Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-02 00:00:00

В вересні 2014р. позивач Свято-Покровський жіночий монастир Київської єпархії УПЦ в м. Києві звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1-4 т. 1) до відповідачів: [PERSON] (далі по тексту - відповідач 1), [PERSON] (далі по тексту - відповідач 2), в якому просив суд, з урахуванням подано заяви про уточнення вимог (а.с. 81, 82 т.1): - усунути перешкоди, які вчинили позивачу відповідачі 1,2 в користуванні власністю: монастирським нежитловим приміщенням (колишнє господарське приміщення [ADDRESS]»), яке розташоване за адресою: [ADDRESS]; - зобов'язати відповідачів 1, 2 звільнити (в тому числі і від належних відповідачам 1, 2 речей) нежитлове приміщення (колишнє господарське приміщення [ADDRESS]») позивача, яке розташоване за адресою: [ADDRESS]. Судом до участі у справі, в якості третьої особи було притягнуто КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна». Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що монастирю на праві власності належать приміщення, розташовані за адресою: [ADDRESS]. Під час обстеження нежитлових приміщень позивачем було виявлено, що відповідачами 1, 2 без відповідних правових підстав зайняте і використовується монастирське нежитлове приміщенням (колишнє господарське приміщення [ADDRESS]»), в якості гаражу, для зберігання транспортного засобу та речей. В досудовому порядку, відповідачі 1, 2 відмовляються повернути позивачу зазначене вище майно та звільнити його від своїх речей, а тому позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом для захисту своїх прав. В судовому засіданні представники позивача заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, з урахуванням поданої заяви про уточнення вимог, просили суд позов задовольнити. В подальшому сторона позивача клопотала перед судом про розгляд справи у відсутність своїх представників. Відповідачі 1, 2 про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку, представник відповідачів 1, 2 в судовому засіданні заперечував проти позову, надавши суду письмові заперечення, і наголошував, що відповідачам 1, 2 на праві спільної часткової власності належить гараж, який розташований по про[ADDRESS], і відповідачі 1, 2 не створюють перешкод позивачу у користуванні його майном. В подальшому відповідачі 1, 2 в судові засідання не з'являлись, свого представника до суду не направили, поважності причин неявки суду не повідомили. Третя особа, про час та місце розгляду справи була повідомлена в установленому законом порядку, свого представника до суду не направила, заперечення на позов не подавались. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона працювала на посаді інженера в КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» протягом 1987-2013рр., і в силу своїх посадових обов'язків приймала участь в обстеженні будівлі гаражу відповідачів 1, 2, однак правильність поштового номеру не встановлювали, однак [ADDRESS] мав знаходитись з іншої сторони вулиці. Тобто, приміщення, яке обмірювали знаходиться у будівлі монастиря, за адресою [ADDRESS]. Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідка, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном, як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, і не оспорювалося сторонами в судовому засіданні, що територія позивача - монастиря знаходиться по [ADDRESS]. На підставі Рішення Виконкому Київської Міської Ради депутатів трудящих за № 22с від 31 грудня 1946р. «Про встановлення меж земельної території, що передається в орендне користування монастирям, розташованим у м. Києві» було встановлено передати Покровському монастирю в орендне користування земельну дільницю в [ADDRESS], на якій були розміщені нерухомі об'єкти, що перебували у власності монастиря, в тому числі і «колишнє господарське приміщення [ADDRESS]». Рішенням Виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів № 976 від 10 жовтня 1988р. затверджено межі державного історико-архітектурного заповідника «Стародавній Київ», включено до державного історико-архітектурного заповідника «Стародавній Київ» історичну територію Покровського монастиря, до заповідника «Стародавній Київ» належить комплекс пам'яток архітектури Покровського монастиря в межах історичної території. Рішенням Київської міської ради X сесії VІ скликання від 01 листопада 2012р. за [NUMBER] зараховано до комунальної власності територіальної громади м. Києва нежитлові приміщення (колишнє господарське приміщення [ADDRESS]») площею 28 кв.м. у [ADDRESS] та передано безоплатно у приватну власність позивачу. За актом від 10 грудня 2012р. приймання-передачі нежитлового приміщення (колишнє господарське приміщення [ADDRESS] у [ADDRESS]) безоплатно передано позивачу у приватну власність «нежитлове приміщення (колишнє господарське приміщення [ADDRESS]) розташоване за адресою: [ADDRESS], загальна площа 28,0 кв.м. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач наголошував, що відповідачами 1, 2 незаконно, без відповідних правових підстав зайняте вищезазначене нежитлове приміщення, власником якого є позивач, що було виявлено позивачем під час обстеження нежитлових приміщень монастиря. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 12 січня 1993р. було видано свідоцтво [NUMBER] на право особистої власності на гараж [PERSON] (а.с. 120 т.1), який помер [INFO], на підставі рішення № 1103 від 12 серпня 1974р. (а.с. 75 т. 1) Виконавчого комітету Шевченківської районної Ради депутатів трудящих м. Києва «Про передачу аварійного приміщення під гараж в садибі [ADDRESS], гр. [PERSON]», яке як було вказано у рішенні передано інваліду ВВВ [PERSON] за його заявою про тимчасове користування аварійним приміщенням в садибі [ADDRESS] для переобладнання під гараж для автомашини «Волга» до благоустрою садиби [NUMBER]. Судом встановлено, що 19 січня 1993р. державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, спадкоємцям померлого [PERSON] - [PERSON] (дружині померлого), [PERSON] (сину померлого) на спадкове майно померлого, а саме на гараж, який знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 06 вересня 1995р. [PERSON] та [PERSON], як спадкоємці за законом, отримали свідоцтва про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Третьої київської державної нотаріальної контори, на спадкове майно, яке складалось по ? частині на гараж по [ADDRESS]. 15 липня 2009р. [PERSON] подарувала [PERSON]. належну їй ? частину зазначеного вище гаражу за договором дарування (а.с. 183 т.1). [INFO] [PERSON] помер, після смерті якого відповідачами 1, 2, як донькою та дружиною померлого було отримано, 23 січня 2014р. свідоцтво про право на спадщину по ? частині на гараж по [ADDRESS]. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20 травня 2016р. по цивільній справі № 761/17122/15-ц (провадження № 2/761/838/2016), яке набрало законної сили, позов Свято-Покровського жіночого монастиря Київської єпархії УПЦ в м. Києві до [PERSON], [PERSON], треті особи Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гордієнко О.В., КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» про скасування свідоцтва - задоволено; скасовано свідоцтво [NUMBER] видане 12 січня 1993р. на підставі рішення Виконавчого комітету Ради народних депутатів № 1103 від 12 серпня 1974р. про те що, індивідуальний гараж за адресою: [ADDRESS], належить на праві особистої власності [PERSON], який записаний в реєстрову книгу № 8 за реєстровим № [NUMBER] від 12 січня 1993р. З матеріалів справи вбачається (а.с. 145 т. 1), що поштова адреса місця знаходження гаражу - про[ADDRESS] не вносилась до реєстру адрес, який є складовою частиною містобудівного кадастру, оскільки така адреса не надавалась. До того ж, як вбачається з відповіді третьої особи на адресу позивача (а.с. 168 т. 1), що нежитлове приміщення, яке відповідачі 1, 2 вважають гаражем, є нежитлове приміщенням (колишнє господарське приміщення [ADDRESS]») в складі комплексу будівель Свято - Покровського жіночого монастиря Київської єпархії УПЦ в м. Києві за адресою: [ADDRESS], згідно технічного паспорту загальна площа - 29,8 кв.м., згідно рішення Київської міської ради від 01 листопада 2012р. [NUMBER], загальна площа - 28,0 кв.м. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства (ч. 2 ст. 319 ЦК України). За змістом ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За змістом ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Згідно ч. 2 цієї статті способом захисту цивільних прав та інтересів, може бути примусове виконання обов'язку в натурі. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, беручи до уваги роз'яснення наведенні в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 9 від 06 листопада 2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», положення ст. ст. 1216, 1217 ЦК України, а також враховуючи, що заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20 травня 2016р. по цивільній справі № 761/17122/15-ц (провадження № 2/761/838/2016), яке набрало законної сили, скасовано свідоцтво [NUMBER] видане 12 січня 1993р. на підставі рішення Виконавчого комітету Ради народних депутатів № 1103 від 12 серпня 1974р. про те що, індивідуальний гараж за адресою: [ADDRESS], належить на праві особистої власності [PERSON], який записаний в реєстрову книгу № 8 за реєстровим № [NUMBER] від 12 січня 1993р., суд приходить до висновку, що відповідачі 1, 2 без відповідних законних підстав користуються нежитловим приміщенням (колишнє господарське приміщення [ADDRESS]») в складі комплексу будівель Свято - Покровського жіночого монастиря Київської єпархії УПЦ в м. Києві за адресою: [ADDRESS] вважаючи це приміщення гаражем, розташованим по [ADDRESS], а тому суд вважає, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачів 1, 2 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі по 121,8 грн. Крім того, з відповідачів 1, 2 підлягає також стягненню судовий збір на користь держави у розмірі по 121,8 з кожного.

Outcome: approved