Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-19 00:00:00

В жовтні 2018 позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просила визначити порядок користування житловими приміщеннями у двокімнатній квартирі [ADDRESS] , наступним чином: у користування [PERSON] виділити житлову кімнату № 1 площею 16,2 кв.м. з лоджею 2,2 кв.м.; у користуванні [PERSON] залишити кімнату № 2 та лоджею 1,9 кв.м.; місця загального користування (коридор, кухня, ванна кімната, вбиральня) залишити у спільному користуванні. Зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди у здійсненні [PERSON] права користування квартирою [ADDRESS] шляхом надання доступу до даної квартири і передачі ключів від замків вхідних дверей та не порушувати визначений порядок користування житловими приміщеннями вказаної квартири. Свої вимоги позивачі обґрунтовують тим, що [INFO] помер батько [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] , 1927 року народження. Померлому [PERSON] належала 1/2 частки у праві власності в двокімнатній квартирі [ADDRESS] , а інша 1/2 частка у праві власності в зазначеній квартирі належить його дружині [PERSON] . Позивач [PERSON] являється спадкоємцем 1/3 частки майна батька [PERSON] за заповітом. В установленому законом порядку позивач прийняла спадщину. Позивач просила відповідача надати їй ключі від квартири та можливість зберігати частину своїх речей у спільній квартирі [ADDRESS] , виділивши для цього найменшу кімнату у квартирі. Однак позивачу було відмовлено. З даного приводу між сторонами почали виникати конфліктні ситуації, що призвело до сварок щодо порядку користування спірною квартирою. Враховуючи, що сторони в досудовому порядку не можуть домовитися щодо порядку користування спільною квартирою, просить позов задовольнити. Ухвалою Голосіївського районного суд м. Києва від 02.10.2018, дану позовну заяву прийнято до провадження, у справі та призначено підготовче судове засідання в порядку загального позовного провадження. У судове засідання позивач не з`явився, про розгляд справи повідомлений в установленому законом порядку. Представник позивача надав заяву, в якій просить провести розгляд справи за його відсутності та зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, в установленому законом порядку Третя особа у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений в установленому законом порядку. Третя особа надала заяву, в якій просить провести розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Крім того, відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не зявився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Так, з матеріалів справи вбачається, що [INFO] , помер батько позивача та третьої особи [PERSON] , 1927 року народження, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія [NUMBER] , виданого 10.09.2015 року Відділом реєстрації смерті у м. Києві Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві. Померлому [PERSON] належала 1/2 частки у праві власності в двокімнатній квартирі [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого згідно з розпорядженням від 19.10.1999 № 1310 Управлінням справами національної академії наук України, 19.10.1999 та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 02.11.1999 року і записаного у реєстрову книгу за № 3661, а інша 1/2 частка у праві власності належить його дружині [PERSON] . Позивач [PERSON] являється спадкоємцем 1/3 частки майна батька [PERSON] за заповітом. В установленому законом порядку позивач прийняла спадщину, так приватним нотаріусом Київського нотаріального округу м. Києва Анісковою Н.А., 24.02.2016 року їй було видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом. 24.02.2016 року, на підставі вказаного свідоцтва було проведено державну реєстрацію права на 1/3 частки власності на квартиру [ADDRESS] , про що зроблено відповідний запис № 13418376 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON] успадкували по 1/12 частки майна батька [PERSON] . Частка спільної часткової власності у зазначеній квартирі [PERSON] становить 1/2+1/12=7/12, частка спільної часткової власності третьої особи [PERSON] - 1/12, частка спільної часткової власності позивача - 1/3. Згідно технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] (інвентаризаційна справа № 6573) від 04.07.2017 року виданого комунальним підприємством Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» встановлено: квартира посімейного, спільного заселення розташована на 7 поверсі 16 поверхового будинку та складається з 2 кімнат житловою площею 28,7 кв.м., у тому числі 1-а кімната 16,2 кв.м., 2-а кімната 12.5 кв.м., кухня площею 8,5 кв.м., вбиральні площею 1,0 кв.м. Квартира обладнана лоджіями 50% - 1,9; 2,2 кв.м. Загальна площа квартири 55,5 кв.м., матеріал зовнішніх стін - цегла. Позивач зазначає, що відповідач взагалі не впускає позивача в квартиру, мотивуючи це тим, що у квартирі позивачу нічого не належить. В ході неодноразових розмов позивача з відповідачем спірну ситуацію вирішити не вдалось. Дійти спільної згоди сторони не змогли, позивач не може зайти в спірну квартиру, так як у неї відсутні ключі від квартири. Спроби врегулювати спір у поза судовому порядку залишились невдалими. Згідно з ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до положень ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Так, згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Власники володіють, користуються та розпоряджаються власністю за взаємною згодою. За відсутності такої згоди порядок володіння та користування майном може бути визначений судом за позовом одного або декількох співвласників. Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Частиною 1, ч. 3 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спірним майном, відповідної матеріальної компенсації. Встановлення порядку користування приміщеннями квартири між співвласниками відповідно до змісту ст.ст. 319, 358 ЦК України, є складовою здійснення ними права спільної часткової власності та не змінює розміру часток належних кожному із співвласників. Відповідно до роз`яснень, у п. 14 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року «Про судову практику по справах за позовами про захист прав приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можна виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири, або їх можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це було заявлено позов. Пункт 7 ст. 92 Конституції України, встановлює, що правовий режим власності визначається виключно законами України. Відповідно до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Будь-яких доказів на спростування того, що відповідач [PERSON] не чинить перешкод позивачу у користуванні частиною квартири суду не надано. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування особи здійснюється відповідним органом спеціального уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Отже, порушене право власності позивача підлягає захисту у обраний нею спосіб, оскільки остання є власником 1/3 частки квартири [ADDRESS] . Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, а також право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Такий висновок сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18). Частиною 2 ст. 78 ЦПК України, передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи та на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, у ч. ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України, визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тобто процесуальними нормами встановлено обов`язок учасників справи доказувати обставини при невизнанні або оспорюванні них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Разом з тим, відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів в заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів в ході судових засідань. Також, згідно роз`яснень, які містяться в п.26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Встановлені судом обставини справи дають підстави для задоволення позовних вимог. Згідно ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved