів договорів/ стор.6/ посилання «Повний договір станом на 01.94.2015 року/ стор. 272 - 295). Проте, шляхом огляду цього доказу не було установлено того, що ця редакція Умов та правил надання банківських послуг була відома відповідачу і підписана ним. Тобто, це доказ не підтверджує факту, що відповідач дійсно був обізнаний із умовами договору, зокрема, щодо розміру процентів та порядку їх нарахування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у його Анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, у тому числі їх розмір та порядок нарахування, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов і правил надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. На таке вказала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. При цьому, слід відмітити, що обґрунтування обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг у ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку, в Анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та його приєднання як другої сторони до запропонованого договору. За такого, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які додані до позовної заяви, не містять підпису відповідача, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між ним та банком 14 грудня 2015 року шляхом підписання Анкети - заяви. При цьому, довідки про умови кредитування, зокрема, й щодо розміру та порядку нарахування відсотків, яка була б підписана відповідачем, позивач до суду не надав. Інакше кажучи, оглядом офіційного сайту позивача не установленого дійсності того, що відповідач був повністю обізнаний із умовами кредитування. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, їх розміру і порядку нарахування. Сама ж по собі вказівка на розмір процентів у позовній заяві та у розрахунку заборгованості не є достатніми доказами, які б давали підстави для стягнення, оскільки знову ж таки, Умови і правила надання банківських послу та Витяг із Тарифі банку відповідач не підписував. Крім того, відповідач вказав, що йому було відомо лише про збільшення кредитного ліміту і нічого не відомо про зміну процентної ставки і порядок їх нарахування. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою- споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН, зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. До того ж, слід вказати, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. А тому визнання позову з боку відповідача не є достатньою підставою для його повного задоволення, оскільки це, за установлених передумов, зокрема, і у частині неузгодження із ним розміру процентів, порушує права відповідача, як учасника цивільних правовідносин. До того ж, визнання відповідачем позову не звільняє позивача від обов`язку довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Тому у світлі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення із відповідача на його користь процентів за користування кредитними коштами у розмірі 960,01 грн. не підлягає до задоволення, оскільки розмір і порядок їх нарахування не були обумовлені при укладенні договору, принаймні, протилежного перед судом не доведено, зокрема, шляхом надання підписаної відповідачем довідки про умови кредитування. Однак, заборгованість за простроченим тілом кредиту на цей час не погашена, що установлено судом і підтверджується самим відповідачем. А тому, у цій частині права позивача є порушеними і підлягають захисту у спосіб, що ним запропонований, тобто шляхом стягнення із відповідача на його користь заборгованості за тілом кредиту. І як наслідок, цей позов підлягає до часткового задоволення з мотивів, що викладені судом вище, у той час, як інших вимог позивач не висував. Щодо розподілу судових витрат Стосовно ж стягнення з відповідача на користь позивача судового збору у розмірі 2 102,00 грн., то суд виходив із правила, установленого ч.1 ст. 141 ЦПК України, за яким судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. А тому, з відповідача на користь позивача слід стягнути 460, 55 грн. судового збору, що становить 21,91 % від пред`явленої суми позову. З цих мотивів,

Outcome: partial