Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-12 00:00:00

В жовтні 2014 року [PERSON] звернулася до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з позовом, в якому просив постановити рішення, яким зобов'язати [PERSON] встановити металеві ворота і хвіртку на її проїзді, який розташований між будинковолодіннями [ADDRESS] та [ADDRESS] та стягнути на її користь з [PERSON] 24000 грн. моральної шкоди та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 11 лютого 2013 року за позовом [PERSON] її було зобов'язано звільнити проїзд загального користування між будинковолодіннями [ADDRESS] та [ADDRESS] від металевих воріт та хвіртки, розташованих в проїзді і не перешкоджати [PERSON] у користуванні вказаним проїздом до його домогосподарства. Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 13 березня 2013 року вказане рішення залишено без змін, тобто набрало законної сили та було звернуто до виконання. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17 липня 2013 року рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 11 лютого 2013 року та Ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 13 березня 2013 року скасовано. Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 5 лютого 2014 року позов [PERSON] задоволено. Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 18 березня 2014 року рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 5 лютого 2014 року скасовано. Винесене нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] відмовлено за безпідставністю. За час знаходження справи у судах було виконано рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 11 лютого 2013 року, стягнуто з неї на користь [PERSON] кошти в сумі 742 грн. 05 коп. та звільнено проїзд, знято металеві ворота і хвіртку. Вона звернулась до суду з заявою про поворот виконання рішення під час судового розгляду якої було встановлено, що рішення в частині звільнення проїзду між будинковолодіннями [ADDRESS] і [ADDRESS] від металевих воріт та хвіртки виконавчою службою не виконувалось, а вони були самовільно демонтовані сином [PERSON] відповідачем по справі [PERSON], який такими своїми незаконними діями спричинив їй значну моральну шкоду, яку вона оцінює у 24000 грн. Ухвалою суду від 14 лютого 2015 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, було залучено Відділ державної виконавчої служби Миргородського міськрайонного управління юстиції (а.с.79). У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представники [PERSON] (а.с.38) та адвокат [PERSON] (а.с.47-48) позовні вимоги підтримали повністю, просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, по суті позову пояснили, що [PERSON] є власником будинковолодіння [ADDRESS] та земельної ділянки за вказаною адресою до складу якої входить проїзд між будинковолодіннями [ADDRESS] і [ADDRESS] на в'їзді до якого з цієї вулиці декілька років стояли металеві ворота і хвіртка. Після набрання рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 11 лютого 2013 року законної сили вказані ворота з хвірткою були зняті з петель та стояли під огорожею будинковолодіння [ADDRESS], що належить [PERSON], а 18 червня 2013 року під час виконання державними виконавцями рішення суду по іншій справі, за позовом [PERSON] до неї про звільнення земельної ділянки, відповідач [PERSON] «болгаркою» зрізав металеві стовпи, на яких раніше були закріплені ворота та хвіртка, які разом з іншим майном з земельної ділянки були занесені у двір [PERSON] де зберігаються до цього часу. Після скасування рішення суду відповідач відмовляється добровільно встановити ворота, тому вона звернулась до суду. Внаслідок незаконних дій відповідача їй завдано душевних страждань, внаслідок яких вона була вимушена звертатись за медичною допомогою. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] (а.с.31-33) позовні вимоги не визнали, просили у їх задоволенні відмовити з підстав, викладених у запереченні на позовну заяву (а.с.39 ), а також з тих підстав що [PERSON] не вчиняв дій по демонтажу воріт та хвіртки в проїзді між будинковолодіннями [ADDRESS] і [ADDRESS] і стороною позивача не надано ніяких доказів на підтвердження вчинення ним протиправних дій. Крім того вважали що позивачкою не обгрунтовано та не доведено наявність і розмір моральної шкоди. Представник третьої особи Відділу державної виконавчої служби Миргородського міськрайонного управління юстиції Покас І.В. у прийнятті рішення у справі поклалася на розсуд суду, по суті позову пояснила, що на виконанні у ВДВС Миргородського МРУЮ перебувало виконавче провадження про зобов'язання [PERSON] звільнити проїзд загального користування від металевих воріт та хвіртки, розташованих у проїзді між будинковолодіннями [ADDRESS] і [ADDRESS]. Державний виконавець неодноразово виходив за вказаною адресою для контролю за виконанням рішення, про що складались відповідні акти. В один із виходів, 18 червня 2013 року, було встановлено, що проїзд звільнено, про що було складено акт державного виконавця. Виконавча служба ніяких дій по безпосередньому демонтуванню вказаних воріт і хвіртки не проводила, лише спонукала це зробити боржника шляхом накладення штрафів. Вважала що дії державних виконавців при виконанні вказаного рішення відповідали вимогам Закону України «Про виконавче провадження» та права боржника або стягувача не були порушені. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідків, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши їх, приходить до висновку що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності з ч.ч.1, 2 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Як встановлено судом на підставі наданих доказів, рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 11 лютого 2013 року за позовом [PERSON] до Миргородської міської ради, Відділу Держкомзему у місті Миргород Полтавської області, Управління Держземагентства у Миргородському районі Полтавської області, [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, зобов'язання не перешкоджати у користуванні проїздом загального користування позов було задоволено, в т.ч. було зобов'язано [PERSON] звільнити проїзд загального користування між будинковолодіннями [ADDRESS] та [ADDRESS] від металевих воріт та хвіртки, розташованих в проїзді і не перешкоджати [PERSON] у користуванні вказаним проїздом до його домогосподарства (а.с.10-12). Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 13 березня 2013 року вказане рішення залишено без змін, тобто набрало законної сили та на його виконання 4 квітня 2013 року було видано виконавчий лист, на підставі якого державним виконавцем ВДВС Миргородського МРУЮ постановою від 05.04.2013 року відкрите виконавче провадження ВП № 37422736 та надано боржнику [PERSON] строк для самостійного виконання рішення до 12.04.2013 року. Згідно акту державного виконавця від 18.04.2013 року виїздом за адресою [ADDRESS] встановлено, що рішення суду боржником не виконане та зобов'язано [PERSON] в термін до 25.04.2013 року виконати рішення суду про звільнення проїзду. В зв'язку з невиконанням рішення суду на боржника державним виконавцем постановою від 19.04.2013 року накладено штраф в розмірі 170 грн. Згідно акту державного виконавця від 26 квітня 2013 року виїздом за адресою [ADDRESS] встановлено, що [PERSON] рішення суду не виконано, проїзд не звільнений. В зв'язку з цим постановою державного виконавця від 30 квітня 2013 року накладено на [PERSON] штраф у розмірі 340 грн. Згідно акту державного виконавця від 18.06. 2013 року встановлено, що виходом за адресою [ADDRESS] звільнено проїзд загального користування між будинковолодіннями [ADDRESS] і [ADDRESS] від металевих воріт та хвіртки, розташовані у проїзді шляхом їх демонтажу та перенесення на земельну ділянку за адресою [ADDRESS] за місцем проживання боржників та зобов'язано [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] у користуванні проїздом. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17 липня 2013 року рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 11 лютого 2013 року та Ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 13 березня 2013 року скасовано а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.13-15). В зв'язку з цим постановою заступника начальника ВДВС Миргородського МРУЮ [PERSON]. від 26.02.2014 року виконавче провадження ВП № 37422736 було закінчене на підставі п.4 ч.1 ст. 49, ст.50 Закону України «Про виконавче провадження». Вказані обставини підтверджуються оглянутими у судовому засіданні матеріалами виконавчого провадження ВДВС Миргородського МРУЮ № 535/3 (номер за ЄДРВП 37422736), а також показаннями свідка [PERSON]., який у судовому засіданні повідомив, що актом державного виконавця від 18.06.2013р. встановлено, що рішення суду про зобов'язання [PERSON] звільнити проїзд виконане, але, можливо в зв'язку з тим, що залишалися не сплаченими штрафи, які були накладені державним виконавцем на боржника у цьому виконавчому провадженні, воно не закривалось. Після того, як йому було передане вказане виконавче провадження і боржником було повідомлено, що рішення суду, на виконання якого воно здійснюється, скасоване, він направив до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області відповідний запит і після отримання копії Ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17 липня 2013 року виніс постанову про закінчення виконавчого провадження. Відповідно до ч.1 ст.14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Згідно преамбули Закону України «Про виконавче провадження» цей Закон визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Частинами 1 та 2 ст. 2 цього Закону встановлено, що примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу». Ст.75 Закону України «Про виконавче провадження» визначені загальні умови виконання рішень, за якими боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення. Згідно ч.ч.1, 2, 3 цієї статті після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов'язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, його виконання перевіряється не пізніше наступного робочого дня після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання зазначених вимог без поважних причин державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону і не пізніше п'яти робочих днів з дня його накладення повторно перевіряє стан виконання рішення. Якщо рішення не виконано і виконання може бути проведено без участі боржника, державний виконавець організовує виконання відповідно до повноважень, наданих йому законом, та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом. При цьому на боржника повторно накладається штраф у порядку, встановленому статтею 89 цього Закону. У разі якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав. Іншого порядку виконання рішення, за яким боржник зобов'язується особисто вчинити певні дії Законом України «Про виконавче провадження» не передбачено. Відповідно до п.19 ч.3 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі необхідності залучати до проведення чи організації виконавчих дій суб'єктів господарювання, у тому числі на платній основі, за рахунок авансового внеску стягувача. Згідно показань в судовому засіданні свідка [PERSON] нею, як державним виконавцем, не залучалися суб'єкти господарювання або інші особи для демонтажу воріт та хвіртки в проїзді між будинковолодіннями [ADDRESS] і [ADDRESS]. 18 червня 2013 року нею із залученням понятих та працівників міліції виконувалось також інше рішення суду щодо боржника [PERSON], про звільнення земельної ділянки по [ADDRESS] від речей [PERSON] та [PERSON], стягувачем по якому був [PERSON] При цьому доступ у згаданий проїзд був вільний, воріт у ньому не було, вони були занесені у двір [PERSON] разом з речами, від яких звільнялась земельна ділянка, про що в цей день нею був складений акт державного виконавця. Чи зрізались стовпчики від воріт відповідачем вона не пам'ятає, але він був присутній на місці вчинення виконавчих дій, хоч і не є учасником виконавчого провадження. Ці показання спростовують пояснення відповідача та показання свідка [PERSON] про те, що демонтаж воріт та хвіртки був організований та проведений державними виконавцями. Суд критично ставиться до показань свідка [PERSON] також з тих причин, що під час допиту в судовому засіданні він не зміг вказати місяць чи пору року та не одразу назвав рік коли відбувалися ці події, пояснивши, що він цього не пам'ятає, тобто може не пам'ятати або не вірно пам'ятати і обставини цієї події. В той же час, ту обставину, що стовпчики, на яких кріпились ворота і хвіртка у згаданому проїзді, були демонтовані відповідачем [PERSON] підтвердили свідки [PERSON] та [PERSON], які дали детальні показання про обставини подій 18 червня 2013 року, що узгоджуються з показаннями інших свідків, зокрема [PERSON] про те, що цього дня під час проведення виконавчих дій хтось використовував «болгарку» та що [PERSON] був присутній на місці подій. Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 18 березня 2014 року, яке набрало законної сили, встановлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,1000 га, яка розташована по [ADDRESS], для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, згідно державного акта серія ЯЕ № 640476 від 28.01.2008 року (а.с.17-19). Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, суд, проаналізувавши докази у справі у їх сукупності приходить до висновку, що демонтаж стовпчиків, на яких були закріплені металеві ворота і хвіртка, розташованих на земельній ділянці позивачки [PERSON], що унеможливило в подальшому використання зазначених воріт і хвіртки, було проведено відповідачем [PERSON], який не був учасником виконавчого провадження, всупереч вимогам Закону України «Про виконавче провадження», чим порушено права позивачки як власника земельної ділянки. Згідно ч.ч.1, 2 ст.375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди і набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. П.4 ч.2 ст.16 ЦК України передбачений такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів як відновлення становища, яке існувало до порушення. На підставі викладеного, оскільки демонтоване майно не вибуло з володіння позивачки, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення вимог позивачки в частині зобов'язання відповідача відновити ворота та хвіртку в проїзді між будинковолодіннями [ADDRESS] та [ADDRESS] в стані, який існував на 18 червня 2013 року. Вирішуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного. Згідно ч.3 ст.386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Згідно ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає в т.ч. у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Судом погоджується з твердженням позивачки, що внаслідок неправомірних дій відповідача їй було заподіяно моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв'язку з пошкодженням її майна,але зазначений у позовній заяві її розмір шляхом надання належних та допустимих доказів, в т.ч. висновку судово-психологічної експертизи, право заявити клопотання про призначення якої було роз'яснене судом, позивачкою не доведений. Тому визначаючи розмір завданої їй моральної шкоди, суд враховує всі обставини справи в їх сукупності, як то характер правопорушення, глибину душевних страждань позивачки в зв'язку з порушенням її прав власника, тривалість порушення, ступінь вини відповідача, який завдав моральної шкоди, а також вимоги розумності і справедливості. Таким чином розмір завданої позивачці моральної шкоди суд визначає у розмірі 2000 грн. Згідно ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За встановлених обставин завдана позивачці моральна шкода підлягає відшкодуванню відповідачем. Згідно ст.88 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З цих підстав з відповідача на користь позивачки підлягають до стягнення документально підтверджені судові витрати на сплату судового збору (а.с.1, 2). Щодо стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу суд вважає наступне. Відповідно до п.2 ч.3 ст.79 ЦПК України до складу судових витрат відносяться витрати на правову допомогу. Згідно ч. 1 ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. У відповідності з ст.56 ЦПК України процесуальний статус особи, яка надає правову допомогу, відрізняється від процесуального статусу представника особи, яка бере участь у справі. За змістом зазначених норм закону витрати, пов'язані з оплатою участі у справі представника сторони не відносяться до судових витрат і не підлягають розподілу між сторонами в порядку, передбаченому ст.88 ЦПК України. Представник особи, яка бере участь у справі, має процесуальний статус саме представника цієї особи, що передбачений статтями 26, 42 ЦПК України і не може одночасно мати процесуальний статус особи, яка надає правову допомогу. Згідно договору про надання юридичної допомоги від 10.12.2014р. адвокат [PERSON] прийняла зобов'язання на здійснення представництва [PERSON] Процесуальний статус [PERSON] саме як представника позивачки вказано в зазначеному договорі (а.с.47), а також клопотанні позивачки про залучення його до участі у справі, яке було нею заявлене у судовому засіданні, отже витрати понесені позивачем на оплату його послуг, стягненню з відповідача в порядку, передбаченому ст.88 ЦПК України, не підлягають. Крім того, позивачкою не надано суду документів, які відповідно до діючого законодавства підтверджують факт витрати грошових коштів на оплату правової допомоги адвоката, оскільки надана нею довідка довільної форми (а.с.75) таким не являється, отже суд вважає що ці витрати документально не підтверджені і з цих підстав також відшкодуванню не підлягають.

Outcome: partial