Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-03 00:00:00

В грудні 2018 року позивач звернулася до суду з даною позовною заявою, в якій просила: поновити їй строк позовної давності для звернення до суду з позовом про визнання недійсними договорів купівлі-продажу домоволодіння і земельної ділянки за адресою: [ADDRESS]; визнати недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу домоволодіння за адресою: [ADDRESS], між [PERSON] і [PERSON], посвідчений 11 листопада 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Фартушною Т.М., за реєстром № 1350, та договір купівлі-продажу земельної ділянки за адресою: [ADDRESS], між [PERSON] і [PERSON], посвідчений 11 листопада 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Фартушною Т.М., за реєстром № 1356; а також скасувати державну реєстрацію права приватної власності [PERSON] на домоволодіння і земельну ділянку за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що їй належало вищевказане домоволодіння і земельна ділянка. Домоволодіння було побудовано у період шлюбу із її чоловіком - [PERSON], який помер [INFO]. Відповідач доводиться їй онуком. Він є сином її рідної доньки Світлани. У 2014 році відповідач запропонував їй свої послуги по забезпеченню доглядом, харчуванням та утримання житла. Оскільки їй на той час виповнилося 77 років, а її чоловік давно помер, вона погодилася на пропозицію відповідача і 11 листопада 2014 року уклала з ним договір про передачу останньому домоволодіння, вважаючи, що після укладення договору відповідач дбатиме про неї, надаватиме матеріальну допомогу та доглядатиме. Оформлюючи договір купівлі-продажу вона була переконана, що фактично буде укладений договір довічного утримання, що дасть їй змогу не турбуватися про своє майбутнє. Наміру дарувати або продавати відповідачеві належне їй на праві власності домоволодіння та земельну ділянку вона не мала й при укладенні договорів вважала, що між нами виникнуть правовідносини, що регулюються договором довічного утримання, оскільки вона є людиною похилого віку, хворіє та потребує стороннього догляду, а тому цей договір має бути визнаний недійсним. При підписанні оспорюваних договорів вона їх не читала і вважала, що укладає саме договір довічного утримання. Істотними умовами договору довічного утримання є обов'язок набувача довічно доглядати за відчужувачем, а також заборона набувачеві на відчуження, переданого йому за цим договором майна, до смерті відчужувача. Договір купівлі-продажу є схожим, але вищезазначених істотних умов не містить. Договори купівлі-продажу домоволодіння і земельної ділянки було укладено поза її волею, оскільки вона не мала наміру позбавлятися свого єдиного житла. Укладаючи з відповідачем договір купівлі-продажу позивач мала намір передати своє домоволодіння і земельну ділянку відповідачу, але після своєї смерті. Про недійсність цього договору свідчить і той факт, що вона, продавши свій власний будинок, не мала наміру і внутрішньої волі передати його відповідачеві, оскільки не переселялася з нього, за відсутності іншого житла у неї, після продажу продовжила проживати в будинку і проживає по даний час. На сьогоднішній день позивач продовжує проживати у спірному будинку. Всупереч умовам п. 1.16 Договору купівлі-продажу будинку, ключі нею відповідачу передані не були. Вона по сьогоднішній день продовжує сплачувати комунальні платежі, вважаючи себе власником будинку. В судове засідання позивач не з'явилася, про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, раніше її представник [PERSON] надала суду заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності без фіксування судового процесу за допомогою технічних засобів. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, раніше надав суду заяву, в якій позовні вимоги позивача визнав і не заперечував проти їх задоволення. Підтвердив обставини, зазначені позивачем в позові і вказав, що він повідомлений про наслідки визнання позову. Справу просив розглянути за його відсутності без фіксування судового процесу за допомогою технічних засобів. Третя особа в судове засідання не з'явилася, про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомила. Відзиву або пояснень щодо позову не подала. У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі по наступним підставам. В судовому засіданні було встановлено, що 11 листопада 2014 року між [PERSON] і [PERSON] були укладені договори купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS], які посвідчені приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Фартушною Т.М. і зареєстровані і реєстрі за № № 1350, 1356 (а.с.19-20). На підставі зазначених договорів нотаріусом було проведено державну реєстрацію права приватної власності за [PERSON] на домоволодіння і земельну ділянку за адресою: [ADDRESS], що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11.11.2014 року за № 29300534 (а.с.21). Позивач вказала, що вказані договори є недійсними, оскільки укладати такі договори вона не мала наміру, і укладаючи їх вважала, що насправді вона уклала договір довічного утримання із своїм онуком, відповідачем у даній справі, у зв'язку з чим просила суд визнати ці договори недійсними. В свою чергу, відповідач визнав позовні вимоги позивача в повному обсязі, підтвердив обставини, зазначені позивачем в позові і вказав, що він повідомлений про наслідки визнання позову. Зокрема згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а для ухвалення рішення про задоволення позову наявні законні підстави. Тому, суд вважає заявлені позивачем позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Так, відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України визначений перелік загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, згідно яких встановлено, що: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За правилами ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Приписами статті 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. При цьому, позивач вказала, що вона дізналась про справжню природу укладених нею договорів лише в травні 2018 року, коли натрапила на документи в речах свого онука, а відповідач визнав такі обставини в повному обсязі. Оскільки вищевказані обставини визнавалися і не заперечувалися сторонами у справі, вони не підлягають доказуванню в порядку ч. 1 ст. 82 ЦПК України, згідно якої обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно з ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. За таких обставин, з урахуванням вищевказаного, суд вважає необхідним поновити [PERSON] строк позовної давності для звернення до суду з позовом про визнання недійсними договорів купівлі-продажу домоволодіння і земельної ділянки за адресою: [ADDRESS]; визнати недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу домоволодіння за адресою: [ADDRESS], між [PERSON] і [PERSON], посвідчений 11 листопада 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Фартушною Т.М., за реєстром № 1350, та договір купівлі-продажу земельної ділянки за адресою: [ADDRESS], між [PERSON] і [PERSON], посвідчений 11 листопада 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Фартушною Т.М., за реєстром № 1356. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. За таких обставин, спираючись на вищевказані норми чинного законодавства, суд також вважає можливим скасувати державну реєстрацію права приватної власності [PERSON] на домоволодіння і земельну ділянку за адресою: [ADDRESS], оскільки договори купівлі-продажу, за якими він набув права власності на вказане нерухоме майно, визнані судом недійсними з моменту їх укладання. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved