Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-11 00:00:00

В жовтні 2015 року до суду надійшла позовна заява, у якій позивачка просить визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS], припинивши право власності [PERSON] на дане майно, та стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати по оплаті судового збору. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що позивачка з відповідачем перебували у шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Славутицького міського суду Київської області від 12.05.2015 року (справа № 377/1414/14-ц, провадження № 2/377/46/15). В період шлюбу позивачкою було придбано однокімнатну квартиру № 602 в будинку №14 Добринінського карталу м.Славутича Київської області вартістю 54762,68 гривень відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна від 21 квітня 2011 року, посвідченого державним нотаріусом Славутицької міської державної нотаріальної контори Київської області. Зазначена квартира була оформлена на імя відповідача з причини того, що на момент укладення цієї угоди вона не мала паспорту громадянина України. Вказана квартира була придбана за особисті кошти позивачки, які вона отримала від свого батька [PERSON], який проживає в [INFO] Російської Федерації грошовими переказами через «Вестерн юніон» на загальну суму 15400 доларів США. Відповідач не приймав будь-якої участі у придбанні цієї квартири коштами, оскільки в той час взагалі не працював, після влаштування на роботу пізніше його доходи були невеликими, тому відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України та ст. 392 ЦК України вищевказана квартира є особистою власністю позивачки. Представником відповідача, який діє на підставі договору про надання правової допомоги, подано заперечення на позовну заяву, в яких він просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що спірна квартира була придбана за спільні кошти подружжя, про що сама позивачка надавала нотаріусу письмову згоду на купівлю [PERSON] за спільні сімейні кошти цієї квартири, що відображено у п.9 договору купівлі-продажу нерухомого майна від 21 квітня 2011 року. У період шлюбу відповідач [PERSON] працював, отримував заробітну плату і приймав участь у матеріальному забезпеченні сімї. Лише незначний період відповідач не працював, але перебував на обліку у Славутицькому міському центрі зайнятості у пошуках роботи та отримував від держави грошову допомогу по безробіттю. Кошти, які позивачці надавав батько переказами, були витрачені нею ще до придбання спірної квартири. Частину таких коштів, більше половини, [PERSON] витратила на придбання дорогого особистого одягу та ювелірних прикрас. Іншу частину таких коштів було спільно витрачено на подорожі та відпочинок, зокрема, і за межами України. Тому батько [PERSON] не приймав участь особисто або своїми коштами у придбанні спірної квартири(а.с. 46). В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, посилаючись на те, що спірна квартира є особистою приватною власністю позивачки, оскільки вона придбана за особисті її грошові кошти, які надсилав їй батько [PERSON], відповідач в цей час не працював, а пізніше влаштувався на роботу і мав дуже малий дохід, якого не вистачало навіть для належного утримання сімї. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що квартира придбана за спільні кошти подружжя, тому є спільною сумісною власністю сторін, а не особистою приватною власністю позивачки. Доказів того, що квартира придбана за особисті кошти позивачки, які їй надсилав батько, позивачкою суду не надано. Зі слів відповідача йому відомо, що кошти, які надсилав батько позивачці, витрачались на власні потреби позивачки. Вислухавши пояснень представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка та відповідач перебували у шлюбі, зареєстрованому 8 листопада 2008 відділом реєстрації актів цивільного стану Славутицького міського управління юстиції Київської області, актовий запис № 158, який був розірваний згідно рішення Славутицького міського суду Київської області від 12 травня 2015 року, що набрало законної сили 13 червня 2015 року , копія якого долучена до матеріалів справи (а.с. 8-9). Під час шлюбу відповідач [PERSON] відповідно до договору-купівлі-продажу, посвідченого 21.04.2011 року державним нотаріусом Славутицької міської державної нотаріальної контори Київської області, придбав квартиру за адресою: [ADDRESS]. Право власності на дане житлове приміщення зареєстроване в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 20.05.2011 року( а.с. 10-11 ). Відповідно до п.3 цього договору продаж вчинено за 54762,68 гривень, які продавець одержав повністю від покупця при підписанні цього договору. Як зазначено у п.9 вказаного договору, купівлю нерухомого майна вчинено за письмовою згодою дружини покупця [PERSON]. Справжність підпису якої засвідчено приватним нотаріусом Славутицького міського нотаріального округу Київської області [PERSON] 20.04.2011 року за реєстровим № 980. Згідно заяви [PERSON] про надання згоди подружжя на купівлю нерухомого майна, справжність підпису якої засвідчено приватним нотаріусом Славутицького міського нотаріального округу Київської області [PERSON] 20.04.2011 року, зареєстрованої в реєстрі № 980, і яка була надана державному нотаріусу Славутицької міської державної нотаріальної контори Київської області при посвідченні договору купівлі-продажу спірної квартири, позивачка надала згоду [PERSON] на купівлю за спільні сумісні кошти, набуті ними під час перебування у зареєстрованому шлюбі, квартири номер шістсот два, що заходиться в будинку номер чотирнадцять Добринінського кварталу міста Славутич Київської області та укладення договору купівлі-продажу вищезазначеної квартири. А також підтвердила, що правовий режим спільного майна подружжя між ними шлюбним договором не змінений та доданий договір укладається в інтересах сімї і відповідає їхньому спільному волевиявленню(а.с. 74). Перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, передбачено ст. 57 СК України. Зокрема, згідно п.3 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ч.1 ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.2 ст. 60 СК України). З копії трудової книжки відповідача та індивідуальних відомостей про застраховану особу, сформованими управлінням Пенсійного фонду України в м.Славутичі Київської області, видно, що відповідач [PERSON] за час перебування у шлюбі з позивачкою з листопада 2008 року по травень 2015 року мав дохід та працював в ТОВ «Фуззі Фуд» з 16.05.2006 року по 29.10.2010 року; з 21.06.2011 року по 09.07.2012 року працював у ТОВ ВКФ «Промкомплект», з 16.07.2012 року по 21.12.2012 року, з 16.03.2013 року по 20.12.2013 року, з 16.04.2014 року по даний час працює в Компанії Вінсі Констрюксьон Гран Проже та Компанії Буйг Траво Пюблік, в період з 31.12.2012 року по 15.03.2012 року та з 15.01.2014 року по 15.07.2014 року перебував на обліку в Славутицькому міському центрі зайнятості як безробітний та отримував допомогу по безробіттю(а.с. 47-54, 65-68). Згідно довідки ПАТ КБ «Правекс-Банк» № 15 від 14.08.2015 року [PERSON] за період з 05.05.2010 року по 28.08.2010 року отримала пять переказів у Славутицькому відділенні ПАТ КБ «Правекс-Банк» в сумі 15400 доларів США з країни Росія від [PERSON] (а.с.13). Копією паспорта [PERSON], долученою представником позивача до матеріалів справи, підтверджено, що він проживає в Росії з липня 2002 року по даний час (а.с. 83-91). Згідно ст.ст. 10, 57, 59, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. В судовому засіданні з пояснень представників сторін та досліджених доказів встановлено, що в період шлюбу відповідач [PERSON] придбав квартиру відповідно до договору купівлі-продажу. Доказів того, що квартира була придбана за особисті кошти позивачки та доказів того, що відповідач на час придбання квартири не працював без поважних причин суду не надано. Посилання представника позивачки на відсутність місця роботи та доходу у відповідача на час придбання спірної квартири, як на підставу визнання за [PERSON] права особистої приватної власності на неї, суд до уваги не приймає, оскільки період з листопада 2010 року по червень 2011 року, коли відповідач не працював, є незначним, весь інший період за час перебування у шлюбі відповідач працював і отримував дохід, перебував на обліку в Славутицькому міському центрі зайнятості і отримував допомогу по безробіттю, що підтверджено копією трудової книжки відповідача і індивідуальними відомостями про застраховану особу [PERSON], тому не впливає для визначення правового режиму майна, набутого за час шлюбу. Не має значення для правового режиму майна спільної сумісної власності і не змінює його надання матеріальної допомоги [PERSON] позивачці для придбання квартири, оскільки воно є таким відповідно до ст. 60 СК України незалежно від того, що один з подружжя не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Таким чином, суд погоджується із доводами представника відповідача про те, що спірна квартира була придбана сторонами в період шлюбу за їх спільні кошти, що підтверджено також заявою [PERSON] про надання згоди подружжя на купівлю нерухомого майна від 20.04.2011 року, тому є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, а не особистою приватною власністю позивачки. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що позивачкою та її представником не доведено, що спірна квартира була придбана за особисті кошти позивачки. За встановлених обставин справи позов є безпідставним, недоведеним і задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed