Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-07 00:00:00

В вересні 2014р. позивач ТОВ «МАКРС.КАПІТАЛ» звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення суми страхового відшкодування в порядку регресу у розмірі 14481,81 грн. та судових витрат. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 14 березня 2012р. в м. Києві на перехресті вул. Мельникова та вул. Дорогожицька сталася дорожньо-транспортна пригода (далі по тексту - ДТП) за участю автомобіля [NUMBER], під керуванням відповідача, та автомобіля [NUMBER]. Згідно постанови Шевченківського районного суду м. Києва від 19 квітня 2012р. вказана ДТП мала місце з вини відповідача. Враховуючи, що транспортний засіб марки «Nissan», д.н. [NUMBER], був застрахований на момент ДТП у ПрАТ «СК «Лафорт» за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 13 серпня 2011р. №АА/6640762, останній на підставі страхових актів та розрахунку суми страхового відшкодування здійснив виплату страхового відшкодування на користь власника транспортного засобу марки «Mitsubishi» д.н. [NUMBER] - [PERSON], у розмірі 14481,81 грн. 01 липня 2013р. між ПрАТ «СК «Лафорт» та позивачем було укладено договір про надання фінансових послуг факторингу, за умовами якого ПрАТ «СК «Лафорт» відступив позивачу свої права грошових вимог до боржників, в тому числі і до відповідача. Оскільки відповідач відмовився в добровільному порядку відшкодувати позивачу в порядку регресу суму страхового відшкодування у розмірі 14481,81 грн., позивач вимушений був звернутися до суду з вказаним позовом про стягнення страхового відшкодування на підставі ст. ст. 993, 1191 ЦК України. До судового засідання сторона позивача подала заяву, в якій просила суд розглянути справу у відсутність свого представника, заявлені позовні вимоги сторона позивача підтримує в повному обсязі, і не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач, про час і місце судового розгляду оповіщався у встановленому законом порядку за останнім відомим місцем його реєстрації, у судове засідання не з'явився, про поважність причин неявки суд не повідомляв та не просив розглядати справу у його відсутність, свого представника до суду не направив, заперечення проти позову не подавалися. Оскільки сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 169, 224 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 14 березня 2012р. о 10 год. 40 хв. в м. Києві на перехресті вул. Мельникова та вул. Дорогожицька сталася ДТП за участю автомобіля [NUMBER], під керуванням відповідача, та автомобіля [NUMBER], під керуванням [PERSON] Дане ДТП відбулося з вини відповідача, що підтверджується постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 19 квітня 2012р., якою було встановлено порушення відповідачем п. 16.13 Правил дорожнього руху України та визнано останнього винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. У відповідності з ч. 4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Судом встановлено, що дана ДТП мала місце під час дії Полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АА/6640762 у ПрАТ «СК «Лафорт», за яким було застраховано цивільно-правова відповідальність відповідача, застрахований транспортний засіб - автомобіль [NUMBER]. У відповідності з ч. 2 ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно з п. 3) ч. 1 ст. 988 ЦК України; п. 3) ч. 1 ст. 20 Закону України «Про страхування» страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Згідно з ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Згідно з п.п. ґ) п. 38.1.1. ст. 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону. Судом достовірно встановлено, що позивачем на підставі страхового акту №1311731-1, заяви про отримання страхового відшкодування [PERSON], власника автомобіля [NUMBER], та розрахунку страхового відшкодування було сплачено останній страхове відшкодування у розмірі 14481,81 грн. (платіжне доручення №4392 від 26 вересня 2012р.), при цьому відповідач не виконав положення ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Згідно укладеного між ПрАТ «СК «Лафорт» та позивачем договору про надання фінансових послуг факторингу № 01/01-07-2013Р від 01 липня 2013р., ПрАТ «СК «Лафорт» передав позивачу усі права вимоги з грошовими зобов'язаннями, що перейшли до ПрАТ «СК «Лафорт», як страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором страхування (регресна вимога), в тому числі і за договором укладеним з відповідачем. Відповідно до положень ст. 1080 УПК України, договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах Закону, а тому підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243,6 грн.

Outcome: approved