Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-25 00:00:00

В грудні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання дійсним договору купівлі-продажу, витребування майна із чужого незаконного володіння, усунення перешкод у здійсненні права власності, визнання договору іпотеки недійсним, в якому просив визнати Договір купівлі-продажу домоволодіння загальною площею 287,1 кв.м. та земельної ділянки площею 1000 кв.м., розташованих за адресою: вул. Дніпровська, буд. 5, сщ. Південне Дніпропетровського району Дніпропетровської області, укладений 02 лютого 2007 року між ним, [PERSON] та [PERSON] дійсним; визнати недійсними Договір дарування житлового будинку загальною площею 287,1 кв.м. розташованого за адресою: вул. Дніпровська, буд. 5, сщ. Південне Дніпропетровського району Дніпропетровської області, та Договір дарування земельної ділянки площею 1000 кв.м., розташованої за цією ж адресою, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, укладені між [PERSON] та [PERSON], посвідчені приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 2140, 2144; визнати за ним, [PERSON] право власності на житловий будинок літ. А загальною площею 287,1 кв.м., житловою площею 75,7 кв.м., у тому числі господарські будівлі і споруди, розташовані за адресою: вул. Дніпровська, буд. 5, сщ. Південне Дніпропетровського району Дніпропетровської області; визнати за ним, [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 1000 кв.м., кадастровий номер 1221486200:02:051:0015, розташовану за адресою: вул. Дніпровська, буд. 5, сщ. Південне Дніпропетровського району Дніпропетровської області; витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] обєкт нерухомого майна житловий будинок загальною площею 287,1 кв.м., житловою площею 75,7 кв.м. та земельну ділянку площею 1000 кв.м., розташовані за адресою: вул. Дніпровська, буд. 5, сщ. Південне Дніпропетровського району Дніпропетровської області; скасувати державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер запису у реєстрі прав власності на нерухоме майно № 18531681, номер витягу 14319576 від 20.04.2007 р.) - на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташовані за адресою: вул. Дніпровська, буд. 5, сщ. Південне Дніпропетровського району Дніпропетровської області [PERSON] (ІН [NUMBER]); припинити іпотеку за № 5873852 згідно Договору іпотеки від 21.06.2007 року, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 3610, на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами та земельну ділянку площею 0,100 га, розташовані за адресою: вул. Дніпровська, буд. 5, сщ. Південне Дніпропетровського району Дніпропетровської області; вилучити з Державного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна запис про заборону на нерухоме майно за № 5178517, 5178571, який було внесено на підставі іпотечного договору від 21.06.2007 року укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №3610, на житловий будинок літ. А загальною площею 287,1 кв.м., житловою площею 75,7 кв.м., у тому числі господарські будівлі і споруди та земельну ділянку площею 0,100 га, розташовані за адресою: вул. Дніпровська, буд. 5, сщ. Південне Дніпропетровського району Дніпропетровської області; вилучити запис про арешт нерухомого майна за № 18531681, номер запису 1053368, накладений постановою головного державного виконавця ВПВР УДВС ГУЮ у Дніпропетровській області МУЮ України про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 16.05.2013 року; вилучити записи про арешт нерухомого майна, номери записів 8833000, 8831715, накладені постановою старшого державного виконавця ВПВР УДВС ГУЮ у Дніпропетровській області про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 23.02.2015 року. В обґрунтування позову позивач вказав, що 19 квітня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір дарування житлового будинку загальною площею 287,1 кв.м., житловою площею 75,7 кв.м., розташованого за адресою: вул. Дніпровська, буд. 5, сщ. Південне Дніпропетровського району Дніпропетровської області, та Договір дарування земельної ділянки площею 1000 кв.м., розташованої за цією ж адресою, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, посвідчені приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу [PERSON] За попереднім договором купівлі-продажу від 02.02.2007 року, укладеним в простій письмовій формі між ним, [PERSON] та [PERSON] він передав останній грошову суму в розмірі 20\~000 доларів США, що в еквіваленті складало 101000 грн. в якості завдатку за домоволодіння, розташованого за адресою: вул. Дніпровська, буд. 5, сщ. Південне Дніпропетровського району Дніпропетровської області. В п. 1 Договору зазначили факт передачі ним грошей в сумі 20\~000 доларів США і зобовязання [PERSON] укласти з ним нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу до 01 травня 2007 року. Відповідачка надала йому Угоду про розірвання договору дарування земельної ділянки від 27.01.2007 року, згідно якої правовстановлюючий документ на земельну ділянку - Державний акт на право приватної власності на землю серія ЯА № 543478 повернувся [PERSON]. В установлений договором строк договір купівлі-продажу укладений не був та [PERSON] перестала виходити з ним на зв'язок. Внаслідок того, що [PERSON] не виконала зобовязання по укладенню з ним нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу майна, він вимагає виконання зобовязань по передачі у власність вищевказаного нерухомого майна а тому звернувся до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] надав суду заяву про розгляд справи без його участі, вказав, що позовні вимоги підтримує та просить задовольнити їх в повному обсязі. Не заперечував проти розгляду справи в заочному порядку. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не зявилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином у встановленому законом порядку (а.с.31), а тому зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Представник третьої особи Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином у встановлену законом порядку. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, визначено, що підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори й інші правочини. В силу ч. 1 ст. 14 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Встановлено, що [PERSON] належав житловий будинок № 5 по вул. Дніпровська сщ. Південне Дніпропетровського району Дніпропетровської області, загальною площею 287,1 кв.м. житловою площею 75,7 кв.м., на підставі свідоцтва про право власності [PERSON] ЯЯЯ № 146463, виданого виконкомом Новоолександрівської сільської ради 16 квітня 2007 року, згідно рішення від 21 березня 2007 року за № 28/4 та зареєстрованого в ДРКП «Бюро технічної інвентаризації» в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 16 квітня 2007 року за реєстровим № 18531681. Також, [PERSON] належала земельна ділянка № 5 по вул. Дніпровська сщ. Південне Дніпропетровського району Дніпропетровської області, загальною площею 1000 кв.м. (кадастровий номер 1221486200-02-051-0015), на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серія ЯА № 543478, виданого Дніпропетровським районним відділом земельних ресурсів 06 липня 2005 року, згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки № 15 від 02 лютого 2005 року і зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010512001658. За попереднім договором купівлі-продажу укладеним 02 лютого 2007 року між [PERSON] та [PERSON] 0Іванівною, в простій письмовій формі, позивач передав [PERSON] в якості завдатку за домоволодіння, що розташоване за адресою: вул. Дніпровська, буд. 5, сщ. Південне Дніпропетровського району Дніпропетровської області, грошову суму у розмірі 20000 доларів США, що в гривневому еквіваленті складало 101000 грн. (а.с.14). Пунктом 1 вищевказаного Договору, сторони правочину засвідчили факт передачі [PERSON] грошових коштів в сумі 20000 доларів США і зобовязання [PERSON] укласти з [PERSON] нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу до 01 травня 2007 року, за ціною продажу домоволодіння в 50\~000 доларів США, що в гривневому еквіваленті складало 252500 грн. Так, 19 квітня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір дарування житлового будинку загальною площею 287,1 кв.м., житловою площею 75,7 кв.м., що розташований за адресою: вул. Дніпровська, буд. 5 в сщ. Південне Дніпропетровського району Дніпропетровської області, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 2140 (а.с.15), та Договір дарування земельної ділянки площею 1000 кв.м., що розташована за цією ж адресою, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 2144 (а.с.16). Пунктом 5 вищевказаних Договорів дарування, передбачено, що на момент укладання цих договорів вищевказане нерухоме майно не перебуває під арештом чи забороною, відносно нього не укладено будь-яких договорів з відчуження, а також прав щодо нього у третіх осіб немає. У встановлений Попереднім договором строк договір купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки не було укладено, [PERSON] взагалі почала уникати зустрічі та спілкування з [PERSON] Статтею 610 ЦК України зазначено, що порушенням зобовязання є його невиконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Таким чином, внаслідок не виконання [PERSON] зобовязання щодо укладення з [PERSON] нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу нерухомого майна, позивач має право вимагати виконання зобовязань в судовому порядку. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. В свою чергу, відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності отримується на підставах, не заборонених законом. Право власності передбачається таким, що виникло правомірно, якщо інше прямо не виходить із закону або незаконність придбання права власності не встановлена судом. Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. У Попередньому договорі купівлі-продажу від 02 лютого 2007 року [PERSON] зобовязувалась передати [PERSON] у власність нерухоме майно: домоволодіння та земельну ділянку, що розташовані за адресою: вул. Дніпровська, буд. 5 в сщ. Південне Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. В укладеному між [PERSON] та [PERSON] попередньому договорі визначені істотні умови, а саме: договір укладено в письмовій формі і відповідає вимогам ст. 638 ЦК України; згідно ст. 656 ЦК України сторони договору визначили предмет договору купівлі-продажу житловий будинок загальною площею 287,1 кв.м., житловою площею 75,7 кв.м., розташований за адресою: вул. Дніпровська, буд. 5, сщ. Південне Дніпропетровського району Дніпропетровської області та земельна ділянка площею 1000 кв.м., розташована за цією ж адресою; в договорі вказана ціна 252 500,00 грн., яка частково в якості завдатку була передана позивачем відповідачці [PERSON] при укладанні договору, що відповідає ст. 632 ЦК України; сторони договору визначили строк передачі [PERSON] у власність нерухомого майна 01 травня 2007 року, що відповідає положенням ст. 664 ЦК України. Таким чином, в договорі обумовлені всі істотні умови, встановлені законодавством. Статтею 657 ЦК України визначено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. У звязку з інфляційними процесами в Україні та зростанням курсу долару США по відношенню до гривні, сума у розмірі 20\~000 доларів США, в гривневому еквіваленті за курсом НБУ 25,5993 грн. за 1 долар США станом на 30 листопада 2016 року складає 511\~986 грн. Таким чином, вказана в договорі ціна продажу майна (252 500 грн.) майже вдвічі менша сплаченої позивачем суми за попереднім договором купівлі-продажу від 02 лютого 2007 року (511\~986 грн.). З огляду на вищевикладені обставини, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про визнання дійсним укладеного між [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу, та визнання за [PERSON] права власності на нерухоме майно відповідає вимогам закону, а тому підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог про визнання права власності, визнання правочинів недійсними, витребування майна із чужого незаконного володіння, усунення перешкод у здійсненні права власності, та вилучення записів з реєстрів іпотек, заборони відчуження нерухомого майна, речових прав, суд прийшов до наступного. Встановлено, що земельна ділянка площею 0,100 га, що розташована за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, сел. Південне, вул. Дніпровська, буд. 5 (кадастровий номер 1221486200:02:051:0015) обтяжене іпотекою та забороною відчуження відповідно до договору іпотеки №11173656000/1 від 21 червня 2007 року, укладеного між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк». Договір іпотеки був укладений вже після укладення Попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна: житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані по вул. Дніпровська, буд. 5 в сщ. Південне Дніпропетровського району Дніпропетровської області, між [PERSON] та [PERSON] Тому вимоги щодо визнання права власності на майно за Договором купівлі-продажу від 02 лютого 2007 року, витребування майна із чужого незаконного володіння відповідача [PERSON] та усунення перешкод у здійсненні права власності (користування та розпорядження), суд вважає повністю обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Похідними від вищевказаних позовних вимог є вимоги про скасування державної реєстрації права власності на оскаржуване майно за ПАТ «УкрСиббанк», оскільки станом на 02 лютого 2007 року [PERSON] вже був власником спірного майна, та не приймав участі під час укладання правочинів від 19 квітня 2007 року та 21 червня 2007 року, а записи про наявність іпотеки та заборони відчуження на спірне майно перешкоджає позивачі здійснювати розпорядження власним майном. Договором іпотеки від 21 червня 2007 року забезпечувалось виконання зобовязання позичальником ТОВ «Глобус-РС» (ідентифікаційний код юридичної особи: 23367269) перед іпотекодержателем за кредитним договором № 11173656000/1 від 21 червня 2007 року. При посвідченні Договору іпотеки приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу [PERSON] було накладено заборону відчуження спірного нерухомого майна, до припинення чи розірвання іпотеки. Оскільки вказаний договір іпотеки від 21.06.2007 року укладений без волевиявлення позивача по справі, який є власником означеного майна, то він є таким, що укладений з порушенням норм чинного законодавства та порушує права позивача і має бути визнаний недійсним в судовому порядку. Частиною 1 ст. 321 ЦК встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 386 ЦК держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Статтею 387 ЦК передбачено, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. З аналізу норм законодавства про іпотеку та про заставу випливає, що іпотекодавець є власникм майна, що передається в іпотеку. Зокрема, предметом іпотеки, відповідно до ст. 5 Закону України «Про іпотеку», можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов, зокрема, нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація. Також, статтею 9 вказаного закону передбачене право володіння, користування і розпорядження предметом іпотеки за іпотекодавцем. Оскільки, [PERSON] на час укладення оскаржуваного договору дарування не була власником вищезазначеного майна, яке подарувала [PERSON], а в подальшому [PERSON] передав спірне майно в іпотеку ПАТ «УкрСиббанк», то такі правочини суперечать нормам діючого законодавства. Згідно із п. 2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29 травня 2013 року «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», правочини, які не відповідають вимогам закону, не породжують будь-яких бажаних сторонам результатів, незалежно від волі сторін та їх вини у вчиненні незаконного правочину. Правові наслідки таких правочинів настають лише у формах, передбачених законом, у вигляді повернення становища сторін у початковий стан (реституції) або в інших. Окрім того, згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 204 ЦК визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленій частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п. 7, 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. ПАТ «УкрСиббанк» були внесені записи до Державного реєстру речових прав, Державного реєстру іпотек та до Державного реєстру заборон відчуження нерухомого майна, за наслідками чого на спірне нерухоме майно були накладені обтяження, зокрема: на підставі договору іпотеки від 21 червня 2007 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» (Іпотекодержатель) та [PERSON] (Іпотекодавець), посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 2144 до Державного реєстру іпотек був внесений запис про іпотеку за № 5873852, до Державного реєстру заборон відчуження нерухомого майна був внесений запис про заборону на майно за № 5178517. На теперішній час означені записи не вилучені з реєстру. Зважаючи, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень (абз. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»), повноцінний захист [PERSON] прав та інтересів можливий шляхом витребування майна з чужого незаконного володіння [PERSON] в сукупності зі скасуванням державної реєстрації права власності, як незаконно набутого. Згідно приписів ст. 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до вимог ст. 10, 11 ЦПК України, суд вирішує справи на засадах змагальності, не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених позовних вимог, на підставі поданих ними доказів. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Аналізуючи вищевикладені обставини, суд прийшов до переконання, що зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути 5119 грн. 86 коп. судового збору, тобто з кожного по 2559 грн. 93 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved