Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-28 00:00:00

в вересні 2018 року позивач [PERSON]звернулась до суду з позовом про стягнення невиплаченої при звільненні одноразової допомоги при виході на пенсію, середнього заробітку за час затримки при кінцевому розрахунку. В процесі розгляду справи позовні вимоги були уточнені. Ухвалою судді Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10.09.2018 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в судовому засіданні. В останній редакції позовної заяви позивач зазначила, що вона з 25.06.1987р. по 01.02.2004р. працювала машиністом конвеєра на збагачувальній фабриці на Криворізькому Центральному гірничо-збагачувальному комбінаті, правонаступником якого є відповідач. Наказом по підприємству ВАТ «ЦГЗК» від 03.02.2004р. за № 19к94 вона була звільнена з підприємства за власним бажанням у зв'язку із виходом на пенсію. Позивач зазначає, що в серпні 2018 року вона дізналась, що при її звільненні з підприємства у зв'язку із виходом на пенсію відповідно до положень п.6.1 Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2003-2004р. відповідач був зобов'язаний виплатити їй одноразову допомогу при виході на пенсію у розмірі двох середньомісячних заробітних плат, оскільки вона пропрацювала на підприємстві відповідача більше 15 років. Однак відповідач ПрАТ «ЦГЗК» в добровільному порядку зробити зазначене відмовляється. Отже, стягненню підлягає невиплачена при звільненні одноразова допомога при звільненні на пенсію у розмірі двох середньомісячних заробітних плат, що становить 1395,36 грн. (з розрахунку 697,68 грн. х 2 міс.). Також у зв'язку з невиплатою належної одноразової допомоги при кінцевому розрахунку, стягненню підлягає й середній заробіток за час затримки при кінцевому розрахунку. Отже, стягненню на її користь підлягає середній заробіток за час затримки виплати одноразової допомоги за період з 01.02.2004р. по 31.12.2011р. у розмірі 64745 гривень 52 копійок (з розрахунку 4,08 грн. середньо - годинна зарплата помножена 15869 робочі години). В судове засідання позивач не з'явилася. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на підстави викладені в ній, просив їх задовольнити. Представник ПрАТ «ЦГЗК», Корчака М.В., в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності з урахуванням позиції зазначеної у відзиві на позовну заяву. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши обставини справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Згідно трудової книжки, позивач з 25.06.1987р. по 01.02.2004р. працювала машиністом конвеєра на збагачувальній фабриці на Криворізькому Центральному гірничо-збагачувальному комбінаті, правонаступником якого є ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат». Відповідно до наказу №19к94 від 03.02.2004р. [PERSON]звільнена з роботи за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію, за ст.38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки. Згідно довідки наданої ПрАТ «ЦГЗК» №737 від 05.07.2018р. встановлено, що середньомісячна заробітна плата за останні два місці перед звільненням склала 1395,36 гривень (697,68 х 2 = 1395,36). Пунктом 1.12 Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу на 2003-2004 роки передбачено, що вона набуває чинності з 01.01.2003 року і діє до укладання нової або перегляду цієї. Згідно п.п.1.4, 1.5 Галузева Угода діє безпосередньо і поширюється на всіх працівників, які уклали договори про трудові відносини з підприємствами гірничо-металургійного комплексу України незалежно від форм власності і господарювання. Норми і положення Угоди є обов'язковими, як мінімальні гарантії, при укладанні колективних договорів на підприємствах всіх форм власності, що брали участь у підписанні Угоди. На виконання п.6.1 Галузевої Угоди, сторона власника зобов'язується: виплачувати працівнику при виході на пенсію за рахунок коштів підприємства одноразову допомогу у порядку, передбаченому Колективним договором, та в розмірі, залежному від стажу його роботи в галузі, але не менше двох місячної середньої заробітної плати за наявності стажу від 15 років . З аналізу змісту Колективного договору ПАТ «ЦГЗК» на 2003 рік, судом встановлено та підтверджено представником відповідача у своєму відзиві, що вказаний документ не передбачає жодних виплат працівникам при виході на пенсію, залежно від стажу їх роботи. З вищевикладеного вбачається, що вимоги до власників підприємства передбачені Галузевою Угодою гірничо-металургійного комплексу на 2003-2004 р.р. не знайшли свого відображення у Колективному договорі підприємства на 2003 р., в частині гарантій прав працівників на одноразову допомогу при виході на пенсію залежно від стажу роботи, та не застосовані відповідачем під час звільнення позивача, з приводу чого між сторонами виник спір. Вирішуючи спір, суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин умови саме Галузевої Угоди на 2003-2004 р.р., виконання якої є обов'язком відповідача, виходячи з наступного. Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 1 липня 1993 року N6-ХІІ передбачено, що умови колективних договорів і угод укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх підписали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів. Стаття 9 цього Закону передбачає, що положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угоди діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі. Відповідно до ст. 97 Кодексу законів про працю України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Госпрозрахункові підприємства відповідно до ст.15 Закону України «Про оплату праці» самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами, встановлюють умови та розміри оплати праці працівників. Із Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2003-2004 роки встановлено (п.1.12), що Угода набирає чинності з 1 січня 2003р. і діє до укладення нової або перегляду цієї Угоди. Станом на день звільнення позивача діяла вказана Угода. Пунктом 6.1 розділ VІ «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» Галузевої Угоди на 2003-2004рр., встановлено, що власник за рахунок коштів підприємства у порядку та на умовах, передбачених колективним договором, зобов'язується: виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше тримісячної заробітної плати при наявності стажу від 20 і більше років. З вищезазначеного вбачається, що вимоги до власників підприємства передбачені Галузевою Угодою гірничо-металургійного комплексу та Колективним договором підприємства, в частині Соціальних гарантій (соціального захисту), які були чинні на час звільнення позивача із підприємства різняться. Так, Угодою передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу залежно від стажу. Колективний договір погіршує становище працівників підприємства в порівнянні з умовами Галузевої угоди, оскільки встановлює обов'язковість до віку та строку звільнення із підприємства. Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 1 липня 1993 року № 3356-ХІІ передбачено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод. Стаття 9 цього Закону передбачає, що Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угоди діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі. Згідно ст.16 КЗпП України, умови Колективного договору, що погіршують порівняно із чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними. Галузева угода не передбачає вибіркового права застосування нею норм або проявів дискримінації стосовно окремих працівників. Норми Колективного договору не можуть суперечити Галузевій угоді. Заперечуючи проти заявленого позову, відповідач наголошує на тому, що ПАТ «ЦГЗК» безпосередньо не брало участі у підписанні Галузевої угоди, а отже не є її стороною. З зазначеним запереченням відповідача, суд не погоджується, оскільки відповідно до Постанови Кабінету міністрів України від 28.12.1998р. №2078 «Про створення Державної акціонерного компанії «Укррудпром», підприємство Центральний гірничо-збагачувальний комбінат входить до переліку акціонерних товариств, пакети акцій яких залишаються у державній власності відповідно до планів розміщення акцій відкритих акціонерних товариств і передаються до статутного фонду Державної акціонерної компанії «Укррудпром», а тому Галузева угода гірничо-металургійного комплексу України на 2003-2004 роки поширюються на ПАТ «ЦГЗК». Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач [PERSON] пропрацювала на підприємстві відповідача більше 15 років, що є єдиною підставою для отримання нею при виході на пенсію одноразової допомоги у розмірі двохмісячної середньої заробітної плати відповідно до умов Галузевої угоди. Згідно довідки № 737 від 05.07.2018р. середньомісячна заробітна плата позивача [PERSON] за два останні місяці перед звільненням становить 697 грн. 68 коп., отже при звільненні відповідач у відповідності до вимог Галузевої угоди зобов'язаний був виплатити позивачу одноразову допомогу при виході на пенсію в розмірі двох середньомісячних заробітних плат, що становить 1395 грн. 36 коп. Суд відхиляє заперечення представника відповідача щодо віднесення одноразової допомоги при звільненні на пенсію до заробітної плати, оскільки це є «іншою заохочувальною виплатою» відповідно до Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженою Наказом Держкомстату України №5 від 13.01.2004 року, оскільки відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» до складу заробітної плати входять також інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні також підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Статтею 117 КЗпП України встановлено, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», передбачено, у разі якщо працівникові не були виплачені належні йому суми при звільнені, суд на підставі ст.117 КЗпП України, стягує на користь працівника середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а не при проведенні його до розгляду справи, по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому його вини. Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи по день прийняття рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, беручи до уваги спірну суму, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи. Оскільки позовні вимоги позивача в частині стягнення вихідної допомоги задоволені у повному обсязі, тому підстави для застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні відсутні. Враховуючи, що кількість робочих годин затримки виплати зарплати у вигляді одноразової допомоги за період з 01 лютого 2004 року по 21 грудня 2011 року становить 15869 годин, середньогодинна заробітна плата позивача за останні два місяці перед звільненням склала 4,08 грн. стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні в розмірі 64745,52 грн. (15869 год. х 4,08 грн.) При цьому суд відкидає доводи представника відповідача щодо пропуску позивачем тримісячного строку звернення до суду з огляду на наступне. Згідно ч.2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України роз'яснив, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Рішенням №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, статей 1,12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України роз'яснив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в рішеннях Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року, дає підстави вважати, що порушення законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з відповідним позовом незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Так, згідно ст. 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Оскільки вихідна допомога є грошовою виплатою, яка не передбачена актами чинного законодавства та входить до структури заробітної плати, а тому позовні вимоги щодо її виплати не обмежується будь-яким строком звернення до суду. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача необхідно стягнути судовий збір на користь держави, оскільки позивач при зверненні до суду був звільнений від його сплати. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення в порядку ч. 4 ст. 268 ЦПК України.

Outcome: approved