Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-30 00:00:00

В жовтні 2018 року позивач [PERSON] через свого представника адвоката Бурчака В.С. звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] , в якому просив суд стягнути із відповідача на користь позивача матеріальну шкоду в сумі 83776,00 грн., моральну шкоду в сумі 29784,00 грн., та витрати на правову допомогу в сумі 4300,00 грн. В обґрунтування позову зазначено, що 06.02.2016 року внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за участі автомобіля «Вольво» д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , належний позивачу автомобіль «Нісан» д.н.з. [NUMBER] зазнав механічних пошкоджень. Відповідно до постанови Апеляційного суду м. Києва від 18.01.2017 року, відповідача було визнано винним у вчиненні зазначеної аварії. Цивільно-правова відповідальність автомобіля, яким керував відповідач була застрахована у ПрАТ «СК «Уніка» відповідно до договору АЕ/4620418 від 30.07.2015 р. ПрАТ «СК «Уніка» 15.06.2017 року було виплачено позивачу страхове відшкодування в сумі 49500,00 грн. Відповідно до страхового акту ПрАТ «СК «Уніка» № 00186513 від 14.06.2017 року, вартість відновлювального ремонту склала суму в розмірі 133276,45 грн. Позивач вказує, що виплачена сума страхового відшкодування не покрила вартість відновлювального ремонту в силу обмежень виплат страхового відшкодування на підставі укладеного договору, а тому відповідач має спатити відповідачу різницю між розміром відновлювального ремонту (133276,45 грн.) та виплаченим страховим відшкодуванням (49500,00 грн.), а саме: суму в розмірі 83776,00 грн. Крім того, позивачу було завдано моральну шкоду, яка, відповідно до висновку соціально-психологічного дослідження від 27.08.2018 року, становить суму в розмірі 29784,00 грн. З огляду на викладене, позивач вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав та просить стягути вказані суми із відповідача в примусовому порядку. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва [PERSON] від 22.10.2018 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. В зв`язку з відстороненням судді [PERSON] від здійснення правосуддя, на підставі розпорядження керівника апарату суду № 284 від 01.02.2019 року, справу було повторно автоматично розподілено та визначено головуючого суддю [PERSON] . Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва [PERSON]. від 01.02.2019 року, справу було прийнято до провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. В березні 2019 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] , в якому просив суд стягнути із відповідача за зустрічним позовом на користь позивача за зустрічним позовом матеріальну шкоду, завдану дорожньо-транспортною пригодою в сумі 393649,00 грн. В обгрунтунвання зустрічного позову зазначено, що [PERSON] подавши до суду первісний позов приховав те, що саме його дії спричинили ДТП, що підтверджується постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 18.10.2016 року, залишеною без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 11.01.2017 р., якою [PERSON] було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 122 КУпАП. В мотивувальній частні постанови апеляційної інстанції вказано, що вина [PERSON] була доведена під ча розгляду справи в суді та має безпосередній причинно-наслідковий зв`язок із пошкодженнями автомобілів сторін. З огляду на те, що [PERSON] створив аварійну обстановку на дорозі, а тому через його дії було пошкоджено належний [PERSON] автомобіль «Вольво» д.н.з. [NUMBER] , в зв`язку з чим саме [PERSON] має відшкодувати [PERSON] майнову шкоду. Звернувшись до ПрАТ «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», [PERSON] було виплачено страхове відшкодування сумі 50000,00 грн. Однак, цієї суми виявилось не достатнім для відновлювального ремонту транспортного засобу «Вольво» д.н.з. [NUMBER] , який фактично склав суму в розмірі 443649,00 грн. Позивач за зустрічним позовом вважає, що [PERSON] , відповідно до вимог закону має відшкодувати йому різницю між фактичним розміром шкоди (443649,00 грн.) та виплаченим страховим відшкодуванням (50000,00 грн.), а саме: суму в розмірі 393649,00 грн., а тому вимушений звернутись до суду із даним зустрічним позовом. 13.03.2019 року до суду від відповідача за первісним позовом надійшов відзив на позов, відповідно до якого він просить в задоволенні первісного позову відмовити, посилаючись на те, що дорожньо-транспортна пригода відбулась, в зв`язку зі створенням [PERSON] аварійної ситуації, саме його дії перебувають в причинно-наслідковому зв`язку із пошкодженнями транспортних засобів, а відтак відсутні підстави для відшкодування матеріальної шкоди відповідачем. Крім того, розмір моральної шкоди позивачем належними доказами не доведено, та наявний у справі висновок не є об`єктивним та таким, що беззаперечно доводить понесені позивачем моральні страждання у визначеному ним розмірі. В зв`язку зі звільненням судді [PERSON] , на підставі розпорядження керівника апарату суду від 22.06.2020 року № 419, справу було повторно автоматично розподілено та визначено головуючого суддю Чередніченко Н.П . Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 02.07.2020 року, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача за первісним позовом в судове засідання не з`явився. В матеріалах справи міститься письмова заява про розгляд справи без його участі, просив позов задовольнити, в зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу без його участі. Відзив на зустрічний позов до суду не надходив. Представник відповідача та сам відповідач за первісним позовом в судовому засіданні просили в задоволенні первісного позову відмовити, посилаючись на підстави, які викладені в письмовому відзиві та те, що позивачем не надано доказів роміру відновлювального ремонту . Зустрічний позов просили задовольнити в повному обсязі з викладених в ньому підстав. Одночасно вказавши, що позивачем за зустрічним позовом було здійснено повний відновлювальний ремонт автомобіля, на підтвердження чого суду були надані відповідні документи. Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, відповідача за первісним позовом, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] народися [INFO] , та є інвалідом 2 групи і має право на пільги, встановлені законом для ветеранів війни - інвалідів війни, що підтверджується копією паспорта та посвідчення. 06.02.2016 року о 15-00 год. в м. Києві по Дніпровському шосе, [PERSON] , керуючи автомобілем «Вольво» д.н.з. [NUMBER] порушив вимоги п.п. 2.3 (б), 12.1, 12.3, 13.1 ПДР України та здійснив зіткнення з автомобілем «Нісан» д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , що призвело до пошкодження транспортних засобів. Постановою Апеляційного суду м. Києва від 18.01.2017 року, [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та провадження у справі закрито, в зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строків накладення адміністративного стягнення, передбачених ст. 124 КУпАП. Крім того, судом встановлено, що постановою Апеляційного суду м. Києва від 11.01.2017 року, постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 18.10.2016 року, якою [PERSON] було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 122 КУпАП, було залишено без змін. З мотивувальної частини зазначеної постанови вбачається, що 06.02.2016 року о 15-20 год. в м. Києві по Дніпровському шосе біля естакади вул. Заболотного, [PERSON] , керуючи автомобілем «Нісан» д.н.з. [NUMBER] порушив вимоги п. 1.5, 2.3 б, 10.1, 12.9 г ПДР України, чим спричинив аварійну обстановку для водія автомобіля «Вольво» д.н.з. [NUMBER] , який вимушений був різко гальмувати та змінювати напрямок руху. В результаті зазначеної аварії транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. На підставі страхового акту ПрАТ «СК «Уніка» № 00186513 від 14.06.2017 року, страховою компанією було вирішено кваліфікувати зазначений випалок як страховий, та згідно акту та умов договору страхування № АЕ/4620418, виплатити [PERSON] відшкодування в сумі 49500,00 грн. 14.06.2017 року ПрАТ «СК «Уніка» було виплачено [PERSON] суму страхового відшкодування в розмірі 49500,00 грн., що підтверджується копією платіжного доручення № 024878. Позивач в обґрунтування вимог вказує, що розмір відновлювального ремонту автомобіля склав суму в розмірі 133276,45 грн., а тому відповідач має сплатити на його користь різницю між відновлювальним ремонтом та сумою виплаченого страхового відшкодування. Перевіряючи обґрунтованість вимог первісного позову в частині відшкодування вартості відновлювальног ремонту, суд приймає до уваги те, що згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Згідно зі ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними діями чи бездіяльністю фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, яка завдана джерелом підвищеної небезпеки (автомобілем) відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє цим транспортним засобом. Відповідно до ст.ст. 1188, 1194 ЦК України, шкода,завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а сааме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Пунктом 6 Постанови ВССУ № 4 від 01.03.2013р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», що особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Пунктом 4 вищезазначеної постанови, передбачено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особічи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завданушкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. У разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (стаття 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача. Вимогами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довеститі обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Пред`являючи первісний позов, сторона позивача вказувала на те, що вартість відновлювального ремонту автомобіля «Нісан» в сумі 133276,45 грн. зафіксована в страховому акті, а відтак відповідач має сплатити різницю між цією вартістю та виплаченим страховим відшкодуванням. Разом з тим, суд звертає увагу сторони позивача за первісним позовом на те, що матеріальний збиток і фактичний відновлювальний ремонт автомобіля є різними поняттями. Стороною позивача за первісним позовом не доведено в ході розгляду справи розмір відновлювального ремонту, а зазначена сума в страховому акті, на думку суду, вказаний розмір не доводить. З будь-якими клопотаннями, зокрема, в частині витребування доказів на підтвердження вартості матеріального збитку, відновлювального ремонту, сторона позивача за первісним позовом до суду не зверталась. Крім того, позивачем за первісним позовом не надано доказів того, що автомобіль фактично було відновлено та позивачем були сплачені кошти на відновлювальний ремонт пошкодженого автомобіля. Окремо варто відзначити, що позивачем за первісним позовом не пред`явлено вимог про відшкодування завданого матеріального збитку, зокрема, різниці між встановленим матеріальним збитком та виплаченим страховим відшкодуванням, а суд, відповідно до вимог цивільного процесуального закону, позбавлений можливості вийти за межі пред`явлених позовних вимог. Враховуючи викладене, суд вважає, що підстав для задоволення первісного позову в частині відшкодування вартості відновлювального ремонту в розмірі 83776,00 грн. відсутні, оскільки, стороною позивача не доведено достатніми доказами розмір відновлювального ремонту та те, що цей розмір перевищує фактично виплачену суму страхового відшкодування. В частині вимог первісного позову про відшкодування моральної шкоди слід вказати наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. На підставі ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. При цьому, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, моральна шкода відшкодовується незалежно від наявності вини. Відповідно до п. 5 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. В обґрунтування цієї частини позовних вимог, позивач за первісним позовом зазначив про те, що моральна шкода полягала у психічних переживаннях та стражданнях, які він переніс під час та після ДТП, порушення звичного стану життя, у зв`язу з відсутністю автомобіля на протязі його ремонту, а також стрес та незручності, які він переніс у зв`язку із вирішенням спору в суді. Аналізуючи зібрані докази, суд визнає факт заподіяння позивачу моральної шкоди, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 06.02.2016 року. Проте, враховуючи характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, суд вважає розмір моральної шкоди, пред`явлений позивачем до стягнення у розмірі 29784,00 грн., - є завищеним, та зазначений розмір, на думку суду, не знайшов свого об`єктивного підтвердження в ході розгляду справи, а наданий стороною позивача висновок експерта Лабораторії оперативної психодіагностики та експертизи моральної шкоди № 27-08-18 від 31.08.2018 року, відповідно до якого було рекомендовано для застосування сума на відшкодування моральної шкоди [PERSON] в сумі 29784,00 грн., проведений головою громадської організації [PERSON] , має рекомендаційний характер, та, на переконання суду, не свідчить поза розумним сумнівом про завдання моральної шкоди позивачу в розмірі, пред`явленому, останнім, до стягнення. Слід зазначити, що стороною позивача в ході розгляду справи не було заявлено клопотань в частині призначення у справі відповідної судової експертизи, проведення якої було б доручено судовим експертам відповідної кваліфікації, а тому суд вважає, що доводи сторони відповідача за первісним позовом в частині завищеного розміру суми, яка пред`явлена позивачем до стягнення на відшкодування моральної шкоди, заслуговують на увагу. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що позивачу за первісним позовом дійсно було заподіяно моральну шкоду, внаслідок ДТП, однак, з огляду на те, що в ході розгляду справи було встановлено обопільність винних дій позивача та відповідча, які призвели до аварії та, відповідно, до її наслідків, обсяг моральних страждань, а тому суд,

Outcome: partial