Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-04 00:00:00

В жовтні 2014 року позивач звернулася до суду з вищезазначеною позовною заявою, в обґрунтування вимог зазначила, що їй на праві власності належить квартира [ADDRESS]. У зазначеній квартирі зареєстрована та мешкає позивач. Відповідач [PERSON] є онукою позивача, а її неповнолітній син [PERSON], [INFO] - правнук позивача, які зареєстровані за іншою адресою [ADDRESS], але вже більше 10 років проживають у квартирі позивача. В подальшому у квартирі став проживати відповідач [PERSON], як співмешканець [PERSON] без згоди позивача. Відповідачі систематично зловживають алкогольними напоями, ведуть аморальний спосіб життя, свою поведінку не приховують від неповнолітньої дитини, погрожують позивачу фізичною розправою. На відповідача [PERSON] накладалось адміністративне стягнення за психологічне насилля в сім'ї, позивач неодноразово зверталася до органів міліції з питання поведінки її онуки. Оплату за комунальні послуги та квартплату відповідачі не здійснюють. У добровільному порядку звільнити житлове приміщення відповідачі не бажають, тому позивач просить висилити відповідачів без надання іншого житлового приміщення відповідно до вимог ст. 116 ЖК УРСР. Позивач в судовому засіданні надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Наполягала на їх задоволенні у повному обсязі. В подальшому надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог. Зазначив, що давно проживає разом з [PERSON] та її сином у квартирі позивача за згоди з останньою. Відносини з позивачем не склалися. Також зазначив, що має будинок у Володарському районі Донецької області. В порушенні стосунків винувата сама позивач. В подальшому надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала. Зазначила, що 10 років тому в'їхала у квартиру позивача, за згодою останньої. Син проживає у кімнаті разом з позивачем, а відповідачі в окремій кімнаті. В подальшому надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Представник третьої особи орган опіки та піклування Жовтневої районної адміністрації Маріупольської міської ради в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву з проханням справу розглянути у його відсутність з урахуванням прав та законних інтересів неповнолітньої дитини. Свідок [PERSON] у судовому засіданні зазначила, що [PERSON] дванадцять років, тому прийшла жити до позивача. Остання пустила жити відповідачів тимчасово. У квартирі позивача відбуваються постійні сварки, крики, відповідачі зловживають спиртними напоями. Суд вислухавши сторони, свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно витягів про державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності від 19.04.1993 року у розмірі 1/2 частки та на підставі свідоцтва про право на спадщину від 21.05.2008 року у розмірі 1/2 частки, тобто квартири в цілому. Відповідно до технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] квартира складається з двох житлових кімнат, загальна площа квартири становить 45,7 кв.м., житлова 27,5 кв.м. Частиною 1 ст. ст. 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Довідками ЖЕУ № 4 ТОВ «Житло-Плюс» від 27.08.2014 року підтверджено, що у квартирі [ADDRESS] зареєстрована лише позивач [PERSON] та станом на 01.09.2014 року відсутня заборгованість по квартирній платі. Згідно з постановами дільничного інспектора Жовтневого РВ ММУ ГУМВСУ в Донецькій області від 30.07.2011 року та 03.10.2011 року, відмовлено у порушення кримінальних справ відносно [PERSON] за ст.ст. 129, 296 КК України на підставі п.2 ч. 6 КПК України. Висновком від 30.09.2013 року факти щодо скоєння позивачу фізичного болю відповідачем [PERSON] частково підтвердилися. 25.08.2014 року, [PERSON] було винесено офіційне попередження про недопущення насильства у сім'ї, дільничним інспектором Жовтневого РВ ММУ ГУМВСУ в Донецькій області. Постановою Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 13.10.2014 року [PERSON] визнана винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП та на неї накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у сумі 70 грн., в постанові зазначено, що 22.07.2014 року [PERSON], знаходячись за своїм місцем мешкання, погрожувала фізичною розправою, виражалася грубою нецензурною лайкою на адресу своєї баби [PERSON], чим скоїла психологічне насильство в сім'ї. Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення від 30.07.2011 року відносно [PERSON] суть правопорушення зазначена, як насильство в сім'ї відносно своєї баби [PERSON] 27.07.2014 року. Згідно відповіді від 27.01.2015 року Жовтневого РВ ММУ ГУМВСУ в Донецькій області на запит суду відносно протиправної поведінки [PERSON] за заявами [PERSON], мали місце звернення 10.05.2011 року, 27.07.2011 року, 01.10.2011 року, 26.09.2013 року, 01.04.2014 року. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, ст. 15 Цивільного Кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод та інтересів та має право на захист таких прав. При цьому ч. 2 ст. 16 Цивільного Кодексу України встановлено можливі способи захисту цивільних прав та інтересів. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Стаття 383 ЦК Україні та ст. 150 ЖК України передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів його сім'ї, інших осіб по його розсуду і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження і втручання в права власника можуть бути допущені лише на підставах, передбаченим законом. Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користується жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника відносяться чоловік наймача, їх батьки і діти, незалежно від того, чи є вони неповнолітніми або дорослими. Згідно ч.2 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Частиною 1 ст. 109 ЖК України передбачено, що виселення із займаного приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Підстави та порядок позбавлення членів сім'ї власника права користування жилими приміщеннями визначені у ст. 157 ЖК України, якою встановлено, що членів сім'ї власника жилого будинку може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою ст. 116 ЖК України, а саме виселення члена сім'ї наймача (власника) будинку та інших осіб, які проживають разом з ним, можливо в тому випадку, коли вони систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Статтею 116 ЖК України передбачено, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Згідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Як вбачається з матеріалів справи позивачем надані суду докази на підтвердження того, що до відповідача [PERSON] були застосовані вказані вище заходи попередження, а тому знайшли своє підтвердження обставини про систематичне порушення відповідачем правил співжиття, що робить неможливим проживання позивача з нею в одній квартирі, а так саме і з її співмешканцем. Щодо підстав про виселення неповнолітньої дитини, то суд виходить з наступного. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого Відділом реєстрації актів громадського стану Орджонікідзевського райуправління юстиції м. Маріуполя Донецької області 15.07.2002 року, батьками [PERSON], [INFO] є [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Отже дитина відповідача [PERSON] [INFO] повинна проживати за місцем проживання матері - відповідача [PERSON] Відповідно до відомостей зазначених у паспорті відповідача, [PERSON] зареєстровані адресою:[ADDRESS]. Будь-яких зустрічних вимог позивачами щодо визнання за ними права користування житловим приміщенням у спірній квартирі суду не надано, також відповідачем [PERSON] не спростовані факти її протиправної поведінки відносно позивача - власника квартири та не надані суду відомості щодо неможливості проживання відповідачів за місцем їх реєстрації. Вимогами ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] вселився до квартири позивача без її згоди на постійне проживання, як власника квартири, не є членом сім'ї позивача, за таких обставин відповідач [PERSON] підлягає виселенню, як особа яка самоправно зайняла квартиру позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved