Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-13 00:00:00

В грудні 2016 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ майна. В позовній заяві зазначено, що 07.06.1987 року Голицькою сільською радою Болградського району Одеської області зареєстровано шлюб між сторонами. Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 23.09.2014 року шлюб розірвано. За час сумісного проживання та за рахунок спільних коштів сторони придбали у власність житловий будинок № 52 по вул. 228 Стрілкової дивізії (після зміни назви вулиці на нумерації [PERSON], 40) в м. Вознесенську Миколаївської області, право власності на який оформлене на відповідача. Обумовлений житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0610 га, яка була надана для його обслуговування, відповідно до державного акта на право приватної власності на землю, виданого на імя [PERSON] Посилаючись на викладене, а також на те, що сторони не можуть поділити вказане майно добровільно, позивач просила провести поділ спірного майна між нею та відповідачем, виходячи з рівності часток подружжя. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги [PERSON] підтримав у повному обсязі. Надав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Відповідач у судовому засіданні не заперечував проти задоволення позовних вимог [PERSON] в частині поділу будинку. Проте, заперечував проти поділу земельної ділянки, вважаючи її своєю особистою власністю. Дослідивши та оцінивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Зокрема, судом встановлено, що 07.06.1987 року Голицькою сільською радою Болградського району Одеської області зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (до укладення шлюбу Леонова) С.О., який рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 23.09.2014 року було розірвано. За період шлюбу сторонами було придбано житловий будинок № 52 по вул. 228 Стрілкової дивізії (згідно рішення Вознесенської міської ради Миколаївської області № 166 від 22.09.2006 року, було замінено адресу вул. П.Ангеліної, 40, розпорядженням Миколаївської обласної державної адміністрації від 21.05.2016 року за № 197-р назву вулиці змінено на [PERSON]) в м. Вознесенську Миколаївської області. Відповідно до договору купівлі-продажу вищевказаного житлового будинку, посвідченого 20.05.1992 року державним нотаріусом Другої Вознесенської державної нотаріальної контори Миколаївської області, право власності на нього зареєстровано за відповідачем (описка в назві вулиці не спростовує вищевказане). Наведені обставини свідчать про те, що відповідно до положень ст.ст. 22,28 КпШС, які були чинними на момент виникнення права власності відповідача на вказаний будинок, останній є спільною сумісною власністю позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] Згідно ст.ст.60-72 СК України\~та постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60,69 СК України, ч.3\~ст.368 ЦК України), відповідно до ч.ч.2,3\~ст.325 ЦК України\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст.\~\~69, ч. 1 ст.\~\~71 СК України\~\~дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, яке ділиться між ними в натурі. Поділ здійснюється за взаємною згодою подружжя, а в разі недосягнення згоди - судом. Положення ч. 1\~\~ст. 70 СК України, п. 30\~вищевказаної \~постанови\~\~Пленуму вказують на те, що в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Оскільки будь яких доказів про існування домовленостей між сторонами щодо майна, а також інших обставин для відступлення від засад рівності часток подружжя сторонами не надано, суд вважає, що їх частки у спільному майні є рівними, тому враховуючи наведені обставини, за позивачем слід визнати право власності на 1/2 частку обумовленого житлового будинку. Зазначений житловий будинок, як вбачається з матеріалів справи, розташований на земельній ділянці, площею 0,0610 га, яка була надана для його обслуговування, відповідно до державного акта на право приватної власності на землю, виданого 02.04.1993 року Вознесенською міською радою Миколаївської області, та зареєстрованого на праві власності за відповідачем. Відповідно до положень ст.ст. \~6,\~17 ЗК України\~1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений\~наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10) і\~ст. 22 КпШС України, які були чинними на час приватизації [PERSON] спірної земельної ділянки, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді. Разом з тим, виходячи зі\~ст. 30 ЗК України\~1992 року, згідно з якою при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими об'єктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення. Аналогічне право в учасників спільної власності на будівлі і споруди виникає при приватизації земельних ділянок, на яких останні знаходяться. Такі самі норми містяться в нині чинних\~ст. 120 ЗК України\~та\~\~ст. 377 ЦК України. Тобто, враховуючи викладене, виходячи з розяснень, наданих у п. 18-2 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», якщо на земельній ділянці, одержаної громадянином у порядку приватизації, знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні, будинку, будівлі, споруди у відповідності до ст.ст. 120 ЗК, 377 ЦК України. Таким чином позовні вимоги [PERSON] про визнання за нею права власності на 1/2 частку спірної ділянки є обґрунтованими. Суд не здійснює розподіл судових витрат, оскільки сторона позивача не наполягала на їх відшкодуванні.

Outcome: approved