Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-02 00:00:00

В вересні 2016 року Керівник Ізюмської місцевої прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі територіальної громади Бригадирівської сільської ради Ізюмського району звернувся до суду з заявою, в якій з урахуванням уточненої заяви просить суд визнати спадщину відумерлою, посилаючись на те, що 22 серпня 2000 року померла [PERSON], після смерті якої відкрилась спадщина на земельну частку (пай) розміром 7,8 умовних кадастрових гектарів в адміністративних межах Бригадирівської сільської ради Ізюмського району Харківської області згідно сертифікату про право на земельну частку (пай) серії ХР № 0247924, виданого на підставі розпорядження Ізюмської районної державної адміністрації № 591 від 24.12.1997, вартістю 221888,06 грн., на який припадає не витребувана (нерозподілена) земельна ділянка (пай) № 714 площею 6,2295 га ріллі контур 91 із земель реформованого КСП «Дружба». Спадщину у встановлений законом термін ніхто не прийняв. Просить визнати спадщину право на земельну частку (пай) відумерлою. Прокурор Ізюмської місцевої прокуратури надав заяву про розгляд справи за їх відсутності на підставі наявних у справі доказів. Просить суд задовольнити заяву. Сільський голова Бригадирівської сільської ради Ізюмського району Харківської області надав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності. Не заперечує проти задоволення заяви Ізюмської місцевої прокуратури. Суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у справі доказів. Судом встановлено, що власником спірної земельної ділянки є [PERSON], яка померла 22 серпня 2000 року, що підтверджується повним витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадянина щодо актового запису про смерть (а.с.12) на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ХР № 0247924 (а.с.11). Ізюмська державна нотаріальна контора надала суду інформацію, що згідно Інформаційної довідки зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 44745052 від 11.08.2016 року та Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/ спадкові договори) № 44745058 від 11.08.2016 року, спадкова справа після смерті [PERSON], померлої 20 серпня 2000 року, відсутня та не заводилась, але можуть бути спадкоємці, які спадщину прийняли фактично, тим що відповідно до вимог ст. 1268 Цивільного кодексу України, постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, та заповіти від імені гр. [PERSON] не посвідчувалися (а.с.14-16). Із інформації Бригадирівської сільського голови вбачається, що за [PERSON] на території сільської ради нерухомого майна житловий будинок не має. (а.с.10). Із змісту частини 1 статті 137 ЦК УРСР, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин вбачається, що майно померлого переходить у власність інших осіб в порядку спадкування. До держави воно переходить як спадкове тільки при відсутності спадкоємців або коли спадкоємці відмовилися від спадщини, а не як безхазяйне. Пунктом 1 частини 1 статті 555 ЦК УРСР, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин передбачено, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави якщо у спадкодавця немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом. Із змісту статті 524 ЦК УРСР, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин вбачається, що особисті немайнові права, які тісно пов'язані з майновими правами є предметом спадщини. Оскільки держава завжди приймає спадкове майно і відмовитися від нього не має права ні за будь - яких обставин, при цьому, виходячи з вимог статті 524, 555 ЦК УРСР, які діяли на час виникнення спірних правовідносин, будь - якого акта або дії для прийняття спадщини з боку держави не потрібно, до неї перейшло право на земельну частку (пай) згідно з сертифікатом серії ХР № 0197378 відповідно до вимог законодавства, яке діяло на час виникнення спірних правовідносин. Крім того, в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних, та кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року за № 24-753/0/4-13 зазначено, що суди по різному тлумачать пункти 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК та необґрунтовано застосовують правила книги шостої ЦК до спадкових правовідносин, які виникли до набрання чинності ЦК 2003 року, та не враховують роз'яснення, які містяться в абз. 3 п. 1 ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7. На час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Пунктом 5 ч. 1 ст. 555 ЦК УРСР було встановлено, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, якщо жоден із спадкоємців не прийняв спадщину. ЦК УРСР не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом, у тому числі й для держави. Тому, якщо упродовж встановленого шестимісячного строку ніхто зі спадкоємців за законом або за заповітом не прийняв спадщину, вважається, що спадщина переходить до держави. Отже, норми п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529- 531 ЦК УРСР. При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК У справах про визнання спадщини відумерлою судам слід звернути увагу на застосування абз. 2 п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, відповідно до якого правила ст. 1277 ЦК про відумерле майно застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності ЦК. Зазначені положення застосовуються, якщо спадщина не перейшла до держави в порядку, передбаченому ст. 555 ЦК УРСР. Так, згідно з інформацією Управління сертифікат серії ХР № 0247924 на імя [PERSON], виданий на підставі розпорядження Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області № 591 від 24.12.1997 року та зареєстрований 15.04.1998 році у книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 793, знаходиться на зберіганні в Управлінні. Тобто, спадщина у вигляді права на земельну частку (пай) в порядку, передбаченому ст. 555 ЦК УРСР, до держави не перейшла. Статтею 1277 ЦК України встановлено, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття суд визнає спадщину відумерлою за заявою відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Відповідно до ст. 278 ЦПК України суд встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або не прийняли спадщину, ухвалює рішення про визнання спадщини відумелою та про передачу її територіальній громаді за місцем відкриття спадщини. Враховуючи, що після смерті [PERSON] спадкоємці за законом та за заповітом відсутні, спадщина не прийнята, з часу відкриття спадщини сплив однорічний строк, суд вважає, що є підстави для визнання спадщини після смерті [PERSON] відумерлою та передачі її у власність Бригадирівській сільській раді Ізюмського району Харківської області.

Outcome: approved