Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-11 00:00:00

Відповідачка [PERSON] позовні вимоги визнала, щодо їх задоволення не заперечувала, просила розглянути справу у її відсутності. Позивачка на задоволенні позову наполягала, просила про розгляд справи без її участі. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання. Відповідно до ч. 4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія супровідної картки відповідачки; копія свідоцтва про розірвання шлюбу відповідачки із [PERSON]; копія свідоцтва про народження [PERSON]; копія свідоцтва про одруження [PERSON] із [PERSON]; копія технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS]; копія рішення виконкому Ренійської міськради від 22.09.1966р. про відведення земельної ділянки під житлову забудову; копія договору купівлі-продажу нерухомості від 22.03.2000р. за № 688. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивачка [PERSON] звернулася до суду із вищевказаними вимогами, зазначивши, що на підставі договору купівлі-продажу від 22.03.2000 р. відповідачці [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок із надвірними спорудами, розташований по [ADDRESS]. Влітку 2000р. відповідачка продала позивачці вищевказаний житловий будинок, платно передала у володіння та користування належну їй нерухомість разом із всіма документами на неї. Тоді ж позивачка заселилася на житлоплощу вищевказаного домоволодіння, з того часу мешкає там. Отже, з 2000 року по теперішній час позивачка фактично, відкрито володіє житловим будинком [ADDRESS], стежить за його технічним станом, сплачує за утримання комунальні послуги та ін. Відповідачка після продажу нерухомості виїхала з України, в даний час мешкає за її межами. На момент фактичного укладення угоди про купівлю-продаж будинку сторони не оформили її у письмовому вигляді та не засвідчили нотаріально. У зв'язку із вищевикладеними обставинами [PERSON] вважає, що має право на житловий будинок із надвірними спорудами, оскільки з 2000 р. володіє та безперервно користується ним, слідкує за його технічним станом, несе витрати у зв'язку із його утриманням, зберігає у себе всю документацію на домоволодіння, як власник нерухомості, отже з підстав ст. 344 ЦК України набула право власності на житловий будинок. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки її доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно із ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. За ч. 1, 3 ст. 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Як виходить з доводів позивачки, у 2000р. між сторонами фактично була досягнута домовленість щодо купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS]. Письмово та в нотаріальному порядку сторони цю угоду не оформляли. Таким чином, з 2000р. по теперішній час позивачка безперервно, відкрито володіє житловим будинком, сплачує всі належні платежі, як власник нерухомості, розпоряджається ним, проводить ремонти, в даний час підводить до будинку газ. За весь час володіння позивачкою будинком, відповідачка, як зареєстрований власник, не пред'являла до позивачки жодних вимог про витребування будинку, документів на нього, не брала участі у його утриманні та не несла витрат по сплаті належних платежів. На момент розгляду справи в суді [PERSON] не заперечувала щодо фактів, вказаних у позові, визнала позовні вимоги в повному обсязі. Таким чином, суд встановив, що володіння позивачкою житловим будинком є добросовісним (тобто позивачка вважала, що вона володіє нерухомістю з законних підстав, оскільки була фактично досягнута домовленість про купівлю-продаж нерухомості), правомірним, відкритим (позивачка, вважаючи себе власником, сплачувала комунальні платежі за утримання будинку, розпоряджається житлом та ін.) та безперервним. Таким чином, суд вважає, що житловий будинок цілком з законних підстав було передано у володіння та користування [PERSON], внаслідок чого остання набула право власності на нього за набувальною давністю. З урахуванням викладених позивачкою та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити вимоги позивачки щодо визнання за нею права власності на житловий будинок.

Outcome: approved