Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-28 00:00:00

Виклад позиції позивача. [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до ПОСП «Мажарка» про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним. В обґрунтування позову позивач зазначила, що у її власності знаходиться земельна ділянка, кадастровий номер 6323182500:02:000:0015, загальною площею 3,1241 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ХР №059013 на території Мажарської сільської ради Кегичівського району Харківської області. 24 квітня 2007 року між сторонами по справі було укладено договір оренди земельної ділянки, строком на 10 років. Позивачем було направлено лист відповідачеві про припинення договору оренди земельної ділянки, небажання продовжувати його та про повернення земельної ділянки. Проте позивачеві стало відомо, згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про реєстрацію договору оренди, укладеного 29 жовтня 2014 року між [PERSON] та ПОСП «Мажарка». Так державним реєстратором, Григоренком М.Д. реєстраційної служби Кегичівського районного управління юстиції у Харківській області, зареєстровано право оренди, згідно договору оренди землі б/н, виданого 23 жовтня 2014 року, індексний номер 16811492 від 29 жовтня 2014 року, строк дії оренди 10 років. Проте позивач вказує, що даний договір не підписувала, отже відповідачем порушене право позивача, як власника земельної ділянки. Оскільки оспорюваний правочин підписаний від імені позивача невідомою особою, яка не мала не це повноважень і такі повноваження нікому не надавались, договір заключений у супереч волі останньої, а отже має бути визнаний недійсним. Позиція відповідача. Відповідач проти позовних вимог заперечує у повному обсязі, у зв`язку обранням позивачем неефективного способу захисту, крім того надав заяву про застосування строків позовної давності. Також зазначає, що ним надано оригінал договору до суду, інший примірник надавався позивачеві та вказує, що на момент укладення договору оренди відповідачем не вівся облік видачі оригіналів договорів орендодавцям. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 09 грудня 2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання на 15 січня 2020 року. Ухвалою суду від 15 січня 2020 року призначено почеркознавчу експертизу, у зв`язку з чим провадження зупинено. Ухвалою суду від 03 березня 2020 року провадження в справі поновлено, у зв`язку з клопотанням експерта про надання додаткових матеріалів, судове засідання призначено на 06 квітня 2020 року. Ухвалою суду від 18 травня 2020 року витребувано докази та зупинено провадження у справі. Ухвалою суду від 20 травня 2020 року виправлено описку в ухвалі суду від 18 травня 2020 року. Ухвалою суду від 01 червня 2020 року поновлено провадження у справі за клопотання представника позивача [PERSON] , судове засідання призначено на 15 червня 2020 року. Ухвалою суду від 15 червня 2020 року провадження у справі зупинено на час проведення експертизи. Ухвалою суду від 20 липня 2020 року провадження у справі поновлено, у зв`язку із надходженням висновку експерта, судове засідання призначено на 17 серпня 2020 року. Сторони у судове засідання не з`явились, натомість надали заяви про: представник позивача позов підтримує, представник відповідач його не визнає, обоє просять розглянути справу без їх участі. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Фіксація судового розгляду справи технічними засобами не проводилась, згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Фактичні обставини, встановлені судом, норми права, які застосовував суд, мотиви суду. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну діяльну серії ХР №059013 належить земельна ділянка загальною площею 3,1241 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Мажарської сільської ради Кегичівського району Харківської області, з кадастровим номером 6323182500:15:002:0015 (копія, а.с.6, із зворотною сторінкою). Відповідно до відомостей наданих Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області від 21 серпня 2019 року №29-20-14-6651/0/19-19 кадастровий номер земельної ділянки змінено відповідно до Атласу індексних карт Кегичівського району Харківської області (копія,а.с.7). 24 квітня 2007 року між сторонами по справі укладено договір оренди вказаної земельної ділянки, строком на 10 років, державна реєстрація якого відбулася у Харківській регіональній філії ДП «Центр ДЗК» (а.с.9-10, із зворотними сторінками). Згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 29 жовтня 2014 року відбулася реєстрація права оренди вказаної земельної ділянки, строком на 10 років на підставі договору оренди земельної ділянки б/н від 23 жовтня 2014 року між орендарем ПОСП «Мажарка» та орендодавцем [PERSON] (а.с.8, із зворотною сторінкою). Відповідно до висновку експертизи від 30 червня 2020 року №11981 підписи від імені [PERSON] у договорі оренди землі від 23 жовтня 2014 року, укладеного між [PERSON] та ПОСП «Мажарка», строком на 10 років на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,1241 га, кадастровий номер 6323182500:02:000:0015, що належить [PERSON] , згідно з Державного акту на землю від 23 березня 2005 року серії ХР № 059013, право оренди зареєстровано з індексним номером 16811492, за яким орендна плата вноситься у грошовій формі, розташований в графі «Орендодавець», в рядку «П.І.П. [PERSON] », виконаний не [PERSON] , а іншою особою (а.с.97-105, із зворотними сторінками та додатками). Згідно з ч.1, п.п.1,4 ч.2 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; інші юридичні факти. Відповідно до ч.ч.1,4 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України). Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і в статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. Відповідно до ч.1 ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно з абз.1 ч.1, абз.1 ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. З огляду на положення ч.1 ст.627 ЦК України, ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч.1 ст.638 ЦК України). Згідно з ч.1 ст.14, ст.18 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) договір оренди землі укладається в письмовій формі. Договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації. Відповідно до ч.1 ст.15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті). У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. З огляду на положення ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 червня 2020 року в справі №145/2047/16-ц звернула увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Разом з цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі №338/180/17, від 11 вересня 2018 року в справі №905/1926/16, від 30 січня 2019 року в справі №569/17272/15-ц. У справі, що розглядається, позивачка звернулася з вимогою про визнання недійсним договору оренди, посилаюсь на те, що цей договір не підписувала, його умови не погоджувала. Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом з тим Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 червня 2020 року в справі №145/2047/16-ц констатувала, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. У цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майно, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення такої ділянки. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року в справі №504/2864/13-ц (пункт 71), від 4 липня 2018 року в справі №653/1096/16-ц (пункт 96), від 12 червня 2019 року в справі №487/10128/14-ц (пункт 81), від 11 вересня 2019 року в справі №487/10132/14-ц (пункт 97)). Крім того, суд звертає увагу на те, що відповідно до оспорюваного договору, а саме абз.2 п.45 зазначено, що цей договір укладено у чотирьох примірниках, що мають однакову юридичну силу, один знаходиться у [PERSON] , другий у ПОСП «Мажарка», третій у органі, який провів його державну реєстрацію. Проте експертиза була проведена лише, щодо одного договору, що наданий ПОСП «Мажарка». Також екземпляр договору був наданий реєстраційною службою, проте ніяких клопотань, серед іншого щодо проведення судово-почеркознавчої експертизи чи інше від сторони позивача, щодо цього примірника не надійшло та його примірник договору до суду не надано. Також суд звертає увагу на те, що надані до суду два договори оренди земельної ділянки від відповідача та реєстраційної служби, різняться за змістом. Крім того, суд звертає увагу на те, що матеріали справи не містять відомостей, про те що договір оренди земельної ділянки від 24 квітня 2007 року зареєстрований у встановленому законом порядку, проте сторони не ставлять під сумнів цей факт. На спростування чи підтвердження інших фактів учасниками судового розгляду іншого не зазначено та доказів не наданою. Відповідачем заявлено клопотання про застосування строку позовної давності. Згідно ч.1 ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Разом з тим, за змістом ч.1ст.261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі, коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. У зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог [PERSON] , суд відмовляє в задоволенні позову з цих підстав, без посилання на строки звернення до суду. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З огляду на викладене, у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити, оскільки позивачем обрано неефективний спосіб захисту. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, то підстав для розподілу судових витрат суд не вбачає. Відповідно до ст. 259 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення суду приймаються, складаються і підписуються в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу. Як встановлено ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed