Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-17 00:00:00

В грудні 2018р. [PERSON] звернулась з вищеназваним позовом, мотивуючи його тим, що її шлюб з відповідачем розпався і відновленню не підлягає, оскільки шлюбні відносини між ними припиненні: вони тривалий час спільно не проживають, не ведуть спільного господарства і тому перебування в шлюбі з відповідачем суперечить її інтересам. З врахуванням вказаного позивачка просить розірвати вказаний шлюб та залишити малолітнього сина [PERSON], 02.12.2013року народження, проживати з нею. Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги визнав, вказавши, що ініціатором розірвання їхнього шлюбу є саме позивачка. Не заперечує щодо визначення місця проживання сина [PERSON] з позивачкою за умови , що остання не буде чинити йому перешкод у спілкуванні з дитиною. В судовому засіданні позивачка свої позовні вимоги підтримала, а відповідач - визнав повністю. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Факт перебування сторін у шлюбі підтверджується свідоцтвом про одруження серії І-ТП № 068076, виданим 17 липня 2010 року Прибережненською сільською радою Ружинського району Житомирської області. Сторони є батьками [PERSON], 02.12.2013 року , спору щодо місця проживання якого між сторонами немає. 2 З пояснень позивачки, викладених нею в позовній заяві, та пояснень відповідача, викладених у відзиві на позов, які вони підтвердили в судовому засіданні, вбачається, що сторони на даний час не підтримують сімейних відносин, і примирятись між собою та проживати однією сім'єю не бажають, спору між ними щодо визначення місця проживання малолітнього сина немає: дитина проживає разом з позивачкою і відповідач не заперечує відносно подальшого проживання сина з матір'ю. Згідно зі статтею 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст.110 СК України). Оскільки позивачка наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Крім того, як вбачається із поданого до суду відзиву відповідача, та його пояснень в судовому засіданні, він позовні вимоги визнає повністю. Суд вважає, що вказане визнання позову не суперечить вимогам законодавства, не порушує прав та законних інтересів ні сторін по справі, ні інших осіб, а тому суд приходить до впевненості, що подальше збереження сім'ї [PERSON] є неможливим , оскільки суперечить їхнім інтересам, і з цих підстав позовна вимога про розірвання шлюбу підлягає повному задоволенню. Прізвище позивачки після розірвання шлюбу суд не змінює на дошлюбне, оскільки нею відповідне клопотання до суду не подане. Місце проживання малолітнього сина сторін - [PERSON], 02.12.2013року народженняч, суд визначає за згодою батьків за місцем проживання матері дитини. При цьому суд вважає за необхідне роз'яснити, що статтею 141 Сімейного кодексу України визначено, що мати i батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Оскільки відповідач по початку розгляду справи по суті визнав позовні вимоги повністю, тому суд,

Outcome: approved