Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-02 00:00:00

Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] позовні вимоги визнали, щодо їх задоволення не заперечували, просили розглянути справу у їх відсутності. Позивач на задоволенні позовних вимог наполягала, просила розглянути справу без її участі. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія паспорту громадянки України [PERSON] ; копія договору купівлі продажу від 01.06.2020р.; копія свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.11.2018р.; копія свідоцтва № [NUMBER] про право власності на житло від 12.04.2000р.; копія технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] . Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач [PERSON] звернулась до суду із вищезгаданими вимогами до відповідачів, зазначивши, що між позивачем та відповідачами, була досягнута домовленість про купівлю-продаж квартири [ADDRESS] . 01.06.2020р. сторони уклали між собою відповідний письмовий договір. Позивач передала відповідачам обумовлену суму, а вони передали нерухомість в натурі та ключі. Так як, згідно законодавства подібні договори підлягають нотаріальному посвідченню, позивач запропонувала відповідачам привести їх домовленість у відповідності до вимог закону. На вказані вимоги позивача, відповідачі пояснили, що поки не можуть це зробити, оскільки не зареєстрували своє право власності на квартиру, яке вони набули на підставі свідоцтва про право власності на житло від 12.04.2000р. Про ці обставини позивачу не було відомо до укладання договору. Особисто відповідачі запевнили, що усі питання щодо оформлення документів вирішені. Таким чином, на момент оформлення сторонами договору купівлі-продажу квартири, відповідачі (продавці) не мали на це право, оскільки не були власниками нерухомості. Враховуючи вищенаведене, позивач була вимушена звернутися із позовом до суду. Вивчивши матеріали справи, надані докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. За ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно : було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Також не підлягає віндикації майно, що було продане набувачу у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Відповідно до ч.3 ст. 388 ЦК України майно набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, може бути витребуване в усіх випадках. Згідно із ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України, майно не може бути витребуване у нього. Згідно ст. 397 ЦК України, володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Право володіння чужим майном може належати одночасно двом або більше особам. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Враховуючи вищевикладені засади законодавства, позивач по справі (покупець) за договором купівлі-продажу без нотаріального посвідчення від 01.06.2020 р. [PERSON] є добросовісним набувачем, оскільки на момент укладення письмової угоди про купівлю-продаж квартири, вона не знала про існування тих обставин, що відповідачі (продавці) за договором купівлі-продажу, не мали права на відчуження вказаної нерухомості, оскільки не є власниками квартири. Отже, вбачаються правові підстави для набуття позивачем права власності на вищевказану нерухомість, як добросовісним набувачем, оскільки випадків, передбачених ст. 388 ЦК України, для витребування майна від набувача немає. Згідно ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу повинен бути укладений у письмовій формі і посвідчений нотаріально, якщо хоча б однією із сторін є громадянин, і недотримання цієї вимоги є підставою для визнання укладеного договору недійсним. Разом із тим, між сторонами була досягнута взаємозгода з усіх істотних умов договору, покупець передала продавцю обумовлену суму, продавець передала покупцю ключі та нерухомість в натурі. Позивач фактично вступила у володіння і користування нерухомістю, тобто правочин між сторонами фактично відбувся. Факти укладення угоди, передачі грошей у рахунок вартості нерухомості підтверджуються договором купівлі-продажу від 01.06.2020 р., однак нотаріального посвідчення угоди про купівлю-продаж нерухомості між сторонами не відбулося з незалежних від позивача обставин. Виходячи із вищенаведеного, угода (правочин) між сторонами відбулася, вона виконана в повному обсязі, нею були припиненні обов`язки відповідача щодо права володіння спірною квартирою (які виникли в даний час) та встановленні права на нерухомість у позивача як добросовісного набувача, тому є правові підстави визнати право власності на квартиру за позивачем як добросовісним набувачем.

Outcome: approved