Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-19 00:00:00

Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав, щодо їх задоволення не заперечував, просив про розгляд справи без його участі. Позивачка на задоволенні позову наполягала. Треті особи щодо позову заперечень, додаткових заяв не мали, просили про розгляд справи без їхньої участі. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія технічного паспорту на житловий будинок із надвірними спорудами по [ADDRESS]; копія домової книги; копія рішення виконкому Ренійської міської ради від 06.10.1955р. про відведення земельної ділянки [PERSON] під забудову; копія довідки Ренійського БТІ від 1991р. про реєстрацію права власності на будинок на ім'я [PERSON]; копія договору забудови від 05.11.1955р.; копія акту прийомки та введення до експлуатації закінченого будівництвом житлового будинку від 12.02.1991р.; копія рішення виконкому Ренійської міської ради від 27.02.1991р. № 48 про затвердження акту введення до експлуатації закінченого будівництвом житлового будинку; довідка Ренійського БТІ про вартість нерухомості. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивачка [PERSON] звернулася до суду із вищевказаними вимогами, зазначивши, що на підставі договору забудови від 05.11.1955 р. відповідачу [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок із надвірними спорудами, розташований по [ADDRESS]. Наприкінці 1998 р. відповідач подарував позивачці вищевказаний житловий будинок, безоплатно передав у володіння та користування належну йому нерухомість разом із всіма документами на неї. Тоді ж позивачка разом із своєю родиною заселилася на житлоплощу вищевказаного домоволодіння, з того часу мешкає там. Отже, з 1998 року по теперішній час позивачка фактично, відкрито володіє житловим будинком [ADDRESS], стежить за його технічним станом, сплачує за утримання комунальні послуги та ін. На момент фактичного укладення угоди про дарування сторони не оформили її у письмовому вигляді та не засвідчили нотаріально. У зв'язку із вищевикладеними обставинами [PERSON] вважає, що має право на житловий будинок із надвірними спорудами, оскільки з 1998 р. володіє та безперервно користується ним, слідкує за його технічним станом, несе витрати у зв'язку із його утриманням, зберігає у себе всю документацію на домоволодіння, як власник нерухомості, отже з підстав ст. 344 ЦК України набула право власності на житловий будинок. Заслухавши пояснення позивачки, показання свідка [PERSON], вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки її доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно із ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. За ч. 1, 3 ст. 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Як виходить з доводів позивачки, у 1998р. між сторонами фактично була досягнута домовленість про дарування житлового будинку [ADDRESS]. Письмово та в нотаріальному порядку сторони цю угоду не оформляли. Таким чином, з 1998р. по теперішній час позивачка безперервно, відкрито володіє житловим будинком, сплачує всі належні платежі, як власник нерухомості, розпоряджається ним, проводить ремонти та ін. За весь час володіння позивачкою будинком, відповідач, як зареєстрований власник, не пред'являв до позивачки жодних вимог про витребування будинку, документів на нього, не брав участі у його утриманні та не ніс витрат по сплаті належних платежів. На момент розгляду справи в суді [PERSON] не заперечував щодо фактів, вказаних у позові, визнав позовні вимоги в повному обсязі. Допитаний в якості свідка [PERSON] пояснив, що родина [PERSON] йому відома десь з 90-х років, вони мешкають у спірному житловому будинку досить давно, десь 14-15 років, за цей час робили там ремонт, підвели до будинку газопостачання, доглядають за прибудинковою територією та городом. Відповідач ніколи не чинив [PERSON] перешкод у користуванні власністю. Таким чином, суд встановив, що володіння позивачкою житловим будинком є добросовісним (тобто позивачка вважала, що вона володіє нерухомістю з законних підстав, оскільки була фактично досягнута домовленість про дарування нерухомості), правомірним, відкритим (позивачка, вважаючи себе власником, сплачувала комунальні платежі за утримання будинку, розпоряджається житлом та ін.) та безперервним. Таким чином, суд вважає, що житловий будинок цілком з законних підстав було передано у володіння та користування [PERSON], внаслідок чого остання набула право власності на нього за набувальною давністю. З урахуванням викладених позивачкою та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити вимоги позивачки щодо визнання за нею права власності на житловий будинок.

Outcome: approved