Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-04 00:00:00

В грудні 2014 року\~ позивач звернувся до суду із позовом, в якому просить суд виселити відповідача з житлового приміщення по [ADDRESS] та зняти її з реєстрації за цією адресою. Ухвалою суду від 12 січня 2015 року було відкрито провадження лише в частині вимог про виселення відповідача, в частині зняття її з реєстрації було відмовлено у відкритті провадження. Так, позивач мотивує свої вимоги з урахуванням пояснень в судовому зсіданні наступним. Він та відповідач проживають та зареєстровані разом зі спільним сином в кімнаті [ADDRESS] , яка для проживання була надана позивачу як військовослужбовцю та членам його родини військовою частиною [NUMBER] відповідно до договору найму. В зв`язку з тим, що згідно рішення суду, яке набрало чинності, шлюб між сторонами розірвано,\~ позивач вважає, що відповідач втратила право проживання в гуртожитку і має бути виселена на підставі п. п. 5.1, 5.10 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженого наказом Міністра оборони України від 30.11.2011 року. В свою чергу, позивач стверджує, що гуртожиток, де сторони проживають йому на праві власності не належить і ніхто його не уповноважував звертатися до суду із цим позовом. Навпаки, він вважає, що своїм проживанням колишній член його родини порушує права військовослужбовців, оскільки військова частина могла б розмістити на місці колишньої дружини іншого військовослужбовця. В той же час позивач не заперечує той факт, що весь час сплачує комунальні послуги в тому числі і за дружину, на запитання ж суду, чому після розлучення не порушив це питання перед тією особою, на балансі якої перебуває цей гуртожиток, або перед військовою частиною, відповів, що не вважав це за потрібне. Посилаючись на норми ст.116 ЖК УРСР просить задовольнити позов (а.с.3-4, 13-15, 17-18) Відповідач в судовому засіданні просила суд повністю відмовити у задоволенні позову без обґрунтування своєї позиції. Представник третьої особи під час судового розгляду просив позовні вимоги задовольнити з підстав, на яких наполягає позивач, також акцентував увагу суду на тому, що гуртожиток, в якому проживають сторони на даний час військовій частині не належить. В судове засідання 05 червня 2015 року третя особа свого представника не направила, була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи відповідно до положень ст.74 ЦПК України. Його неявка не є перешкодою для розгляду справи. Заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.214 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує, зокрема, питання про те, чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити. При цьому суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судовим розглядом встановлено і не заперечується сторонами що вони зареєстровані та проживають за адресою [ADDRESS] площею 33,15 кв.м, разом із спільним сином [PERSON] , 1998р.н. (а.с.5, 6, 7, 19, 56, 75) В свою чергу, позивач є військовослужбовцем (а.с.40) Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Так, судом згідно ч.4 ст.10 ЦПК України неодноразово роз`яснювались позивачу його права та обов`язки, зокрема, згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України самому доводити ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а в разі утруднень в їх отриманні звертатися до суду із відповідними клопотаннями про витребування певних доказів. Проте, суду не було надано доказів на підтвердження того, що займане приміщення було «виділено» позивачу для проживання як військовослужбовцю, що воно має статус гуртожитку. З наявних в матеріалах справи копій договорів найму жилих приміщень від 25 грудня 2013 року та 31 грудня 2014 року вбачається лише, що військова частина [NUMBER] (наймодавець) та позивач (наймач) раз на рік укладали договори найму кімнати №5 загальною площею 33,15 кв.м в будинку [ADDRESS] , згідно яким наймодавець надавав дану кімнату наймачу, а останній сплачував за це плату за проживання та комунальні послуги (а.с.19, 78) Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Так, і сторони, і третя особа не заперечують той факт, що кімната №5, про виселення з якої відповідача порушує питання позивач останньому\~ на праві власності не належить. Між тим, як вбачається з довідки Міністерства оборони України Військової частини [NUMBER] від 19 березня 2015 року за №492 будівлі та споруди, зокрема, [ADDRESS] , знаходяться на балансі Київського квартирно-експлуатаційного Управління. Станом на 16 березня 2015 року у військовій частині [NUMBER] ні однієї будівлі зі статусом гуртожитку немає (а.с.56) Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 09 грудня 2013 року, яке набуло чинності 20 грудня 2013 року, шлюб між сторонами розірвано (а.с.8-9) Однак суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки судовим розглядом безспірно встановлений той факт, що позивач, який має право користуватися житловим приміщенням кімнатою [ADDRESS] , не уповноважений діяти в інтересах власника даної будівлі, й відтак не наділений за законом правом звернення до суду із позовом про виселення відповідача, зокрема, і на тій підставі, що вона більше не є членом родини військовослужбовця. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст.18 ЖК УРСР управління житловим фондом здійснюється виключно власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відтак особою, яка наділена правом на звернення в суд із вимогами про виселення відповідача є власник будівлі або уповноважений ним орган. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed