Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-17 00:00:00

В грудні 2015 р. [PERSON] звернулась із позовом до [PERSON] Вказувала, що в 1998 р. вона придбала у відповідача 27/100 часток домоволодіння № [ADDRESS], оформивши договір купівлі-продажу нерухомого майна на Південній товарній біржі, який було зареєстровано в КП ММБТІ. В серпні 2015 р. позивач звернулась із заявою до Державної реєстраційної служби Миколаївського міського Управління юстиції Миколаївської області для проведення державної реєстрації права власності частки зазначеного домоволодіння у державному реєстрі речових прав та їх обтяжень, однак їй було відмовлено у зв'язку з відсутністю нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу та наявністю зазначених у технічному паспорті від 25.12.2014 р. самочинних побудов. Іншими співвласниками домоволодіння є [PERSON], якому належить 7/25 часток та [PERSON], якій належить 9/20 часток домоволодіння. На теперішній час, з означених причин, позивачка не має можливості розпоряджатися належним їй майном. Посилаючись на вищевикладене, позивач попросить суд визнати дійсним договір №8668 купівлі-продажу нерухомого майна [ADDRESS], укладений 04.05.1998 р. між [PERSON] та [PERSON] на Південній Товарній Біржі та зареєстрований в КП «Миколаївське МБТІ» 23.05.1998 р. за реєстровим №5052. [PERSON] звернувся із зустрічною позовною заявою. Вказував, що між сторонами був укладений договір позики, відповідно до якого [PERSON] надала [PERSON] у позику 2 000 грн. 00 коп., про що свідчить написана останнім власноручно розписка. Сам же Договір купівлі-продажу був укладений з метою забезпечення виконання [PERSON] зобов'язання за договором позики, яке полягало в поверненні позичених грошових коштів в майбутньому. Також в спірному договорі відсутні будь-який опис передачі нібито придбаного майна. Крім того, на момент укладання договору сторонами не були дотримані всі вимоги та обмеження, передбачені законодавством. Так, при продажу частки житлового будинку продавець не повідомив співвласника про намір продати свою частку сторонній особі належним чином, що тягне за собою нікчемність укладеного правочину. На підставі викладеного, [PERSON] просить суд визнати недійсним (нікчемним) договір №8668 купівлі-продажу нерухомого майна від 04.05.1998 р., укладений на Південній товарній біржі, за яким [PERSON] продав, а [PERSON] купила 27/100 часток домоволодіння по [ADDRESS]; застосувати наслідки недійсності правочину договору №8668 купівлі-продажу нерухомого майна від 04.05.1998 р., укладеного між сторонами на Південній товарній біржі, а саме: скасувати реєстрацію права власності комунальним підприємством «Миколаївське міське бюро технічної інвентаризації» від 23.05.1998 р., реєстровий № 5052. Представники [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом підтримали в повному обсязі, наполягали на їх задоволенні. Посилались на те, що [PERSON] придбала у [PERSON] в 1998 р. 27/100 часток спірного домоволодіння правомірно, у відповідності до вимог діючого законодавства, після укладення договору зареєструвала право власності в КП «ММБТІ» та переїхала до частини домоволодіння, яку вона придбала, де проживає до теперішнього часу. Також зазначали, що відповідач ухилявся та ухиляється від нотаріального посвідчення договору, а про порушення свого права позивач дізналась, отримавши рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 17.08.2015 року. Крім того, представником позивача надано суду заяву про застосування до зустрічних позовних вимог строків позовної давності, через що наполягав на відмові у задоволенні зустрічного позову з цих підстав. Представники відповідача в судовому засіданні первісні позовні вимоги не визнавали та проти них заперечували. Зазначали, що [PERSON] не мав наміру укладати з [PERSON] договір купівлі-продажу, оскільки він за договором позики позичив у останньої 2 000 грн. та в подальшому повернув борг, проте через умови, поставлені [PERSON], був вимушений укласти з нею договір купівлі-продажу частки домоволодіння відповідно до розміру позичених грошових коштів. Остаточно уточнивши свої вимоги, наполягали на визнанні договору недійсним з підстав, передбачених ст.ст.47 ч.2, 114 ЦК УРСР, а саме через відсутність доказів наявності перешкод для нотаріального посвідчення договору та неповідомлення про намір продажі частки майна іншого співвласника, який мав право привілеєвої купівлі, що є обмеженням, передбаченим законом. Також просили застосувати до вимог за первісним позовом строки позовної давності. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримувала та вказувала, що між сторонами був укладений договір купівлі-продажу саме з метою відчуження частки домоволодіння позивачці, про що їй відомо зі слів сторін на час укладання договору. Жодних відомостей про укладання договору позики між сторонами їй ніколи відомо не було, оскільки на її переконання такого договору взагалі не існувало. Також зазначала, що сторони не повідомили її про намір відчуження частки нерухомого майна на час укладання угоди, проте вона не має наміру купувати спірну частину будинку. Дослідивши надані докази, вислухавши сторін, суд встановив наступне. Домоволодіння [ADDRESS] на праві спільної часткової власності належало [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії [NUMBER], посвідченим Першою Миколаївською державною нотаріальною конторою від 15.12.1997 р., за № 3-4090, зареєстрованого бюро технічної інвентаризації від 17.12.1997 р., за реєстровим № 5052 - 11/20 часток, та [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого Третьою Миколаївською державною нотаріальною конторою від 02.08.1993 р. та зареєстрованого в реєстрі за №3-4087 - 9/20 часток. 04.05.1998 р. на Південній товарній біржі за № 8668 був зареєстрований Договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений між [PERSON], з однієї сторони, та [PERSON], - з іншої сторони. Відповідно до умов зазначеного Договору купівлі-продажу [PERSON] продав, а [PERSON] придбала 27/100 часток домоволодіння [ADDRESS]. Пунктом 2 Договору передбачено, що за заявою власника відчужується 27/100 часток домоволодіння, житловою площею 11,30 кв.м., вартістю 2 175 грн., які згідно проведеного розрахунку складають 27/100 часток домоволодіння. Відповідно до п. 5 Договору купівлі-продажу 27/100 часток домоволодіння продано за 2 000 грн., які отримані продавцем до посвідчення даного Договору Південною товарною біржею, і належать новому власнику - [PERSON]. 23.05.1998 р. право власності на вказану частку домоволодіння [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] в Комунальному підприємстві «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» за реєстровим № 5052. [PERSON] з 16.04.1998 року зареєстрована за зазначеною адресою. 17.08. 2015 року [PERSON] звернулась до Державної реєстрації служби з метою реєстрації права власності на придбану частку домоволодіння, проте їй було відмовлено, оскільки Договір укладений 04.05.1998 р. між сторонами та зареєстрований на Південній товарній біржі не був посвідчений нотаріально у відповідності до вимог законодавства, а тому не може вважатись дійсним та бути підставою для реєстрації права власності. Отже саме з цього часу права позивача, який вважав до цього своє право власності беззаперечним, було порушено. Через що суд не може прийняти до уваги заяву відповідача про застосування до вимог строків позовної давності. Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб , поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Суд оцінює докази відповідно до вимог ст. ст. 58-59, 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог і заперечень. Недоведеність обставин, на яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Вказаний договір купівлі-продажу укладено сторонами під час дії Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі ЦК УРСР), ст. 227 якого передбачено нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Згідно ст. 47 цього Кодексу недодержання цієї вимоги тягне за собою недійсність договору. Відповідно до ст.ст.57,58 Конституції України, ст.5 ЦК України до застосування підлягають акти цивільного законодавства, що регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Відповідно до положень п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності з 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Враховуючи, що спірні правовідносини виникли у травні 1998 року, для їх врегулювання слід застосовувати норми ЦК УРСР в редакції 1963 року. Відповідно до ст.224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст. 225 ЦК УРСР право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Згідно із ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Статтею 47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) була передбачена обов'язковість нотаріальної форми угоди і наслідки недотримання такої форми. Частиною 2 ст.47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) передбачено, що у разі, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, що виконала угоду, визнати угоду дійсною. При цьому, вказана норма може застосовуватись лише за наявності таких необхідних умов: одна зі сторін має повністю або частково виконати угоду; інша сторона має ухилятись від нотаріального оформлення угоди; має існувати вимога сторони, яка виконала свої обов'язки. Відсутність хоча б однієї з цих умов унеможливлює визнання договору купівлі-продажу житла з недотриманням нотаріальної форми дійсним. У п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України за №3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (із змінами та доповненнями) роз'яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах), міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його частини. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження (наприклад, ст. 105,114 ЦК ). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч.2 ст.47 ЦК України, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Дослідивши надані докази в сукупності, судом встановлено, що при укладанні договору сторони дійшли згоди з усіх істотних умов договору, а саме вони визначили предмет договору, узгодили ціну договору тощо. За таких обставин, суд дійшов висновку, що посилання відповідача на недотримання сторонами істотних умов договору не заслуговують на увагу, оскільки вони спростовуються наявними у справі доказами та вимогами законодавства. До того ж відповідач та його представник зазначали, що під час укладення Договору купівлі-продажу частки домоволодіння сторони не мали на меті передачу у власність [PERSON] майна за цим договором. Оспорюваний Договір був лише формальністю та був укладений сторонами в якості забезпечення виконання [PERSON] зобов'язання, оскільки був необхідний для того, щоб позивачка надала відповідачу у борг 2 000 грн., що підтверджується наданою відповідачем розпискою та підписом позивачки на примірнику Договору відповідача. Відповідно до ст. 374, 375 ЦК УРСР за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобо'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Договір позики на суму понад п'ятдесят карбованців повинен бути укладений у письмовій формі. Суд критично ставиться до тверджень [PERSON], оскільки жодними належними та допустимими доказами ним не підтверджено той факт, що між сторонами дійсно укладався договір займу, за яким він отримав від [PERSON] кошти в борг та зобов'язувався в подальшому повернути їх, а договір купівлі-продажу, відповідно, є забезпеченням виконання договору займу. Крім того діюче законодавство не містить такої форми забезпечення. Також твердження відповідача не відповідають дійсності, оскільки наявна у справі розписка не містить підпису позивачки та в самій розписці зазначено, що [PERSON] неграмотна та її прочитати не змогла. За таких обставин суд також критично ставиться і до наданого примірника договору відповідача, на якому є нібито написані від імені позивачки її прізвище та ініціали про отримання нею займаних грошей, оскільки це суперечить тому, що [PERSON] є неграмотною. Відповідно до ст. 112 ЦК УРСР майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Згідно ст. 114 ЦК УРСР при продажу частки в спільній власності сторонній особі решта учасників спільної часткової власності має право привілеєвої купівлі частки, що продається по ціні, за якою вона продається, і на інших рівних умовах, крім випадку продажу з прилюдних торгів. Продавець частки в спільній власності зобов'язаний повідомити в письмовій формі решту учасників спільної часткової власності про намір продати свою частку сторонній особі з зазначенням ціни та інших умов, на яких продає її. Якщо решта учасників спільної часткової власності відмовиться від здійснення права привілеєвої купівлі або не здійснить цього права щодо будинків протягом одного місяця, а щодо іншого майна протягом десяти днів з дня одержання повідомлення, продавець вправі продати свою частку будь-якій особі. Слід зазначити, що дане обмеження законодавця поширюється і на правовідносини, які виникли між сторонами, оскільки домоволодіння, на момент відчуження його частки, перебувало у спільній частковій власності [PERSON] та [PERSON] Хоча остання і не оспорювала укладений між сторонами Договір, проте зазначеним положенням ЦК УРСР чітко передбачено обов'язок продавця повідомити співвласників про продаж своєї частки майна. Жодних доказів, які б свідчили про письмове звернення [PERSON] до [PERSON] з повідомленням про намір продати свою частку домоволодіння, сторонами суду не надано, що в свою чергу свідчить про те, що на момент укладання Договору купівлі-продажу між сторонами, вимог законодавства в частині повідомлення співвласника про продаж частки домоволодіння дотримано не було. Що не оспорюється сторонами у судовому засіданні. Крім того, твердження [PERSON] про те, що вона не заперечує проти відчуження частки домоволодіння не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки така позиція співвласника відома стала лише під час розгляду спору між сторонами у суді, а не на момент укладання спірного договору. Також позивачем суду не надано доказів того, що будь-яка сторона ухилялась від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу. Враховуючи наведене вище, дослідивши всі надані сторонами докази в сукупності, суд дійшов висновку, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Стосовно зустрічного позову, необхідно зазначити наступне. Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Згідно ст. 75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Статтею 76 ЦК УРСР передбачено, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічні положення мають ст.ст. 256, 257,261 ЦК України та суду надано представником [PERSON] заяву про застосування строків давності до заявлених вимог. За таких обставин та приймаючи до уваги, що [PERSON] пропущено строк позовної давності для звернення із заявленими ним зустрічними позовними вимогами про визнання договору недійсним, який не може бути поновлений та пропущення якого є підставою для відмови в позові, суд вважає, що в задоволенні зустрічних позовних вимог необхідно відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed