Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-27 00:00:00

В грудні 2015 року позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства „[PERSON] Аваль (надалі [PERSON] Аваль), посилаючись на порушення її прав відповідачем / т. 1, а.с. 3 - 7 /. Під час перебування справи в провадженні суду позивач, користуючись своїми процесуальними правами, подала додаткову позовну заяву від 24 лютого 2016 року про збільшення позовних вимог, в якій просила визнати за нею право на вклади в порядку спадкування та стягнути належні до виплат суми по них / т. 1, а.с. 182 190 /. Ухвалою суду від 11 березня 2016 року на підставі цієї заяви було відкрито провадження та прийнято її до розгляду в одному провадженні з позовом від 29 грудня 2015 року / т. 2, а.с. 33 /. Під час розгляду справи по суті позивач [PERSON], так само, як і її представник адвокат [PERSON] / т. 2, а.с. 1-5 /, заявлений позов підтримали, просили задовольнити його, пояснивши, що 14 листопада 2007 року та 11 липня 2008 року між банком відповідачем, в особі начальника його Миргородського відділення [PERSON] та позивачем [PERSON] були укладені два договори на вклади Універсальний (без пролонгації), за якими позивач передала банку певні суми в доларах США строком на 6 місяців з відсотковою ставкою по вкладах 26 % річних. Крім того, протягом вересня 2007 року лютого 2008 року між банком відповідачем, в особі начальника його Миргородського відділення [PERSON] та чоловіком позивача [PERSON] [PERSON] було укладено ряд договорів на вклади Універсальний (без пролонгації), за яким той передав банку готівкою різні суми в гривнях, доларах США та євро строком на 6 місяців з відсотковою ставкою по вкладам 25% та 26% річних. За життя ці вклади йому повернуті не були. В червні 2015 року [PERSON] помер, внаслідок чого відкрилася спадщина. При цьому позивач вчинила дії по прийняттю спадщини та отримала в органах нотаріату свідоцтво про право на спадщину за законом на нерухоме майно. З пояснень представника сторони позивача вбачається, що відповідач заперечує наявність грошових вкладів [PERSON], а відтак і заперечує право позивача [PERSON] на їх спадкування. Представник відповідача [PERSON], яка діє на підставі відповідної довіреності / т.1, а.с. 95, т.2, а.с.205 /, заявлений позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні повністю, пояснивши, що ні договори ні прибуткові валютні та касові ордери, на які посилається сторона позивача не зареєстровані та не обліковуються у відповідача. Кошти за цими договорами від позивача та [PERSON] в установу банку відповідача не надходили, рахунки не відкривалися. Форма цих договорів не відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно правовими актами у сфері банківської діяльності чи банківськими правилами. Таких документів стороною позивача суду не надано, а надані не відповідають Інструкції про касові операції в банках України. Представник Банку [PERSON] не мала повноважень на здійснення касових операцій та самочинно визначати відсоткові ставки. З цих підстав заявлені вимоги є безпідставними. Третя особа на стороні відповідача [PERSON], будучи зареєстрованою за адресою, зазначеною в позовній заяві / т.1, а.с. 21 /, а відтак належним чином, в порядку передбаченому абзацом 4 ч. 5 ст. 74 ЦПК України повідомленою про день та час розгляду справи / т.2, а.с. 206,207 /, перебуваючи у міждержавному розшуку по кримінальному провадженню, в судове засідання не прибула, про причини своєї неявки суд не повідомила, свого ставлення до заявленого позову не висловила. Заслухавши пояснення сторони позивача і відповідача, дослідивши письмові докази по справі та проаналізувавши їх в сукупності, суд приходить до висновку про те, що заявлений позов підлягає до часткового задоволення з наступних обґрунтувань. Судом встановлено, що 14 листопада 2007 року та 11 липня 2008 року між позивачем [PERSON] та АППБ „ Аваль (надалі перейменованим у ПАТ „[PERSON] Аваль) були укладені договори на вклад Універсальний (без пролонгації) № 20/02-02/40 та № 20/02-02/19, за якими позивач передав банку готівкою відповідно: 10000 доларів США строком на 6 місяців з відсотковою ставкою по вкладу 26 % річних; 45000 доларів США строком на 6 місяців з відсотковою ставкою по вкладу 26 % річних / т. 1, а.с. 10, 11 /. Факт передачі позивачем цих коштів відповідачу на виконання умов вищезгаданих Договорів підтверджується прибутковими валютними ордерами № 58 від 14 листопада 2007 року та №64 від 11 липня 2008 року / т. 1, а.с. 12,13 /. В проміжок часу з вересня 2007 року по лютий 2008 року між банком відповідачем, в особі начальника його Миргородського відділення [PERSON] та [PERSON] було укладено ряд договорів на вклади „Універсальний (без пролонгації), а саме укладено: 1) 05 вересня 2007 року договір № 20/02-02/76, за умовами якого згаданий вкладник передав банку готівкою 25000гривень терміном на 6 місяців з виплатою 25 % річних; 2) 05 вересня 2007 року договір № 20/02-02/74, за умовами якого згаданий вкладник передав банку готівкою 16000 євро терміном на 6 місяців з виплатою 26 % річних; 3) 14 листопада 2007 року договір № 20/02-02/36, за умовами якого згаданий вкладник передав банку готівкою 31000 доларів США терміном на 6 місяців з виплатою 26 % річних; 4) 19 грудня 2007 року договір № 20/02-02/82, за умовами якого згаданий вкладник передав банку готівкою 15000 доларів США терміном на 6 місяців з виплатою 26 % річних; 5) 07 лютого 2008 року договір № 20/02-02/55, за умовами якого згаданий вкладник передав банку готівкою 25000 гривень терміном на 6 місяців з виплатою 25 % річних; 6) 07 лютого 2008 року договір № 20/02-02/43, за умовами якого згаданий вкладник передав банку готівкою 10000 доларів США терміном на 6 місяців з виплатою 26 % річних / т.1, а.с. 198, 200, 202, 204, 206, 208 /. Факт передачі цим вкладником грошових коштів відповідачу на виконання умов вищезгаданих договорів підтверджується прибутковими валютними та касовими ордерами відповідно: 1)№ 7 від 05 вересня 2007 року; 2)№ 32 від 05 вересня 2007 року; 3)№ 47 від 14 листопада 2007 року; 4)№ 21 від 19 грудня 2007 року; 5)№ 15 від 07 лютого 2008 року; 6)№ 15 від 07 лютого 2008 року / т. 1, а.с. 199, 201, 203, 205, 207, 209/. 02 червня 2015 року [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про його смерть, внаслідок чого відповідно до положень ст. ст. 1220, 1221 ЦК України відкрилася спадщина / т.1., а.с. 191 /. Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 16 грудня 2015 року встановлено, що [PERSON] спільно проживала однією сімєю зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини та понад пять років / т.1, а.с. 196, 197 /. За приписами ст. 61 ч. 3 ЦПК України вказані обставини не підлягають доказуванню. Згідно зі ст. 1218, ст. 1228 ч. 2, ст. 1230 ч. 2 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Право на вклад входить до складу спадщини незалежно від способу розпорядження ним. До спадкоємця переходить право на стягнення неустойки (штрафу, пені) у звязку з невиконанням боржником спадкодавця своїх договірних обовязків, яка була присуджена судом спадкодавцеві за його життя. Як вбачається з копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 січня 2016 року, на підставі ст. 1264 ЦК України спадкоємцем майна [PERSON], померлого 02 червня 2015 року, є [PERSON], яка за приписами ст. ст. 1222, 1223 ЦК України може бути спадкоємцем, а відтак і має право на спадкування / т.1, а.с. 192 /. Постановою приватного нотаріуса Миргородського міського нотаріального округу Полтавської області [PERSON] від 09 лютого 2016 року позивачу [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого 02 червня 2015 року [PERSON] на грошові вклади, оскільки наявність таких вкладів чи заповідальних розпоряджень не підтверджені відповідачем / т.1, а.с. 195, 194 /. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. За змістом ст. 631 ч. 2 ЦК України договір набирає чинності з моменту його укладення. Статтею 638 ч. 1 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобовязується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку встановлених договором. Статтею 1059 ЦК України передбачено, що договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативноправовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Суд вважає, що договори на вклади, другі примірники яких надано стороною позивача на підтвердження заявлених вимог, відповідають вимогам згаданих норм, оскільки мають просту письмову форму й містять усі істотні умови, необхідні для договору даного виду, а саме: суму вкладу, розмір відсотків за користування вкладом, порядок їх нарахування, термін дії договору / т.1, а.с. 10, 11, 198, 200, 202, 204, 206, 208 /. Пункт 8 глави 2 розділу ІІІ Інструкції про касові операції у банках України передбачає, що після завершення приймання готівки клієнту видається квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція, або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції, а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ. Надані стороною позивача другі примірники прибуткових валютних та касових ордерів до укладених договорів на вклади відповідають вказаним вимогам Інструкції, а отже ці ордери є документами, які підтверджують внесення позивачем [PERSON] та [PERSON] грошових коштів до банку, тобто письмова форма договору банківського вкладу є додержаною / т. 1, а.с. 12, 13, 199, 201, 203, 205, 207, 209 /. Одночасно з цим такі договори підписано від імені банку повноважною особою [PERSON], оскільки таке повноваження начальника Миргородського відділення Полтавської обласної дирекції на той час ВАТ „[PERSON] Аваль як укладення депозитних договорів від імені банку, передбачалося довіреністю, виданою їй 27.12.2006 року / т.1, а.с. 132 /. На час укладення цих договорів остання працювала на посаді начальника Миргородського відділення, відповідно до наказу і згідно своїх посадових інструкцій, мала забезпечувати якісне обслуговування клієнтів, залучала та обслуговувала багатих, заможних клієнтів, забезпечувала контроль за організацією касової роботи у відділенні, за збереженням готівки, проведення касових операцій. Частиною 4 ст. 95 ЦК України встановлено, що керівники філій та представництв призначаються юридичною особою і діють на підставі виданої нею довіреності. Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Згідно ст. 237 ч. 1 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобовязана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Статтею 239 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обовязки особи, яку він представляє. При таких обставинах суд вважає додержаною письмову форму договорів банківського вкладу, на підставі яких заявлено відповідні позовні вимоги. Одночасно з цим суд не може прийняти до уваги посилання представника банку відповідача на невідповідність змісту прибуткових валютних ордерів за згаданими Договорами вимогам Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої Постановою Правління національного банку України від 14 серпня 2003 року №337, оскільки положення вказаної Інструкції встановлюють порядок і вимоги щодо здійснення банками, їх філіями та відділеннями касових операцій і не встановлюють будь яких обовязкових правил поведінки для клієнтів банку. У правовідносинах позивача [PERSON] та [PERSON] з банком касову операцію проводила працівник банку, а не сама позивач та її чоловік, а тому останні і не можуть бути відповідальними за порушення працівниками банку положень згаданої інструкції та інших внутрішніх банківських нормативних документів. Видані банком вкладникам прибуткові валютні та касові ордери за Договорами мають підпис посадової особи, достовірність та повноваження якої засвідчені печаткою банку. Отже, ці ордери є документами бухгалтерського обліку, складені представником банку і за їх відповідність вимогам нормативних актів несуть відповідальність саме працівники банку, а не вкладник. Разом з цим відповідно до пункту 6.4 Договорів № № 1, 2 банк відповідач брав на себе зобовязання нести відповідальність за дії службовця, уповноваженого приймати вклади від фізичних осіб ( в даному випадку [PERSON]М.), як за свої власні. Крім того, за висновками комплексної судово-технічної експертизи документів та судовопочеркознавчої експертизи № 3433/3434 від 17.06.2016 року, які суд визнає вірогідними та такими, що узгоджуються із сукупністю інших доказів, підписи і рукописні записи ( буквені і цифрові ) в Договорах на вклади та підписи в прибуткових валютних та касових ордерах виконані саме [PERSON] Монтаж відтисків печаток АППБ «Аваль», ВАТ «[PERSON] Аваль» та підписів від імені працівника банку ([PERSON]М.) за допомогою компютерної або копіювально-розмножувальної техніки не проводився / т.2, а.с. 121-186 /. Та обставина, що Постановою Правління АППБ „Аваль №П-78/8 від 03.11.2004 року встановлені порядок, форми типи і види депозитних договорів не має правового значення, тому, що відповідно до ст. 57 Конституції України, кожному громадянину гарантується право знати свої права та обовязки, а тому закони та інші нормативно правові акти, які визначають права та обовязки громадян, повинні бути доведені до відому населення у порядку, встановленому законом. Закони та інші нормативно-правові акти, які визначають права та обовязки громадян, не доведені до відома населення у порядку, встановленому законом, є недійсними. Вказаний нормативно правовий акт офіційно не опублікований і в Єдиний державний реєстр нормативних актів не включений. Суд не може прийняти до уваги посилання представника банку відповідача, як заперечення відносно позову на те, що кошти від позивача за зазначеними договорами до каси банку не надходили і рахунки по цим депозитним договорам не відкривалися, оскільки ці обставини не спростовують факту передачі позивачем [PERSON] та [PERSON] коштів відповідальному працівнику банку, тим більше, що проведення по касі отриманих коштів та відкриття рахунку не могло залежати від волі вкладника. Крім цього, за умовами згаданих договорів (п. 2.2), відповідний рахунок зобовязувався відкрити банк, а у виданих вкладникам ордерах банком було зазначено номери рахунків, які повинні були бути відкритими ним, відповідно до укладеного договору. Статтею 17 Загальної декларації прав людини, передбачено ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Згідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. У відповідності до ст. 526 ЦК України зобовязання мають виконуватися відповідно умов договору та вимог Цивільного кодексу України. За змістом ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до пункту 3.2.3. раніше згаданих Договорів вкладник має право по закінченню строку договору отримувати всі належні йому суми коштів за договором готівкою. Стаття 1060 ЦК України встановлює що, за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобовязаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Умови договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Згідно з положеннями ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається. Виходячи із системного аналізу вищенаведеного законодавства, враховуючи факти і обставини, встановлені судом, ПАТ „[PERSON] Аваль зобовязаний повернути позивачу, внесені ним та його спадкодавцем суми вкладів по договорам в тій валюті, в якій вони були внесені, а відмова від такого повернення є неправомірною. Тому суд вважає, що вимога позивача про стягнення сум вкладів ґрунтується на законі, а отже підлягає до задоволення зі стягненням з відповідача на кристь позивача за всіма договорами вкладу в сумі 50000 гривень, 111000 доларів США та 16000 євро. При вирішенні позовних вимог в частині стягнення із відповідача відсотків за користування кредитом суд виходить із наступного. Статтями 6, 627 ЦК України утверджений принцип свободи договору, згідно якого сторони вправі на власний розсуд врегульовувати свої відносини за договором, якщо це не суперечить прямій указівці закону, або якщо обовязковість для сторін певних приписів закону прямо не випливає з їх змісту або суті відносин між сторонами. Окрім того, статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину. Укладені [PERSON] та [PERSON] договори банківського вкладу у встановленому законом порядку недійсними не визнані. Ні Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з фізичними і юридичними особами (п. 1.9), ні рішення Комітету з управління активами та пасивами не містять прямих указівок про незаконність, недійсність або нікчемність умов договорів банківського вкладу в частині визначення розміру процентів, якщо вони перевищують максимальний розмір відсоткової ставки по вкладам. Відповідно до ч. 1 ст. 360 7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняті за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обовязковим для усіх судів України. При вирішенні позовних вимог [PERSON] щодо стягнення відсотків за користування грошовим вкладом суд виходить із положень ч. 2 ст. 1070 ЦК України, за якою проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу, та приймає до уваги зміст постанови Верховного Суду України № 6-302цс від 27 квітня 2016 року, в якій сформульовано правову позицію, щодо стягнення процентів за користування грошовим вкладом у разі неналежного виконання умов договору після закінчення терміну його дії. Оскільки в Договорах на вклади не визначений розмір процентної ставки за користування грошовим вкладом після закінчення терміну їх дії у разі неналежного виконання зобовязань за ними, не передбачено їх автоматичної пролонгації та зміни умов в односторонньому порядку, відсотки річних у розмірі 25 % та 26 % за укладеними Договорами мають бути нараховані протягом строку їх дії (6 місяців), а після закінчення строку вкладу відсотки мають нараховуватися відповідно до рішень Комітету з управління активами та пасивами банку № 7/1 від 01.02.2007 року та № 100302/РІ/1 від 02.03.2010 року в розмірі відсоткових ставок по рахунках фізичних осіб «До запитання» у відповідній валюті (з 01.04.2007 року 0,25 % річних в доларах США та євро, 0,5 % річних в гривнях, з 02.04.2010 року 0,01 % річних у всіх валютах) / т. 1, а.с. 140, т. 2, а.с.72 /. Враховуючи вище викладене, із ПАТ „[PERSON] Аваль на користь [PERSON], необхідно стягнути заборговані відсотки по вкладах у доларах США в загальній сумі 14932,09 доларів США: по договору № 20/02-02/40 від 14 листопада 2007 року 1352,74 долари США (10000 * 26 %/ 12 * 6 = 1300 доларів США; 10000 х 0,25%/365*686 = 46,99 долари США; 10000 х 0,01%/365*2097 = 5,75 долари США); по договору № 20/02-02/19 від 11 липня 2008 року 6012,70 долари США (45000 * 26 %/ 12 * 6 = 5850 доларів США; 45000 х 0,25%/365*444 = 136,85 долари США; 25000 х 0,01%/365*2097 = 25,85 долари США); по договору № 20/02-02/36 від 14 листопада 2007 року 4193,95 долари США (31000 * 26 %/ 12 * 6 = 4030 доларів США; 31000 х 0,25%/365*686 = 145,65 долари США; 31000 х 0,01%/365*2155 = 18,30 долари США); по договору № 20/02-02/82 від 19 грудня 2007 року 2025,64 долари США (15000 * 26 %/ 12 * 6 = 1950 доларів США; 15000 х 0,25%/365*650 = 66,78 долари США; 15000 х 0,01%/365*2155 = 8,86 долари США); по договору № 20/02-02/43 від 07 лютого 2008 року 1347,06 долари США (10000 * 26 %/ 12 * 6 = 1300 доларів США; 10000 х 0,25%/365*601 = 41,16 долари США; 10000 х 0,01%/365*2155 = 5,90 долари США). Заборговані відсотки по вкладу у євро за договором № 20/02- 02/74 від 05 вересня 2007 року на користь позивача слід стягнути в сумі 2172,29 євро (16000 * 26 %/ 12 * 6 = 2080 євро; 16000 х 0,25%/365*756 = 82,84 євро; 16000 х 0,01%/365*2155 = 9,45 євро). Заборговані відсотки по вкладах у гривнях на користь позивача слід стягнути в загальній сумі 6744,24 гривні: по договору № 20/02-02/76 від 05 вересня 2007 року 3398,66 гривень (25000 * 25 %/ 12 * 6 = 3125 гривень; 25000 х 0,5%/365*756 = 258,90 гривень; 25000 х 0,01%/365*2155 = 14,76 гривень); по договору № 20/02-02/55 від 07 лютого 2008 року 3345,58 гривень (25000 * 25 %/ 12 * 6 = 3125 гривень; 25000 х 0,5%/365*601 = 205,82 гривень; 25000 х 0,01%/365*2155 = 14,76 гривень). При вирішенні даного спору судом приймається як обовязкова до застосування постанова Верховного Суду України № 6-39цс від 29 травня 2013 року, в якій зроблено правовий висновок про те, що у разі порушення Банком обовязку повернути вклад і нараховані проценти з нього підлягають стягненню на користь вкладника окрім суми депозиту проценти по банківським вкладам за прострочений строк до дня фактичного повернення коштів вкладникам, а також 3% річних за несвоєчасне виконання грошового зобовязання на підставі частини 2 ст. 625 ЦК України. Такими чином, необхідно стягнути із ПАТ „[PERSON] Аваль на користь позивача в рахунок 3% річних від прострочених сум за всіма договорами вкладів у доларах США в загальній сумі 27771,62 долари США: по договору № 20/02-02/40 від 14 листопада 2007 року 2500,24 долари США ((10000+1300)х 3%/365*2692 (кількість днів після закінчення строку дії договору) = 2500,24 долари США); по договору № 20/02-02/19 від 11 липня 2008 року 10624,17 долари США ((45000+5850)х 3%/365*2542 (кількість днів після закінчення строку дії договору) = 10624,17 долари США); по договору № 20/02-02/36 від 14 листопада 2007 року 8179,74 долари США ((31000+4030)х 3%/365*2841 (кількість днів після закінчення строку дії договору) = 8179,74 долари США); по договору № 20/02-02/82 від 19 грудня 2007 року 3907,79 долари США ((15000+1950)х 3%/365*2805 (кількість днів після закінчення строку дії договору) = 3907,79 долари США); по договору № 20/02-02/43 від 07 лютого 2008 року 2559,68 долари США ((10000+1300)х 3%/365*2756 (кількість днів після закінчення строку дії договору) = 2559,68 долари США). В рахунок 3% річних від простроченої суми по вкладу у євро за договором № 20/02- 02/74 від 05 вересня 2007 року на користь позивача слід стягнути 4325,83 євро ((16000+2080)х 3%/365*2911 (кількість днів після закінчення строку дії договору) = 4325,83 євро). В рахунок 3% річних від прострочених сум по вкладах у гривнях на користь позивача слід стягнути в загальній сумі 13100,09 гривень: по договору № 20/02-02/76 від 05 вересня 2007 року 6729,20 гривень ((25000+3125)х 3%/365*2911 (кількість днів після закінчення строку дії договору) = 6729,20 гривень); по договору № 20/02-02/55 від 07 лютого 2008 року 6370,89 гривень ((25000+3125)х 3%/365*2756 (кількість днів після закінчення строку дії договору) = 6370,89 гривень). При вирішенні позовних вимог [PERSON] щодо стягнення пені у розмірі 0,05 % від неповернутої суми вкладу за кожен день затримки відповідно до п. 4.1 договорів № 20/02-02/40 від 14 листопада 2007 року та № 20/02-02/19 від 11 липня 2008 року суд виходить із положень ст. 258 ЦК України про спеціальну позовну давність відносно стягнення пені в один рік, та приймає до уваги зміст постанови Верховного Суду України № 6-116цс від 06 листопада 2013 року, в якій сформульовано правову позицію, за якою стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. З цих підстав, розрахунки пені, наведені позивачем у позовній заяві, є вірними та приймаються до уваги судом. Позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення з відповідача пені у розмірі 0.05 % від неповернутих сум вкладів за кожен день затримки по договорах укладених [PERSON] до задоволення не підлягають, оскільки, виходячи з положень ст. 1230 ч. 2 ЦК України, та в супереч вимогам ст. ст. 10, 60, 131 ЦПК України стороною позивача суду не надано належних і допустимих доказів того, що відповідна пеня була присуджена судом останньому, за його життя, як спадкодавцю, а відтак до неї, як до спадкоємця, перейшло право на стягнення такої пені у звязку з невиконанням боржником спадкодавця своїх договірних обовязків. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] з урахуванням принципу диспозитивності, визначеного ст. 11 ЦПК України ґрунтуються на законі. При цьому суд виходить з того, що на вимогу вкладника до банку про видачу вкладу позовна давність не поширюється, що встановлено п. 2 ч. 1 ст. 268 ЦК України. Понесені позивачем [PERSON] судові витрати по оплаті позову судовим збором, які документально підтверджені /т.1, а.с. 2 / на суму 6090 гривень, підлягають до часткового відшкодування за рахунок відповідача згідно до положень ст. 88 ч. 1 ЦПК України пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 2227,72 грн. (6090*36,58% (відсоток задоволених позовних вимог).

Outcome: partial