Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-23 00:00:00

В жовтні 2014 року позивач звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON], треті особи: об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Вогник», Дзержинський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про усунення перешкод у користуванні майном. Зазначені позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується витягом із реєстру речових прав на нерухоме майно, у зв'язку з чим просить суд усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні своїм майном шляхом виселення [PERSON] з вказаної квартири. Представники позивача в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, наполягали на задоволенні позову, не заперечували проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлений належним чином та своєчасно, про що свідчить поштові документи та матеріали справи, причину неявки суду не повідомив, заперечень проти позову не надавав. Представники третіх осіб ОСББ «Вогник», та Дзержинського РВ ГУДМС України в Харківській області у судове засідання не з'явились, надавши суду заяви, у яких просили розглядати цивільну справу без їх участі. Зі згоди представників позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Суд, дослідивши доводи представників позивача та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Розглядом справи встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується витягом із реєстру речових прав на нерухоме майно від 04.08.2014 року. Зазначену квартиру він отримав у власність на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22.11.2013 року, однак вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном не має можливості у зв'язку з тим, що вданій квартирі зареєстроване місце проживання [PERSON]. Користуючись реєстрацією свого місця проживання за адресою вищезазначеної квартири, відповідач по справі заявляє про своє проживання у квартирі, перешкоджає у вільному доступі до квартири позивача, позбавляючи можливості позивача потрапити потрапити у приміщення квартири, замінити замки на вхідних дверях, користується власністю позивача самочинно, без будь-яких правових підстав. Частиною 1 статті 316 ЦК України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своє. Волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із частиною 1 статті 317 ЦК України, власнику майна належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатись своєю власністю. Не завдаючи при цьому шкоди правам інших осіб і не порушувати їхні інтересів. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Приписами статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини 1 статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до статті 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до Узагальнення судової практики Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло. Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою». Отже норми Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Враховуючи викладене, суд вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved