Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-10 00:00:00

В грудні 2014 року позивачка звернулася до суду з позовом в якому просила стягнути на її кокисть з відповідача : 6823 грн. 03 коп заборгованості по заробітній платі за період з червня місяця 2014 року по 30 вересня 2014 року, 5306 грн. 40 коп середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, 5000 грн. моральної шкоди. Посилаючись на те, що позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем, після звільнення 30 вересня 2014 року належні їй суми заробітної плати не виплачені, що порушує право останньої у сфері трудових відносин і спричиняє моральну шкоду внаслідок переживань, порушення нормальних життєвих зв'язків, необхідності докладання додаткових зусиль для нормалізації свого життя. В ході розгляду справи позивач у порядку ст. 31 ЦПК України збільшувала позовні вимоги: відповідно до заяви від 25 грудня 2014 року просила стягнути 6823 грн. 03 коп. заборгованості по заробітній платі, 6854 грн. 10 коп. середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, 5000 грн. моральної шкоди; згідно заяви від 04 лютого 2015 року просила стягнути 6823 грн. 03 коп. заборгованості по заробітній платі, 9838 грн. 95 коп. середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за 89 робочих днів, 5000 грн. моральної шкоди. В апеляційній скарзі ДП «Ніжинський комбінат хлібопродуктів» просить скасувати рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 4 лютого 2015 року, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 4 лютого 2015 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Стягнуто з ДП «Ніжинський комбінат хлібопродуктів» на користь [PERSON] 9838 грн. 95 коп. середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 30 вересня 2014 року по 4 лютого 2015 року включно (сума визначена без утримання прибуткового податку й інших обов'язкових платежів), 500 грн. у відшкодування моральної шкоди та 487, 20 гривень судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції здійснюючи розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за 90 робочих днів, не взяв до уваги довідку ДП «Ніжинський комбінат хлібопродуктів» від 16.01.2015 року, яка здійснена на підставі наказу ДП «Ніжинський комбінат хлібопродуктів» від 15.09.2014 року № 134 «Про встановлення неповного робочого тижня» та наказу від 16.12.2014 року № 202 «Про встановлення неповного робочого дня та тижня», відповідно до якої кількість робочих днів в період з 30 вересня 2014 року по 19 січня 2015 року становить 62 робочі дні, чим порушив вимоги ст. 117 КЗпП України. Адміністрація підприємства відповідно до Напису про повідомну реєстрацію галузевої ( міжгалузевої) територіальної угоди, колективного договору мала право встановлювати неповний робочий час. А враховуючи специфіку виробництва, питання встановлення неповного робочого тижня було вирішено в скороченому терміні. На думку апелянта, суд першої інстанції визначаючи розмір моральної шкоди, не врахував вимоги ст. 237-1 КЗпП України та Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, якими встановлюється обов'язковість доведення наявності завданої моральної шкоди. В судове засідання позивачка та її представник, представник відповідача не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце судового розгляду справи. ( а.с.76,77) Від представника відповідача на адресу суду надійшла заява з проханням перенести розгляд справи на іншу дату у зв'язку з неможливістю прибути в судове засідання.( а.с.78) Суд вважає, що причина неявки в судове засідання представника відповідача є неповажною, а тому в силу вимог ст. 169 ч.2 ЦПК України його неявка не є перешкодою для розгляду справи. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. По справі встановлено, що [PERSON] працювала у ДП «Ніжинський комбінат хлібопродуктів» на посаді апаратника борошномельного виробництва, з якої звільнилася 30 вересня 2014 року за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується копією наказу «Про припинення трудового договору» від 30 вересня 2014 року № 90-к та записами у трудовій книжці (а.с.5,6). При звільненні з роботи підприємством не проведено повний розрахунок по заробітній платі. Заборгованість становила 6823,03 грн. [PERSON] в кінці грудня 2014 року було виплачено частково заробітну плату в розмірі 3622,87 гривень, що підтверджується в матеріалах справи платіжними дорученнями. ( а.с. 40,41) Станом на 1 січня 2015 року заборгованість по заробітній платі становить 3200 гривень 16 копійок .( а.с.32) Позивачка зверталась із заявою про виплату їй нарахованої, але невиплаченої заробітної плати до комісії по трудових спорах і відповідно до протоколу № 8 від 13 жовтня 2014 року було прийняте рішення про стягнення з ДП « Ніжинського комбінату хлібопродуктів» на користь [PERSON] заробітної плати в сумі 3200 гривень за серпень та вересень 2014 року ( а.с. 26-30) Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Ніжинського міськрайонного управління юстиції від 14 листопада 2014 року відкрито виконавче провадження про стягнення боргу з відповідача на користь позивачки на підставі посвідчення № 558 виданого 23.10.2014 року.( а.с.42) З довідки виданої ДП «Ніжинський комбінат хлібопродуктів» від 08 січня 2015 року вбачається, що середньоденна заробітна плата позивача становить 111 грн. 37 копійок (а.с.37). Розрахунок проведено за два останні місяці в яких позивач працювала. Відповідно до табеля-календаря на 2014 рік та листа Мінсоцполітики України від 4 вересня 2013 року № 9884/0/14-14/13 та листа Мінсоцполітики України від 09.09.2014 року № 10196/0/14-14/13 « Про розрахунок норми тривалості робочого часу відповідно на 2014 та 2015 роки вбачається, що за період з 1 жовтня 2014 року по 4 лютого 2015 року включно було 89 робочих днів з них : у жовтні - 23 робочі дні; у листопаді 20 днів ; у грудні -23 дні; у січні -20 днів; у лютому до дати постановлення рішення суду 3 дні. У наказах по ДП « Ніжинський комбінат хлібопродуктів» від 15 вересня 2014 року № 134 та від 16 грудня 2014 року, зазначено, що працівникам підприємства згідно доданого списку, за їх згодою, встановлюється неповний робочий тиждень з вихідними днями: п'ятниця, субота, неділя, з 15 вересня 2014 року та відповідно з 16 грудня 2014 року( а.с.60,61) Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 30 вересня 2014 року по 4 лютого 2015 року в сумі 9838 грн. 95 копійок, суд першої інстанції виходив з того, що згідно ст.117 КЗпП України такі вимоги є обґрунтованими, оскільки підприємство не виплатило позивачці належні суми в день звільнення, визначивши їх розмір в межах заявлених позовних вимог. Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що законні права позивача порушено, а відтак наявні правові підстави покладення на ДП «Ніжинський комбінат хлібопродуктів» обов'язку відшкодувати позивачу моральну шкоду виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 6823,03 грн., суд виходив з того, що на час ухвалення рішення заборгованість по виплаті заробітної плати в сумі 3622,87 гривень було виплачено позивачу, залишок заборгованості по заробітній платі у розмірі 3200,16 гривень є предметом примусового виконання ВДВС Ніжинського МРУЮ, що унеможливлює подвійне стягнення. Відмова судом першої інстанції у задоволенні позовних вимог, щодо стягнення заборгованості по заробітній платі підтверджується матеріалами справи, яким суд дав правильну оцінку і не суперечать нормам матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини. Рішення суду в цій частині є законним та обґрунтованим. Згідно статті 47 КЗпП України, роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. За змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. У відповідності до роз'яснень даних в п. 20 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року № 13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Спір щодо розміру середнього заробітку необхідного для розрахунку виплати за не проведення розрахунку при звільненні відсутній. В позовній заяві позивачем проведено розрахунок виходячи з розміру середньої заробітної плати отриманої за липень-серпень 2014 року.( а. с. 4). Судом першої інстанції при визначенні розміру середньої заробітної плати взято до уваги довідку в якій в розрахунок заробітної плати проведено з заробітної плати за червень-липень 2014 року( а.с.37) Механізм здійснення відповідного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Під час його проведення слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці невраховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов'язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністює. Позивачка [PERSON] згідно довідки від 8 січня 2015 року у серпні 2014 року ( місяць що передує місяцю звільнення) перебувала у відпусці, а тому судом першої інстанції вірно взято до уваги довідку про обрахунок середньоденного заробітку позивачки за червень-липень 2014 року. Суд першої інстанції помилково включив в період обрахування кількості робочих днів затримки розрахунку при звільненні - 30 вересня 2014 року. Згідно табелю обліку робочого часу [PERSON] ( а.с. 20,21) в день звільнення працювала, а отже за цей день їй була нарахована заробітна плата, тому період обрахування кількості робочих днів необхідно визначити з 1 жовтня 2014 року по 4 лютого 2015 року в кількості 89 робочих днів. Проводячи обрахунок середнього заробітку за затримку розрахунку, що підлягає стягненню з ДП « Ніжинський комбінат хлібопродуктів» на користь [PERSON] необхідно 89 днів* 111,45=9919,05 гривень, які і підлягають стягненню. Суд першої інстанції не вірно дійшов висновку про те, що на користь позивача підлягає стягненню лише сума середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні в межах заявлених позовних вимог виходячи з положень ст.11 ЦПК України, оскільки ця норма не стосується трудових спорів, а відповідно до вимог ст.303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги. Твердження в апеляційній скарзі ,що суд першої інстанції здійснюючи розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за 90 робочих днів, не взяв до уваги довідку ДП «Ніжинський комбінат хлібопродуктів» від 16.01.2015 року, яка здійснена на підставі наказу ДП «Ніжинський комбінат хлібопродуктів» від 15.09.2014 року № 134 «Про встановлення неповного робочого тижня» та наказу від 16.12.2014 року № 202 «Про встановлення неповного робочого дня та тижня», відповідно до якої кількість робочих днів в період з 30 вересня 2014 року по 19 січня 2015 року становить 62 робочі дні, чим порушив вимоги ст. 117 КЗпП України не заслуговують на увагу. Оскільки суд вірно зазначив у своєму рішенні з посиланням на вимоги ст.ст. 32,103 ЦПК України, що при зміні у організації виробництва, праці та її оплати керівництво ДП « Ніжинський комбінат хлібопродуктів» повинен був повідомити про зміни в оплаті праці позивачку не пізніше ніж за два місяці до вказаних змін. Наявність у матеріалах справи наказу від 15.09.2014 року № 134 «Про встановлення неповного робочого тижня» та заяви на надання [PERSON] згоди на встановлення скороченого робочого тижня не можуть бути належними та допустимими доказами у розумінні ст.ст. 58,59 ЦПК України. Крім того, після 15 вересня 2014 року позивачка працювала в звичному режимі : тобто п'ятиденний робочий тиждень з двома вихідними. Суд першої інстанції встановивши порушення прав позивачки, як працівника, у сфері трудових відносин внаслідок невиплати належних йому грошових суд, вірно прийшов до висновку про стягнення моральної шкоди в порядку ст.237-1 КЗпП. Виходячи із вимог розумності та справедливості та враховуючи положення матеріального права, апеляційний суд погоджується з визначеною судом першої інстанції оцінкою немайнової шкоди, заподіяної [PERSON] в розмірі 500 гривень. Доводи апеляційної скарги про відсутність вини відповідача у затримці виплати заробітної плати позивачу, та про скрутне фінансове становище відповідача, на думку колегії суддів апеляційного суду, не спростовують висновки суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог і не є підставою для задоволення апеляційної скарги, оскільки вони не ґрунтуються на положеннях матеріального права та не виключають відповідальності роботодавця, а порушене право позивача підлягає захисту. За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню , а рішення суду зміні.

Outcome: partial