Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-26 00:00:00

В жовтні 2015р. позивач [PERSON] звернувся до Голованівського районного суду Кіровоградської області з позовом до відповідача ПАТ «Фідобанк» про визнання недійсною третейської угоди; скасування рішення третейського суду. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 27 жовтня 2011р. між ним та ПАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є відповідач, було укладено кредитний договір №014/ZAYJHN/3/001 «Споживчий кредит «Оптимальний» (далі по тексту - кредитний договір), у п.п. 4.1.1 п. 4.1 якого було третейське застереження щодо розгляду спорів у Постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків. Враховуючи, що Закон України «Про внесення зміни до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» від 03 лютого 2011р., яким передбачено, що третейські суди не мають право розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, набрав чинності 11 березня 2011р., включення в п.п. 4.1.1 п. 4.1 кредитного договору від 27 жовтня 2011р. третейського застереження є порушенням вимог чинного законодавства України, а тому даний пункт має бути визнаний недійсним. Крім того, враховуючи, що на підставі зазначеного третейського застереження Постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків 27 січня 2014р.ухвалено рішення про стягнення з позивача на корить відповідача заборгованості за кредитним договором, позивач просив суд скасувати вказане рішення. Ухвалою Голованівського районного суду Кіровоградської області від 18 грудня 2014р. справу за позовом [PERSON] до ПАТ «Фідобанк» про визнання недійсною третейської угоди та скасування рішення третейського суду було передано до Шевченківського районного суду м. Києва за підсудністю. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 04 вересня 2015р. позовні вимоги [PERSON] до ПАТ «Фідобанк» було роз'єднано в окремі самостійні провадження: про визнання недійсною третейської угоди та про скасування рішення третейського суду. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2015р. справу за позовом [PERSON] до ПАТ «Фідобанк» про скасування рішення третейського суду передано на розгляд до Дніпровського районного суду м. Києва До судового засідання позивач подав на адресу суду клопотання, в якому зазначив, що заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі і просить розглядати справу за його відсутності. Представник відповідача, в судовому засіданні клопотав про залишення позову без розгляду, надалі в судове засідання не з'явився, сторона відповідача про час та місце судового розгляду була оповіщена належним чином, поважності причин неявки суду повідомлено не було. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 27 жовтня 2011р. між сторонами було укладено кредитний договір, відповідно до п.п. 1.1, 1.2 якого кредитор надав позичальнику кредит для споживчих потреб в сумі 50000,0 грн. зі строком користування кредитними коштами 36 календарних місяців, із сплатою 34 процентів річних. Відповідно до п.п. 4.1.1 кредитного договору всі спори, розбіжності та вимоги, які виникають при виконанні цього договору чи у зв'язку з ним, виникають з нього, підлягають, за вибором позивача , розгляду у Постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків, згідно з регламентом третейського суду. Статтею 5 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Статтею 6 Закону України «Про третейські суди» визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонений третейськими судами. Законом України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно з яким третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Зазначений Закон набрав чинності 12 березня 2011р. Враховуючи вищевикладене, на час укладання кредитного договору (27 жовтня 2011р.) Закон України «Про третейські суди» містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Таким чином, необхідно зазначити, що третейське застереження в кредитному договорі від 27 жовтня 2011р. між позивачем та ПАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є відповідач, було укладено в порушення вимог пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди». Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Положеннями частини 1, 2 ст. 18 зазначеного Закону, щодо визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, про задоволення позовних вимог, а саме п. 4.1.1 п. 4.1 кредитного договору, який містить третейське застереження, слід визнати недійсним. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243,6 грн.

Outcome: approved