Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-25 00:00:00

В вересні 2016 року [PERSON] звернулася у суд із позовом до Лозівської міської ради Харківської області, третя особа - Управління Держгеокадастру в Лозівському районі Харківської області, про визнання недійсним приватизації земельної ділянки та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку. На обґрунтування позивач вказала, що вона була власницею житлового будинку [ADDRESS] на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Лозівського районного нотаріального округу Харківської області Руденко Т.В. 16 грудня 1998 року за реєстровим № 3680, зареєстрованого в Лозівському бюро технічної інвентаризації 11 вересня 1999 року за реєстровим № 912. Власником земельної ділянки за вказаною адресою площею 0,0792 га була [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого 22 жовтня 2003 року згідно з рішенням ХП сесії ХХ1У скликання Лозівської міської ради № 458 від 15 серпня 2003 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди за № 212/14/678. 23 листопада 2003 року власником житлового будинку [ADDRESS] став [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Лозівського районного нотаріального округу Харківської області Руденко Т.В. за реєстровим № 732-, зареєстрованого в Лозівському бюро технічної інвентаризації 11 вересня 1999 року за реєстровим № 912. [INFO] [PERSON] помер. Посилаючись на те, що вона набула право користування земельною ділянкою одночасно з набуттям права власності на житловий будинок, про що дізналась в 2016 році, просила визнати недійсною приватизацію земельної ділянки площею 0,0792 га, розташованої по [ADDRESS]; скасувати Державний акт на право власності на земельну ділянку Серії [NUMBER], виданий 22 жовтня 2003 року згідно з рішенням ХП сесії ХХ1У скликання Лозівської міської ради № 458 від 15 серпня 2003 року, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди за № 212/14/678 та скасувати державну реєстрацію цієї земельної ділянки. Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 16 листопада 2016 року до участі у справі в якості співвідповідача залучена [PERSON] - правонаступник [PERSON] [PERSON] - представник [PERSON] позов не визнала, посилаючись на його безпідставність та пропуск строку позовної давності. Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 03 лютого 2017 року в задоволенні позову - відмовлено. Додатковим рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 05 квітня 2017 року з [PERSON] стягнуто на користь держави 551 грн. 20 коп. судового збору. В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення про задоволення позову. Зокрема зазначає, що суд ухвалив рішення за відсутності клопотання про застосування строку позовної давності. [PERSON] в запереченнях на апеляційну скаргу просить залишити рішення суду першої інстанції без змін. Лозівська міська рада Харківської області, Управління Держгеокадастру в Лозівському районі Харківської області рішення суду першої інстанції не оскаржили, своїх заперечень на апеляційну скаргу не надали. Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 303 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції - судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що безкоштовна передача земельної ділянки у приватну власність [PERSON] відбулася з порушенням приписів статті 118 ЗК України від 11 червня 2003 року, оскільки відповідна заява до органу місцевого самоврядування не подавалась, рішення про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки органом місцевого самоврядування не приймалось, проект відведення не погорджений з природоохоронним санітарно-епідемічним органом. При цьому про належність спірної земельної ділянки на праві власності [PERSON] позивач була обізнана при укладенні договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки. Поважні причини пропуску строку позовної давності в матеріалах справи відсутні. Однак погодитись з таким висновком не можна, оскільки суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи; неправильно застосував норми матеріального права. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 213 ЦПК України). Відповідно до статті 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати. Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає. Матеріали справи свідчать, що [PERSON] була власником житлового будинку [ADDRESS] та користувачем земельної ділянки, розташованої під цим будинком, на підставі Свідоцтв про право на спадщину, виданих Лозівською державною нотаріальною конторою 26 квітня 1985 року за реєстровими № 1244, № 1242. 16 грудня 1998 року приватним нотаріусом Лозівського районного нотаріального округу Харківської області Руденко Т.В. за реєстровим № 3680 посвідчено Договір купівлі-продажу, який було зареєстрованого в Лозівському бюро технічної інвентаризації 11 вересня 1999 року за реєстровим № 912, за умовами якого [PERSON] продала, а [PERSON] купила житловий будинок житловою площею 26,7 кв. м. [ADDRESS]. На підставі рішення Лозівської міської ради Харківської області ХП сесії ХХ1У скликання № 458 від 15 серпня 2003 року [PERSON] отримала земельну ділянку площею 792 кв. м. по [ADDRESS] для обслуговування житлового будинку та господарчих споруд, а 22 жовтня 2003 року їй видано Державний акт на право власності на земельну ділянку, який було зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди за № 212/14/678. 23 листопада 2003 року приватним нотаріусом Лозівського районного нотаріального округу Харківської області Руденко Т.В. за реєстровим № 7320 посвідчено Договір купівлі-продажу, за умовами якого [PERSON] та [PERSON], від імені якої діяла [PERSON] на підставі посвідченого 27 червня 2003 року за реєстровим № 3580 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] доручення, продали, а [PERSON] купив вказаний житловий будинок та земельну ділянку, розташовану під цим будинком. Посилаючись на те, що право користування спірною земельною ділянкою виникло одночасно з набуттям права власності на вказаний житловий будинок, про що стало відомо в 2016 році, [PERSON] звернулась у суд із відповідним позовом. За правилами частини 1 статті 30 ЗК Української РСР (1991 року) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України (2001 року) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Поняття земельної ділянки як об'єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Нормами частини другої статті 6, частини першої статті 22, частини першої статті 23 ЗК України (1991 року) передбачалося набуття громадянами права власності на земельні ділянки у разі одержання їх у спадщину та виникнення права власності після встановлення меж земельної ділянки в натурі і одержання державного акта про право власності на землю. Аналогічними за змістом нормами статті 81 ЗК України також передбачено, що громадяни набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, прийняття спадщини. На відміну від норми статті 30 ЗК Української РСР (1991 року), яка в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруді, частина перша статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час укладення сторонами договору купівлі-продажу будинку - 16 грудня 1998 року) визначила, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо). Перехід права користування земельної ділянки при переході права власності на будівлю або споруду, які розташовані на ній, також визначається на підставі договору (частина друга статті 120 ЗК України). Разом з тим, при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об'єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати наступне. Частина четверта статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам у вартості будівлі та споруду, якщо інше не передбачено у договору відчуження будівлі і споруди. Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єктів нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності. Саме така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, яка відповідно до вимог статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Оскільки спірна земельна ділянка як об'єкт права власності визначена державним актом на право власності на землю, виданим [PERSON] 22 жовтня 2003 року, що зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди за № 212/14/678 (тобто після набуття 16 грудня 1998 року [PERSON] права власності на житловий будинок житловою площею 26,7 кв. м. [ADDRESS]), до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма частини 1 статті 30 ЗК Української РСР (1991 року). Однак з позовом про захист порушеного права [PERSON] звернулася з пропуском строку, встановленого законом. Стаття 261 ЦК України визначає, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права. Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Саме така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152цс14, яка відповідно до вимог статті 360-7 ЦПК України є обовьязковою для судів. Після продажу житлового будинку житловою площею 26,7 кв. м. [ADDRESS] [PERSON] продовжувала проживати в цьому житлі та стала звертатися з позовами щодо спірної земельної ділянки після пред'явлення до неї позову [PERSON] щодо усунення перешкод у користуванні майном. Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 23 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 29 жовтня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 березня 2016 року, в задоволенні позову [PERSON] до Лозівської міської ради Харківської області, [PERSON]., про встановлення факту, що має юридичне значення, відмовлено. Про застосування строку позовної давності [PERSON] заявила в письмових запереченнях від 07 грудня 2016 року (а. с. 86-90 т. 1). З огляду на це, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові у зв'язку з пропуском строку позовної давності. Доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги. За правилами частини 3 статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Outcome: partial