Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-02 00:00:00

В вересні 2014р. позивач КП «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON], в якому просив суд: стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості за житлово-комунальні послуги у розмірі 4358,49 грн., а саме: заборгованість по квартирній платі та платі за комунальні послуги в сумі 1059,92 грн.; інфляційні втрати у розмірі 2840,31 грн.; трьох відсотків річних в сумі 458,26 грн., а також понесені судові витрати. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідач є власником квартири [ADDRESS], при цьому, не в повному обсязі сплачує плату за комунальні послуги та послуги за утримання будинку. Так, за час проживання у вказаній квартирі відповідачу надавались комунальні послуги, а саме: холодне водопостачання, гаряче водопостачання, користування тепловою енергією, вивезення побутових відходів, водовідведення, газ, а також інші послуги з утримання будинку та прибудинкової території. До того ж відповідач щомісяця отримував від позивача рахунки на оплату квартирної плати та комунальних послуг, однак платежі здійснювали нерегулярно, внаслідок чого утворився борг за період з квітня 2007р. по червень 2013р., який складає 4358,49 грн., оскільки відповідач у добровільному порядку борг не погашає, позивач вимушений був звернутися до суду за його примусовим стягненням, а також просив суд стягнути інфляційні втрати у розмірі 2840,31 грн. та три відсотки річних у розмірі 458,26 грн. До судового засідання сторона позивача подала на адресу суду клопотання, в якому заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи і просить розглядати справу у відсутність свого представника. Відповідач, про час і місце судового розгляду оповіщався у встановленому законом порядку, у судове засідання не з'явився, при цьому, на адресу суду були подані заперечення проти позову, в яких відповідач зазначив, що суму боргу він сплатив 17 вересня 2014р., що підтверджується відповідними квитанціями. Водночас, просив суд застосувати позовну давність щодо вимог позивача про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період з 01 квітня 2007р. по 01 вересня 2011р., а щодо вимог про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період з 02 вересня 2011р. по 01 червня 2013р. зазначав про їх необґрунтованість. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. На підставі ст.ст. 66, 67, 162 ЖК України плата за користування житлом /квартирна плата/ обчислюється виходячи із загальної площі квартири, а плата за комунальні послуги /водопостачання, газ, та інші послуги/ береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами у відповідності до кількості проживаючих в квартирі осіб. Відповідно до п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 08 жовтня 1992 р. «Про механізм впровадження Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власник та наймач (орендар) квартири, житлового приміщення у гуртожитку зобов'язаний: укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору; оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач є власником квартири [ADDRESS]. Відповідно до розрахунку боргу по квартирній платі та платі за комунальні послуги, проведеним працівниками бухгалтерії позивача при подачі позовної заяви, заборгованість відповідача за період з квітня 2007р. по червень 2013р. становила 4358,49 грн. та складалась з 1059,92 грн. - основної суми боргу; інфляційних нарахувань в розмірі 2840,31 грн. та три відсотки річних від суми боргу в розмірі 458,26 грн. Згідно ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із п. 5) ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Пунктом 10) ч. 3 ст. 20 вищезазначеного Закону встановлена відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені. Разом із тим, відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, стороною відповідача 17 вересня 2014р. було сплачено суму боргу за комунальні послуги у розмірі 1059,92 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями (а.с. 39-40), при цьому, сума боргу була сплачено після подання позовної заяви до суду. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Таким чином, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов'язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. Закріплена в п. 10) ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, встановлених у ч. 2 ст. 625 ЦК України. Так, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до положень ст. ст. 10, 11 ЦПК України, роз'яснень наданих в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи, що заборгованість за комунальні послуги була сплачена стороною відповідача з порушенням строків та вирішуючи питання про стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох відсотків річних від суми основного боргу у розмірі 2840,31 грн. та 458,26 грн. відповідно, суд не знаходить правових підстав для задоволення даних вимог, оскільки розрахунок проведений з порушенням правил визначення суми заборгованості, необхідної до сплати, за конкретний період прострочення. При цьому, враховуючи, що суд відмовляє в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох відсотків річних у зв'язку із їх недоведеністю, суд не розглядає клопотання відповідача про застосування строку позовної давності до даних позовних вимог. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку відмову у задоволенні позовних вимог. При цьому, враховуючи положення ч. 1 ст. 89 ЦПК України, а також те, що стороною відповідача суму заборгованості за комунальні послуги було сплачено вже після подання позовної заяви, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача понесених судових витрат, які складаються із суми судового збору у розмірі 243,6 грн.

Outcome: approved