Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-29 00:00:00

В жовтні 2013 року із Апеляційного суду Дніпропетровської області надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк», 3-я особа Орган опіки та піклування виконавчого комітету Красногвардійської у м. Дніпропетровську ради про визнання договору іпотеки недійсним, в якій позивач просив суд постановити рішення, яким визнати договір іпотеки № 2007-108-М від 02.10.2007 року, укладений між [PERSON] та ПАТ «Приватбанк» недійсним. В обґрунтування позову позивач зазначив, що 02 жовтня 2007 року між ним та відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № 2007-108-М. Предметом цього договору було надання кредиту в розмірі 54000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 25 вересня 2022 року. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір іпотеки нерухомого майна № 2007-108-М від 02.10.2007 року. Згідно із даним договором відповідач прийняв в іпотеку нерухоме майно, а саме будинок загальною площею 60,70 кв.м., житлова площа 35,40 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], що належить на праві власності [PERSON] власнику майна на підставі договору купівлі продажу. На момент укладання вказаного договору іпотеки, так і по теперішній час разом з позивачем в будинку, що є предметом іпотеки, проживала [PERSON] та її неповнолітня донька [PERSON], 2005 року народження, для яких вказаний будинок був єдиним місцем проживання. На момент укладання спірного договору іпотеки органи опіки та піклування своєї згоди не надавали, а тому передача в іпотеку будинку [ADDRESS], який був єдиним місцем проживання [PERSON], що є членом сім'ї [PERSON] і мала право користування спірним будинком, є таким, що не відповідає вимогам закону та вчинено всупереч інтересам малолітньої [PERSON] З огляду на викладене, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] просив суд задовольнити позовні вимоги свого довірителя та визнати вищевказаний кредитний договір недійсним з підстав визначених у позовній заяві. Представник відповідача Дементьєва О.М. у судовому засіданні заперечувала проти позову та просила відмовити в його задоволенні на що надала свої письмові заперечення. Вивчивши матеріали справи, вислухавши сторони суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню по наступним підставам. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно до п. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності договору є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частиною 1-3,5 ст. 203 ЦК України. Згідно ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Судом встановлено, що 02 жовтня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки № 2007-108-М на придбання нерухомості за адресою [ADDRESS], в сумі 54 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 25 вересня 2022 року. Даний договір було посвідчено приватним нотаріусом [PERSON], реєстр 157/07 (а.с.4-6). Відповідно до п. 7 кредитного договору, в забезпечення виконання зобов'язань іпотекодавцем надав позичальнику в іпотеку нерухоме майно, а саме житловий будинок з господарюючими будівлями та спорудами, які розташовані на земельній ділянці площею 1649 кв.м. за адресою [ADDRESS], реєстраційний номер 17746962 в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно, що підтверджується копією витягу (а.с.7). Як вбачається з вказаного кредитного договору [PERSON] ознайомився з умовами укладеного ним кредитного договору, оскільки підписав його, тим самим погодився на умови отримання кредиту, відсотковою ставкою та штрафними санкціями за невиконання зобов'язань по його поверненню, тобто при укладенні Кредитного договору сторони зафіксували, що ними узгоджені усі істотні умови і підтвердили повне розуміння предмету кредитного договору та інших зазначених в ньому питань. Більш того, відповідно до ч. 2 ст. 1056 Цивільного кодексу України [PERSON] мав право відмовитись від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це банк до встановленого кредитним договором строку його надання, однак позивач не відмовився від одержання кредиту, а в повній мірі скористався коштами, наданими Банком. Отже, волевиявлення [PERSON] щодо отримання кредиту саме на умовах, запропонованих банком, на момент укладення кредитного договору, було вільним та відповідало його внутрішній волі, будь-яких доказів, які б спростовували це судження позивач та його представник не надали. Пунктом 2 ч.1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку» визначено істотні умови, які повинен містити договір іпотеки, якими є, зокрема зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання та посилання на правочин., у якому встановлено основне зобов'язання. При укладанні кредитного договору банком було дотримано умови щодо отримання згоди дружини іпотекодавця, а також згоди щодо надання в іпотеку відповідного майна в якості забезпечення виконання зобов'язань за договором, що передбачено п.п.14,6 договору іпотеки (а.с.63). Також іпотекодавцем була надана розписка, якою було засвідчено, що на момент укладання договору, [PERSON] не проживає однією сім'єю з третьою особою (а.с.63). Підставою недійсності правочину за ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України є суперечність саме змісту правочину нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства з огляду на те, що змістом правочину є відповідні його виду умови. Згідно вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 33, ст. 39 ЗУ «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекою держатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» встановлено, що для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності, або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. До цих випадків віднесено: наявність права власності дітей на це майно, наявність права користування. Згідно зі ст. 17 ЗУ «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Відносно твердження позивача про те, що при укладанні кредитного договору було порушено вимоги ст. 12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних дітей», а саме, при укладанні договору органи опіки та піклування не надали своєї згоди на утримання вищевказаного договору іпотеки, то суд ставиться критично, оскільки, згода органів опіки та піклування необхідна лише у випадку, якщо дитина є власником, або має право користування житловим приміщенням, що відчужується. Позивач у своїй заяві зазначає, що на момент укладення спірного договору, разом з позивачем у спірному будинку проживала [PERSON] та її неповнолітня дочка [PERSON], для яких вказаний будинок був єдиним місцем проживання. До матеріалів справи, позивачем була надано довідка про склад сім'ї, яка видана головою квартального комітету 31 травня 2013 року, де зазначається, що у будинку [ADDRESS] реєстровано наступні особи: [PERSON], [PERSON], 1981 року народження, [PERSON], 2005 року народження та [PERSON], 2009 року народження. Проте як вбачається із матеріалів справи, дана довідка позивачу була надана вже після укладання договору іпотеки від 02 жовтня 2007 року. Крім того, зазначена неповнолітня дитина є лише членом сім'ї [PERSON], та не є його дочкою та була зареєстрована у домоволодінні лише після укладання оспорюванного договору іпотеки. На момент укладання договору іпотеки малолітні та неповнолітні права власності, права користування житловим будинком не мали. Укладений договір іпотеки не торкався майнових прав неповнолітньої дитини іпотекодавця, оскільки вона таких прав на предмет іпотеки не мала. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що всі загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, при укладені даного договору були додержані, а тому не має підстав визнавати його недійсним. Відповідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки позивачу відмовлено у задоволенні позову, то суд вважає що не має підстав для повернення йому судових витрат. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed