Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-22 00:00:00

В жовтні 2018 року позивач звернувся до Козятинського міськрайсуду суду з позовом до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] про визнання недійсними договорів позики. 13.12.2018 року справа надійшла до Крижопільського районного суду (передана за підсудністю). Своїм позовом до суду позивач просив визнати договір позики, який укладено 28 травня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] на суму 20000 американських доларів США, та визнати недійсним договір позики, який укладено 05 липня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] на суму 10000 доларів США, на загальну суму 30000 доларів США, що еквівалентно 239775 грн. В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що із [PERSON] перебували у шлюбі з 29.09.2007 по 26.06.2013, який розірвано в органах РАЦС. [PERSON] відповідач по справі доводиться колишнім тестем. Спір про розподіл майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, між ними не виникав, так як була домовленість поділити спільно придбане майно за взаємною згодою. Зокрема, [PERSON] погодилася отримати грошову компенсацію за належну їй частку в спільній сумісній власності, а він залишається в недобудованому будинку, який добудовує за власні кошти. Одразу після розірвання шлюбу відповідач [PERSON] переїхала на постійне місце проживання в Крижопільський район Вінницької області, в зв`язку із цим він звернувся до Вінницького районного суду з позовом про розподіл майна подружжя, так як будівельний паспорт на незавершений будівництвом будинок був виданий на ім`я відповідача [PERSON] . Під час слухання справи у Вінницькому районному суді, [PERSON] надала суду рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 24.03.2015, яким задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення з неї заборгованості по договорах позики в сумі 239775 грн, еквівалентно 30000 доларів США, які відповідно до розписок, [PERSON] позичала у [PERSON] 28.05.2012 - 20000 доларів США на придбання земельної ділянки та 10000 доларів США на придбання будівельних матеріалів. Про існування оскаржуваних договорів позики він дізнався лише у вересні 2016 року під час розгляду справи, коли [PERSON] надала Вінницькому районному суду Вінницької області рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 24.03.2015, що набуло законної сили, про стягнення з неї на користь її батька за двома договорами позики 30000 доларів США. Вважає, що дані договори, які виходять за межі дрібного побутового, повинні бути визнані судом недійсними, оскільки він не надавав згоди як другий з подружжя на їх укладення, а також в укладенні даних договорів не було потреби, оскільки позичати такі кошти бувшій дружині на придбання земельної ділянки та будівництво будинку не було потреби, так як такі кошти в нього були на рахунку. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю та просив його задовольнити. Представник відповідача та третьої особи позов не визнала та просила в задоволенні позову відмовити. Посилалась на те, що раніше позивач звертався до суду з позовом про визнання недійсними вищевказаних договорів позики, однак рішенням судів трьох інстанцій в задоволенні вимог позивача було відмовлено. Не заперечила, що на розгляді Вінницького міського суду перебуває справа за позовом позивача до відповідача про поділ майна подружжя. Також вказала, що договори позики не зачіпають інтереси [PERSON] , оскільки він не являється стороною даних правочинів. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] із [PERSON] перебували у шлюбі з 29.09.2007 по 26.06.2013. Відповідно до договору купівлі-продажу від 07.06.2012 [PERSON] придбала земельну ділянку в [ADDRESS] . (а.с.17) Згідно розписок від 26.05.2012 та 05.07.2012 [PERSON] позичила у [PERSON] відповідно двадцять та десять тисяч доларів США. (А.с. 48-51, справа №133/431/15-ц ). Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 24.03.2015 задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості по договорах позики в сумі 239775 грн, еквівалентно 30000 доларів США. Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 13.09.2016 та постановою Верховного Суду від 26.09.2018 рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 24.03.2015 залишено без змін. (а.с.9-16). В даний час на розгляді Вінницького районного суду знаходиться справа між сторонами про поділ майна подружжя, що не заперечується сторонами. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як зазначено в ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч.2 ст.65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Тобто суд приходить до висновку, що звертаючись з вказаним позовом позивачем не доведено будь-яким чином порушення його прав чи інтересів договором стороною, якого він не являється, а звернення до суду передчасним. Однак, це не позбавляє можливості позивача в майбутньому, при наявності порушення його прав оспорюваним договором, звернутись до суду з позовом визнання договору недійсним. Саме по- собі існування спору про поділ майна подружжя сторін, який розглядається Вінницьким районним судом, жодним чином не доводить про порушення прав позивача, так як саме під час розгляду спору про поділ майна подружжя можливо встановити обсяг майна, яке спільно нажито подружжя, встановити чи оспорювані договори були укладені відповідачем в інтересах сім`ї та чи створили вони обов`язки для другого з подружжя, і чи майно одержане за договорами було використане в інтересах сім`ї. Посилання позивача на те, що необхідності позики грошей його дружиною не було, так як у нього на час укладення договорів було достатньо власних коштів, суд не розцінює як підставу для задоволення позову, окрім того дана обставина була предметом розгляду апеляційного суду Вінницької області та Верховного Суду в справі №133/431/15-ц. Таким чином суд, аналізуючи вище викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку про безпідставність та недоведеність позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed