Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-27 00:00:00

Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, подав письмові заперечення, відповідно до яких він стверджує, що його батько ухилявся від виконання своїх батьківських обов'язків, зловживав алкогольними напоями та «гуляв», грошей додому не приносив, вчиняв сварки з його матір'ю, бив її, а після її смерті, коли відповідачу було 16 років, не піклувався про нього. Крім нього у позивача є дочка [PERSON], [INFO], за рахунок якої відповідач жив до повноліття. Відповідач стверджує, що позивач потрапив в дорожньо-транспортну пригоду, та щоб відшкодувати шкоду потерпілим, продав їх квартиру в м.Києві, придбавши меншу та гіршу, що продовжувалось декілька разів. Після продажу останньої квартири вони розділили кошти, і з 2005 року батько не дає йому спокою судовими процесами. В 2010 році він втратив роботу та постійного місця роботи не має, в нього двоє неповнолітніх дітей, на старшого сина він сплачує аліменти, має значну заборгованість. Внаслідок постійних безпідставних звинувачень з боку батька він втратив здоров'я та в 2008 і 2010 роках потрапив на лікування в інститут серцево-судинної хірургії ім..Амосова та у відділення невідкладеної кардіології Київської міської клінічної лікарні. Він вважає, потреба батьків в матеріальні допомозі має визначатися відповідно до прожиткового мінімуму, встановленого законом. Виходячи з положень ч.1 ст.10 Сімейного кодексу України щодо можливості застосування аналогії закону до сімейних правовідносин, не врегульованих сімейним кодексом, при визначенні потреби у матеріальній допомозі треба виходити з критеріїв, закріплених у ч.4 ст.75 СК України про те, що один з подружжя є такими, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. На думку відповідача, позивач не може бути визнаний таким, що потребує матеріальної допомоги, враховуючи, що Законом України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» встановлено прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність у сумі 949 гривень, а позивач отримує пенсію в розмірі 1247 гривень 52 копійки, що також перевищує мінімальний розмір заробітної плати, яку відповідач може отримувати. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, допитавши свідка [PERSON], дослідивши матеріали цивільної справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Так, в судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] є сином позивача [PERSON], що підтверджується даними його свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого повторно відділом РАЦС Дарницького районного управління юстиції міста Києва 27.06.2014 року (а.с.9). Позивач [PERSON], [INFO], є особою похилого непрацездатного віку, пенсіонером,ком, інвалідом 2 групи, що підтверджується даними її паспорта та пенсійного посвідчення (а.с.3,5). Згідно з довідкою, виданою Управлінням Пенсійного фонду України в м.Борисполі та Бориспільському район, позивач отримує пенсію розмір якої з травня 2014 року становить 1247 гривень 52 копійки (а.с.7). Крім того, згідно з виписками з історії хвороби №4378 за 2001 рік, №18830/41555 за 2003 рік, №6110 за 2004 рік та довідкою,виданою стаціонарним відділенням Бориспільської ЦРЛ №2453 від 10.10.2011 року, позивач [PERSON] неодноразово, в 2001, 2003, 2004,2011 роках лікувався у зв'язку з гострим порушенням мозкового кровообігу, повторним інсультом. В судовому засіданні встановлено, крім відповідача, позивач має повнолітню працездатну дочку, що визнано в судовому засіданні обома сторонами. В цей же час, відповідач [PERSON], постійного місця роботи не має, має на утриманні двох неповнолітніх дітей: дочку [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO], на утримання якого сплачує аліменти за рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області в розмірі ? частини доходу щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та має загальну заборгованість станом на 28.08.2014 року в розмірі 66785 гривень. Згідно з довідкою б/д інституту серцево-судинної хірургії ім..Амосова та виписки з історії хвороби стаціонарного хворого №13539 за 2010 рік відповідач [PERSON] двічі, в 2008 і 2010 роках, проходив стаціонарне лікування в інституті серцево-судинної хірургії ім..Амосова та у відділенні невідкладеної кардіології Київської міської клінічної лікарні. Відповідно до вимог ч.1 ст.202 Сімейного кодексу України повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. При цьому, за змістом ч.1 ст.205 Сімейного кодексу України суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. Відповідно до ч.2 вказаної статті при визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред'явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків. Таким чином, з наведених норм чинного сімейного законодавства вбачається, що при вирішення питання про присудження аліментів з дочки, сина на утримання батьків, які є непрацездатними, суд в тому числі має встановити, що батьки потребують матеріальної допомоги. Оскільки прямо в нормі закону це поняття не визначено, суд має керуватись вимогами ч.1 ст.10 Сімейного кодексу України,за змістом якої, якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону). Так, відповідно до ч.4 ст.75 Сімейного кодексу України один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Суд також зауважує, що відповідно до змісту ч.2 та 3 ст.75 Сімейного кодексу України також йдеться мова про непрацездатних осіб, які потребують матеріальної допомоги. Відповідно до ст..7 Закону України «Про державний бюджет України на 2014 рік» установлено у 2014 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 1176 гривень та осіб, які втратили працездатність, - 949 гривень. Оскільки позивач отримує пенсію в розмірі, яка забезпечує йому прожитковий мінімум, встановлений законом, на думку суд він не може бути визнаний таким, що потребує матеріальної допомоги. Також суд бере до уваги, що за змістом ст..ст.203,206 Сімейного кодексу України стягнення з дитини витрат на догляд та лікування батьків - є додатковими витратами, а також, що у виняткових випадках, якщо мати, батько є тяжко хворими, інвалідами, а дитина має достатній дохід (заробіток), суд може постановити рішення про стягнення з неї одноразово або протягом певного строку коштів на покриття витрат, пов'язаних з лікуванням та доглядом за ними. Проте, позивачем не було заявлено відповідних позовних вимог щодо стягнення додаткових витрат, викликаних хворобою, інвалідністю або немічністю, не наведено розмірів таких витрат, а також не зазначено будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що позивач несе чи потребує таких витрат. На підставі наведеного, суд прийшов до переконання, що в задоволенні заявленого позову слід відмовити, оскільки позивачем не доведено, що він за своїм матеріальним станом потребує матеріальної допомоги. При цьому доводи позивача про те, що відповідач є причетним до незадовільного матеріального стану позивача, суд вважає безпідставними та необґрунтованими, крім того позивачем ці обставини жодним належним доказом доведені не були. В зв'язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні з позовом до суду, судові витрати по сплаті судового збору підлягають віднесенню за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed