Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-05 00:00:00

В жовтні 2016 року позивачка звернулася до суду з позовом в якому просила постановити рішення про розірвання шлюбу між нею, [PERSON] та [PERSON], що був зареєстрований Сурсько-Литовською сільською радою Дніпропетровського району Дніпропетровської області 09 жовтня 1997 року, актовий запис № 15; після розірвання шлюбу залишити їй прізвище «Дорош»; визнати домоволодіння № 23 по вул. Набережній в с. Сурсько-Литовське Дніпровського району Дніпропетровської області спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та її, [PERSON]; визнати 1/2 частку домоволодіння № 23 по вул. Набережній в с. Сурсько-Литовське Дніпровського району Дніпропетровської області такою, що є її, [PERSON] приватною власністю; в порядку поділу майна подружжя визнати за нею, [PERSON] право власності на домоволодіння № 23 по вул. Набережній в с. Сурсько-Литовське Дніпровського району Дніпропетровської області, в цілому. В обґрунтування позову позивачка вказала, що 09 жовтня 1997 року між нею та відповідачем був укладений шлюб, від якого спільних неповнолітніх дітей вони не мають. Спільне життя з відповідачем не склалося внаслідок того, що вони мають різні погляди на сімейне життя, між ними постійно виникали сварки, крім того вони з відповідачем втратили один до одного почуття кохання та взаємоповаги. Вважає, що сімя розпалася остаточно і поновити її неможливо, так як вони з відповідачем вже досить тривалий час проживають окремо, та фактично утворили нові сімї. Проживання однією сімєю, ведення спільного господарства та підтримання шлюбних відносин між нею та відповідачем припинено на початку листопаду 2015 року. 25 вересня 2007 року за спільні сумісні кошти подружжя, вона з відповідачем придбали житловий будинок № 23 по вул. Набережній у с. Сурсько-Литовському Дніпровського району Дніпропетровської області, але за невідомих їй підстав у якості покупця був вказаний лише її чоловік [PERSON] Вважає, що спірне домоволодіння повинно бути поділене між співвласниками виходячи з того, що кожному з них фактично належить та має бути виділено по 1/2 частині спірного домоволодіння. У відповідача є інше житло власником якого він є, а саме квартира № 170 у буд. № 47 на [PERSON] у ж/м Сокіл-2 у м. Дніпро, в той час як спірний будинок є її єдиним житлом. Вважала за доцільне припинити право власності відповідача на спірний будинок і визнати за нею в порядку поділу майна подружжя право власності на будинок. Компенсацію вартості частки відповідача у розмірі 94948 грн. гарантувала. Угоди про добровільний поділ майна між ними не досягнуто, тому [PERSON] звернулася до суду з даним позовом. Представник позивачки [PERSON] за довіреністю [PERSON] надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується довідкою про смс-повідомлення від 09.06.2017 року (а.с.31). Представник третьої особи Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Надра» у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням (а.с.28). Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони з 09 жовтня 1997 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, який був зареєстрований Сурсько-Литовською сільською Радою Дніпропетровського району Дніпропетровської області, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено актовий запис №15 (а.с.10), від якого спільних неповнолітніх дітей сторони не мають. Спільне життя подружжя не склалося внаслідок несумісності характерів та різних поглядів на життя. Сторони разом не проживають з листопада 2015 року, з цього часу шлюбні стосунки не підтримують, спільного господарства не ведуть, між ними більше не існує близьких відносин. На підставі наведеного, суд вважає, що позовні вимоги позивачки про розірванню шлюбу обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлено, що сімя сторін носить формальний характер і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх інтересам. Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Під час шлюбу подружжям був придбаний житловий будинок № 23 по вул. Набережній у с. Сурсько-Литовському Дніпровського району Дніпропетровської області, який складається з житлового будинку літ. А, загальною площею 45,6 кв.м., житловою площею 10,1 кв.м., та слідуючих господарських будівель та споруд: сарай літ. Б, вбиральня літ. В, колодязь літ. к, огорожі №1-4, про що свідчить Договір купівлі-продажу серії ВКА №167558 від 25 вересня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с.11). На підставі вищевказаного Договору купівлі-продажу право власності на спірне домоволодіння зареєстровано за відповідачем, що підтверджується Витягом з Державного реєстру правочинів №4668523 від 25 вересня 2007 року (а.с.12). Спірний будинок є іпотечним майном на підставі Договору іпотеки укладеного 25 вересня 2007 року та посвідченого приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], та перебуває під забороною на відчуження (реєстраційний номер 5724877). Угоди про добровільний поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжям не досягнуто. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, що також передбачено ст. 372 ЦК України, згідно якої у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.п. 19, 23, 24 своєї Постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу; вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог ст. 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (ч. 2 ст. 364 ЦК України). Окрім цього, відповідно до ч. 2-3 ст. 72 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання) майна за час шлюбу, крім випадків встановлених законом або договором. Відповідно до правової позиції ВСУ, висловленої у постанові від 03.06.2015 року № 6-38цс15, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи ст. 60 СК України,\~та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма ст. 60 СК України\~вважається правильно застосованою. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ст. 68 СК України). Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права та встановлені обставини є доказом того, що вищезазначене майно, а саме: житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами є обєктами спільної власності подружжя та предметом поділу між подружжям. Згідно із ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 213 ЦПК України). За таких обставин суд вважає позовні вимоги позивачки обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню та вважає за необхідне визнати спільною сумісною власністю подружжя домоволодіння № 23 по вул. Набережній у с. Сурсько-Литовському Дніпровського району Дніпропетровської області; та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину вищевказаного домоволодіння. Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 1500 грн. 68 коп. Стягнути з [PERSON] на користь держави 551 грн.20 коп. судового збору.

Outcome: partial