Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-30 00:00:00

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. У липні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» (далі - ПАТ «ВіЕс Банк»), [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації. Позовна заява мотивована тим, що 01 вересня 2012 року він зареєстрував право власності на нежитлове приміщення на [ADDRESS] 28 серпня 2014 року ПАТ «ВіЕс Банк» направило Голові Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Голові Апеляційного суду Волинської області, Голові Рожищенського районного суду Волинської області скарги, у яких обставини набуття ним у власність нежитлового приміщення викладені неправдиво, а саме зазначено наступне: «…було виявлено факт рейдерського заволодіння групою осіб нерухомим майном, що перебуває у ПАТ «ВІЕС БАНК…» з використанням судової системи», «…в силу роду своєї діяльності вони є вхожі в кабінети керівників суду загальної юрисдикції…». 08 вересня 2014 року ПАТ «ВіЕс Банк» направив банкам, які здійснюють діяльність на території України, електронний лист-повідомлення за вих. № 02-4/19810 під назвою «Рейдерське захоплення іпотечного майна», у якому зазначалось: «…[PERSON]… та пов'язані з ним особи рейдерським шляхом заволоділи вищевказаним офісом…», «…застерігаємо Вас від укладення правочинів, предметом яких виступатиме вищевказаний офіс, а також рекомендуємо утриматися від співпраці із вищевказаними фізичними та юридичними особами…». Зазначав, що унаслідок поширення такої інформації публічне акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» зупинило проект кредитування товариства з обмеженою відповідальністю «ІРС СИСТЕМ», у якому він є директором та засновником, у зв'язку з негативною інформацією, поширеною ПАТ «ВіЕс Банк». Крім того, інформація аналогічного змісту поширювалась серед нотаріусів. Позивач вважав, що інформація про цивільно-правові спори та обставини його ділового життя не є загальнодоступною інформацією, яку [PERSON] як попередній власник нежитлового приміщення, розміщеного на [ADDRESS], довів до відома ПАТ «ВіЕс Банк». З урахуванням уточнень позовних вимог від 10 лютого 2016 року та від 11 жовтня 2016 року позивач просив: визнати інформацію, поширену ПАТ «ВіЕс Банк» та [PERSON], зазначену в листі від 28 серпня 2014 року, адресовану керівникам судів загальної юрисдикції, та у листі від 08 вересня 2014 року, адресовану «всім Банкам України» недостовірною, такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON]; зобов'язати ПАТ «ВіЕс Банк» спростувати інформацію, поширену в листі від 28 серпня 2014 року, адресованому Голові Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Голові Апеляційного суду Волинської області, Голові Рожищенського районного суду Волинської області, а саме: «…під час розгляду Луцьким міськрайонним судом Волинської області в 2011-2012 роках зазначеної справи № 2-8100/11 за позовом Банку до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки [PERSON], вступивши в злочинну змову з гр. [PERSON] маючи намір вивести з-під іпотеки Офіс шляхом шахрайства та переслідуючи мету невиконання зобов'язання перед Банком за кредитним договором, та залучивши до своїх протиправних дій гр. [PERSON] і [PERSON], спланували схему рейдерського заволодіння Офісом з використання Луцького міськрайонного суду Волинської області та Рожищенського районного суду Волинської області…», «… в подальшому за попередньою домовленістю зазначеної групи осіб, гр. [PERSON], змінивши територіальну підсудність справи шляхом залучення співвідповідачем фізичної особи поручителя, зареєстрованої в м. Рожище, подав до Рожищенського районного суду Волинської області надуманий позов до гр. [PERSON], [PERSON] (які проживають в [ADDRESS]) про стягнення боргу, з мотивів начебто наявності в гр. гр. [PERSON] і [PERSON] боргу перед [PERSON] за договором позики, у той же час як насправді договір позики був фіктивним, укладеним про людське око, без намірів створити юридичні наслідки, а боргу - не існувало…», «…було виявлено факт рейдерського заволодіння групою осіб нерухомим майном, що перебуває у ПАТ «ВІЕС БАНК» з використанням судової системи…», «…в силу роду своєї діяльності вони є вхожі в кабінети керівників суду загальної юрисдикції…», шляхом надсилання у той же спосіб листів спростування; зобов'язати ПАТ «ВіЕс Банк» спростувати інформацію, поширену засобами електронного зв'язку у повідомленні від 08 вересня 2014 року, адресованому «всім Банкам України», а саме: «…[PERSON]… та пов'язані з ним особи рейдерським шляхом заволоділи вищевказаним офісом…», шляхом надсилання у той же спосіб листів спростування; зобов'язати [PERSON] публічно вибачитись перед [PERSON] за поширену інформацію, що принижує його честь, гідність та завдає шкоду діловій репутації; стягнути з ПАТ «ВіЕс Банк» та [PERSON] відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 грн з кожного. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 листопада 2016 року позов задоволено частково. Визнано поширену ПАТ «ВіЕс Банк» інформацію, зазначену в листі від 28 серпня 2014 року, адресованому керівникам судів загальної юрисдикції, та листі від 06 серпня 2014 року, адресованому «всім Банкам України», недостовірною, такою що порочить честь, гідність, завдає шкоду діловій репутації [PERSON] Зобов'язано ПАТ «ВіЕс Банк» спростувати інформацію, поширену в листі від 28 серпня 2014 року, адресованому Голові Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, Голові Апеляційного суду Волинської області, Голові Луцького міськрайонного суду Волинської області, Рожищенського районного суду Волинської області, наступного змісту «…під час розгляду Луцьким міськрайонним судом Волинської області в 2011-2012 роках зазначеної справи № 2-8100/11 за позовом Банку до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки [PERSON], вступивши в злочинну змову з гр. [PERSON] маючи намір вивести з-під іпотеки Офіс шляхом шахрайства та переслідуючи мету невиконання зобов'язань перед Банком за кредитним договором, та залучивши до своїх протиправних дій гр. [PERSON] і [PERSON], спланували схему рейдерського заволодіння Офісом з використанням Луцького міськрайонного суду Волинської області та Рожищенського районного суду Волинської області…», «… в подальшому за попередньою домовленістю зазначеної групи осіб, гр. [PERSON], змінивши територіальну підсудність справи шляхом залучення співвідповідачем фізичної особи поручителя, зареєстрованої в місті Рожище, подав до Рожищенського районного суду Волинської області надуманий позов до гр. [PERSON], [PERSON] (які проживають в [ADDRESS]) про стягнення боргу, з мотивів начебто наявності в гр. гр. [PERSON] і [PERSON] боргу перед [PERSON] за договором позики, у той час як насправді договір позики був фіктивним, укладеним про людське око, без намірів створити юридичні наслідки, а боргу - не існувало…», «…було виявлено факт рейдерського заволодіння групою осіб нерухомим майном, що перебуває у ПАТ «ВІЕС Банк» з використанням судової системи», «в силу роду своєї діяльності вони є вхожі в кабінети керівників суду загальної юрисдикції…» шляхом надсилання у той же спосіб вказаним адресатам листів спростування. Зобов'язано ПАТ «ВіЕс Банк» спростувати інформацію, поширену в листі від 08 вересня 2014 року № 02-4/19810, надісланому засобами електронного зв'язку, адресованому «всім Банкам України», а саме: «…[PERSON]… та пов'язані з ним особи рейдерським шляхом заволоділи вищевказаним офісом…» шляхом надсилання у той же спосіб вказаним адресатам листів спростування. Стягнуто з ПАТ «ВіЕс Банк» на користь [PERSON] відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 (одна) гривня. У решті позовних вимог відмовлено. Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що поширена інформація, яку позивач просить спростувати, викладена у формі конкретних фактів і є фактичним твердженням, а не оціночним судженням, критичною оцінкою, оскільки вказується на вчення позивачем правопорушень, які можуть бути перевірені на предмет їх правдивості і достовірності. Суд дійшов висновку, що у справі не надано допустимих доказів на підтвердження правдивості висловлювань; у задоволенні вимог до [PERSON] відмовлено за необґрунтованістю. Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 11 січня 2017 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 листопада 2016 року залишено без змін. Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що закон покладає обов'язок доказування достовірності інформації на особу, яка її поширила, пославшись на роз'яснення, викладені у пунктах 15, 16, 18 та 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи». Проте відповідач таких доказів не надав, у ході судово-лінгвістичного дослідження товариство з обмеженою відповідальністю «Незалежний інститут судових експертиз» (далі - ТОВ «Незалежний інститут судових експертиз») надало висновок, що поширена інформація є твердженням, а не оціночними судженнями. У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «ВіЕс Банк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 11 січня 2017 року, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог до ПАТ «ВіЕс Банк», у частині вимог [PERSON] до [PERSON] - залишити заяву без розгляду з підстави, передбаченої пунктом 8 частини першої статті 207 ЦПК України 2004 року. Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій помилково застосували частину третю статті 277 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), яка на час виникнення спірних правовідносин втратила чинність; справа не містить доказів, які встановлювали правовий статус ТОВ «Незалежний інститут судових експертиз» відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про судову експертизу». Допит у режимі відеоконференції з Шевченківського районного суду м. Києва судового експерта [PERSON], яка виконувала призначену судом експертизу, проводився у присутності директора ТОВ «Незалежний інститут судових експертиз» [PERSON] як свідка, який допитався після неї. Вважає, що свідчення експерта [PERSON] не можуть вважатись незалежними та неупередженими, оскільки такі свідчення отримані під впливом директора експертної установи. Крім того, суд не ухвалював судового рішення про допит директора ТОВ «Незалежний інститут судових експертиз» [PERSON] Зазначає, що за клопотанням ПАТ «ВіЕс Банк» до справи долучений висновок експертного дослідження Українського бюро лінгвістичних експертиз від 30 травня 2016 року, суд першої інстанції був зобов'язаний привести експерта до присяги, попередити про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку та надати оцінку цьому висновку експертизи. Представник банку також зазначає, що лист від 28 серпня 2014 року розсилався керівникам судів, які розглядали судові спори за участю ПАТ «ВіЕс Банк», [PERSON] і інших фізичних та юридичних осіб та був доказом у справах, який оцінювався судами при ухваленні рішень, тому не може бути підставою для захисту честі, гідності та ділової репутації. На думку ПАТ «ВіЕс Банк», суди порушили статтю 60 ЦПК України 2004 року, не вирішили питання, чи є вирази «злочинна змова», «шляхом шахрайства», «протиправні дії», «рейдерське заволодіння», «рейдерство» фактичними твердженнями чи оціночними судженнями. Також зазначає, що у справі немає доказів на підтвердження спору між позивачем та [PERSON]; вважає, що позовна заява в частині вимог до [PERSON] не відповідає пунктам 5, 6 частини другої статті 119 ЦПК України 2004 року, тому суд мав залишити її без розгляду та передати справу до Галицького районного суду м. Львова за місцезнаходженням банку. Суд першої інстанції не з'ясував та не зазначив у рішенні суду, які саме фрагменти листів порушують права позивача, у чому полягає вина банку у заподіянні шкоди та чим це підтверджується. Також вважає, що єдиним способом спростування інформації, яка міститься в документі відповідно до частини п'ятої статті 277 ЦК України є відкликання такого документа, тому суд не мав задовольняти позов у частині зобов'язання банку спростувати інформацію. Відзив на касаційну скаргу не надходив. Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. У травні 2018 року справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду. У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав. Статтями 297 та 299 ЦК України передбачено, що фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі, а також захист своєї ділової репутації. Згідно з частинами першої та четвертої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Водночас суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Суди встановили, що ПАТ «ВіЕс Банк» у листі від 28 серпня 2014 року № 02-4/19283 з назвою «Скарга про рейдерське заволодіння іпотечним майном», який адресувався за списком: Голові Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Голові Апеляційного суду Волинської області, Голові Луцького міськрайонного суду Волинської області, Голові Рожищенського районного суду Волинської області, зазначило інформацію, яку [PERSON] вважає недостовірною та просить спростувати, а саме: «…під час розгляду Луцьким міськрайонним судом Волинської області в 2011-2012 роках зазначеної справи № 2-8100/11 за позовом Банку до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки [PERSON], вступивши в злочинну змову з гр. [PERSON] маючи намір вивести з-під іпотеки Офіс шляхом шахрайства та переслідуючи мету невиконання зобов'язань перед Банком за кредитним договором, та залучивши до своїх протиправних дій гр. [PERSON] і [PERSON], спланували схему рейдерського заволодіння Офісом з використанням Луцького міськрайонного суду Волинської області та Рожищенського районного суду Волинської області…»; «… в подальшому за попередньою домовленістю зазначеної групи осіб, гр. [PERSON], змінивши територіальну підсудність справи шляхом залучення співвідповідачем фізичної особи поручителя, зареєстрованої в місті Рожище, подав до Рожищенського районного суду Волинської області надуманий позов до гр. [PERSON], [PERSON] (які проживають в [ADDRESS]) про стягнення боргу, з мотивів начебто наявності в гр. гр. [PERSON] і [PERSON] боргу перед [PERSON] за договором позики, у той час як насправді договір позики був фіктивним, укладеним про людське око, без намірів створити юридичні наслідки, а боргу - не існувало…», «…було виявлено факт рейдерського заволодіння групою осіб нерухомим майном, що перебуває у ПАТ «ВІЕС Банк» з використанням судової системи…», «…в силу роду своєї діяльності вони є вхожі в кабінети керівників суду загальної юрисдикції…». 08 вересня 2014 року ПАТ «ВіЕс Банк» направило електронне повідомлення (лист) № 02-4/19810, адресований «Всім Банкам України», зокрема про те, що: «…[PERSON]… та пов'язані з ним особи рейдерським шляхом заволоділи вищевказаним офісом». Під час розгляду справи ПАТ «ВіЕс Банк» наголошувало на тому, що направлення до судових органів України скарги від 28 серпня 2014 року зі сторони банку є вимушеним заходом у зв'язку з так званим рейдерським заволодінням нежитловим приміщенням на [ADDRESS], яке перебувало в іпотеці банку. З огляду на викладене метою направлення скарги від 28 серпня 2014 року було висвітлення ситуації щодо вибуття з іпотеки банку нерухомого майна та захисту ним своїх майнових інтересів, ці відомості не доводились до громадськості чи окремих громадян. Листи (скарги) були предметом розгляду компетентних органів, на них надавались відповіді. Надсилання листа від 08 вересня 2014 року за вих. № 02-4/19810 переслідувало мету довести до відома банківських установ України інформації про оскарження ПАТ «ВіЕс Банк» у встановленому законом порядку судових рішень та застереження від укладення правочинів, предметом яких є нежитлове приміщення на [ADDRESS]. У такому разі використання образливих мовних засобів: «рейдерське заволодіння групою осіб», «злочинна змова», «шляхом шахрайства», «протиправні дії», є особистою оцінкою ПАТ «ВіЕс Банк» дій осіб щодо відчуження іпотечного майна, банк не мав на меті порочити гідність, честь чи ділову репутацію позивача чи інших осіб, у такий спосіб намагався лише привернути увагу до зазначених дій, унеможливити подальші дії з відчуження іпотечного майна та позбавити осіб, які намагались ним заволодіти, можливості отримання майнових вигод. [PERSON] порушення своїх прав пов'язує з господарською діяльністю підприємств, у яких він входить до складу засновників та/або за посадою є директором. За таких обставин висвітлення питань, пов'язаних з діяльністю підприємств, у яких позивач займає керівні посади чи є засновником (учасником), може лише опосередковано впливати на його права чи ділову репутацію. Отже, висновки судів, що направлення спірних листів (скарг, електронних звернень) не може вважатись реалізацією банком конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а є поширенням недостовірної інформації, без встановлення мети таких звернень, є помилковими по суті. Характерно, що [PERSON] не просить спростувати решту інформації, викладеної у листах відповідача, а судові справи, на які ПАТ «ВіЕс Банк» посилалось у скаргах, закінчені розглядом з ухваленням судових рішень на користь банку. Крім того, визначаючи спосіб, у який має бути спростовано недостовірну інформацію, суди неправильно застосували норму матеріального права з огляду на наступне. Відповідно до частин четвертої та сьомої статті 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Водночас, для інформації, яка набула поширення через документ, який прийняла (видала) юридична особа, закон визначає спеціальний порядок спростування. Згідно з частиною п'ятою статті 277 ЦК України, якщо недостовірна інформація міститься у документі, який прийняла (видала) юридична особа, цей документ має бути відкликаний. Також суди першої та апеляційної інстанцій помилково керувались частиною третьою статті 277 ЦК України, яка виключена на підставі Закону України від 27 березня 2014 року № 1170-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Закону України «Про інформацію» та Закону України «Про доступ до публічної інформації», тобто, на момент виникнення спірних правовідносин втратила чинність. Верховний Суд звертає увагу на те, що питання, пов'язані з так званими рейдерськими діями, тобто захопленням власності суб'єктів господарської діяльності, вже вийшли за межі корпоративного інтересу у площину суспільного інтересу та повинні оцінюватись судами у розумінні статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року з урахуванням цієї обставини. Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. За наведених обставин рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 листопада 2016 року та ухвала Апеляційного суду Волинської області від 11 січня 2017 року підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Outcome: partial