Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-09 00:00:00

В жовтні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, в якому з урахуванням уточнень позовних вимог просив суд визнати за ним та відповідачем по 1/2 частині квартири [ADDRESS], мотивуючи свої вимоги тим, що в період перебування сторін у шлюбі з 10 червня 1995 року по 14 листопада 2008 року ними в 1999 році було придбано вищезазначену квартиру за спільні кошти для потреб проживання сім`ї. Наразі в зазначеній квартирі проживає відповідач і їх спільна дитина - [PERSON], [INFO] Посилаючись на те, що згідно із правовстановлюючими документами на спірну квартиру відповідач є власником квартири, яка, за твердженням позивача, є спільним майном подружжя, що, на його думку, створює небезпеку розпорядження відповідачем майном на свій розсуд без урахування інтересів позивача, тому з його боку виникла необхідність звернутися до суду з позовом про поділ спільного майна (а.с.2-4, 17, 61) Під час розгляду справи позивач та його представник кожний окремо підтримали позовні вимоги, з підстав викладених судом вище. Окремо позивач зазначив, що за час перебування у зареєстрованому шлюбі із відповідачем сторонами було придбано за спільні кошти дві квартири: в 1997 році - однокімнатна квартира [ADDRESS], яка за спільною домовленістю між на той час подружжям була подарована сину [PERSON] в 2009 році, та в 1999 році - двокімнатна квартира [ADDRESS]. Позивач зазначив, після розірвання шлюбу в 2008 році в двокімнатній квартирі залишилися проживати відповідач із сином, а у вищезазначеній однокімнатній квартирі став проживати позивач, де він власне і зареєстрований. Проте, влітку 2014 року позивач звернувся до позивача із пропозицією добровільно поділити вищезазначену двокімнатну квартиру, але позитивної відповіді не отримав, що і змусило його звернутися в суд (а.с.28) Відповідач під час розгляду справи зазначила, що в частині обґрунтування позивачем своїх позовних вимог вона визнає ті обставини, що дійсно спірна квартира була придбана сторонами під час шлюбу і за спільні кошти для сумісного проживання, проте підстав для задоволення позову немає, оскільки позивач звернувся до суду із пропуском трирічного строку позовної давності, рахуючи останній з моменту розірвання шлюбу між сторонами в 2008 році, оскільки з моменту розірвання шлюбу із нею позивач в спірній квартирі не проживав за власним бажанням, що, на її думку, свідчить про те, що він втратив інтерес до спірного нерухомого майна. І всі 6 наступних років він своє право порушеним не вважав, з будь-якими пропозиціями до неї не звертався. Відтак про ймовірне порушення свого права позивачу було відомо з моменту розірвання шлюбу і перебіг строку почався в 2008 році. Окремо подала письмові заперечення (а.с.28, 55-57) В судове засідання 10 лютого 2015 року ні позивач із представником, ні відповідач не з`явилися, подали заяву про розгляд справи без їх участі на підставі наявних доказів, також нагадали, що позивач позовні вимоги підтримує, а відповідач просить у їх задоволенні відмовити, застосувавши наслідки спливу позовної давності (а.с.60, 62) Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відтак, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи та розглянувши справу в межах доводів позовних вимог, приходжу до наступного висновку. Судовим розглядом встановлено, що з 10 червня 1995 року по 25 листопада 2008 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с.7) Згідно з розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 02.10.1996 року №1563 «Про затвердження тимчасового Порядку видачі свідоцтв про право власності на об`єкти нерухомого майна» 02 листопада 1999 року Головним управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації на підставі наказу від 27.10.1999 року [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі заяви, договору про дольову участь, акту прийому-передачі квартири, довідки про виплату 100% вартості квартири та акту приймальної комісії про введення об`єкта в експлуатацію (а.с.39, 58) Розділ VII «Прикінцеві положення» СК України передбачає, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 31 січня 2004 року. Таким чином, суд вважає, що правовий режим спірного майна має визначатись за нормами КпШС України, оскільки СК України не має зворотної дії у часі і поширюється на відносини, що виникли після введення його в дію, а джерело та час придбання спільно нажитого подружжям майна має враховуватися при вирішенні спору про поділ майна подружжя. На підставі викладеного порядок набуття спільного майна та його правовий режим по даному спору має визначатися нормами КпШС України, а поділ майна подружжя за правилами, які передбачені СК України. Так, згідно зі ст.22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу є його спільною сумісною власністю, частки якого між подружжям визнаються рівними. Відповідно до ст. ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, у разі поділу якого частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже указаними нормами передбачена презумпція віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України має довести протилежне (спростувати матеріально-правову презумпцію) В свою чергу, частиною 1 статті 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню (ч.1 ст.61 ЦПК України) Так, сторонами не заперечується, що спірна квартира була придбана за рахунок спільних коштів на підставі договору про дольову участь з метою використання її для проживання сім`ї, тобто на неї розповсюджується режим спільної сумісної власності подружжя, в якому може бути визнано за кожною із сторін право власності на спірну квартиру в рівних частках - по ? частині без її поділу в натурі. Проте, вирішуючи питання про можливість задоволення позовних вимог, слід звернути увагу на доводи відповідача про необхідність застосування наслідків спливу строків позовної давності. Відповідно до ч.2 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Вирішуючи питання початку строку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, бо саме по собі припинення шлюбу не є свідченням порушення права власності когось із подружжя. Неподання позову про поділ майна, в тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б свідчили про заперечення права одного з подружжя на набуте в період шлюбу майно, яке зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права такого подружжя і вказувати на початок перебігу строку позовної давності. Разом з тим, звертають на себе увагу наступні обставини. Суд критично ставиться до твердження позивача про те, що тільки влітку 2014 році виникла небезпека розпорядження відповідачем спірним майном на свій розсуд без урахування інтересів позивача, що стало тим моментом, з якого позивач почав рахувати строк свого порушеного права. Власність зобов`язує і власник майна має цікавитися ним. Проте, обидві сторони підтвердили в судовому засіданні, що з моменту розірвання шлюбу позивач у спірній квартирі не проживає, витрат по її утриманню не несе, оскільки протягом останніх 6 років проживає в квартирі сина під [ADDRESS], де він і зареєстрований, що свідчить про те, що зазначена квартира весь цей час перебуває в одноосібному користуванні відповідача, а позивач по суті втратив до неї інтерес (а.с.6) Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 14.11.2008 року, яке набуло чинності 25.11.2008 року, шлюб між сторонами розірвано (а.с.7), відтак з цього моменту шлюбні відносини між членами подружжя, спільне проживання та ведення спільного господарства припинилося. В даному конкретному випадку, суд приходить до висновку, що момент, з якого позивач повинен був дізнатися про порушення свого права співпадає із моментом розірвання шлюбу, і перебіг строку позовної давності слід рахувати з 25.11.2008 року. Отже станом на момент звернення з позовом до суду позовна давність сплинула. Поважних причин пропуску даного строку позивачем не наведено. Навпаки, сам позивач і в позовній заяві, і в заяві про усунення недоліків своєї позовної заяви, і в судовому засіданні звернув увагу суду на те, що вперше він звернувся до відповідача із «пропозицією добровільного поділу спірної квартири» лише в липні і серпні 2014 року за спливом 6 років після розірвання шлюбу (а.с.3, 15) Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі,є підставою для відмови у позові. Відповідно до роз`яснень, викладених в п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed