Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-04 00:00:00

Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнала, проти їх задоволення не заперечувала, просила розглянути справу без його участі, однак надала заперечення щодо вказаних позивачем строків сумісного проживання та вказала що не згодна з причиною розпаду сімї вказаною позивачем, вважає позивача винним у розриві їх сімейних відносин. Крім того, відповідач не згодна з періодом перебування у шлюбі зазначеним у позові, вказавши, що з жовтня 2014р. по 25 квітня 2015р. перебували у фактичних шлюбних відносинах, 25 квітня 2015р. зареєстрували шлюб та припинили шлюбні відносини у червні 2016р. Представник позивача на задоволенні позову наполягав, просив розглянути справу без його участі. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання. Відповідно до ч.4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: свідоцтво про шлюб сторін; копії паспорту позивача з відміткою про шлюб; витяг з договору про надання правової допомоги та ордер адвоката; заперечення відповідача та копія довіреності позивача; письмові заяви сторін. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач просив розірвати шлюб із відповідачем [PERSON], зареєстрований 25.04.2015 р., зазначивши, що подружнє життя не склалося, виявилася несхожість характерів, поступово перестали розуміти один одного. З приводу непорозумінь, різних поглядів на сімейне життя та ведення спільного господарства між сторонами виникали суперечки, сварки, у звязку із чим поступово втратилися почуття любові та поваги. На нинішній час сторони фактично припинили шлюбні відносини, мешкають окремо. Від шлюбу сторони неповнолітніх дітей не мають. Розірвання шлюбу в органі РАЦС в порядку ст.106 СК України неможливо, оскільки відповідач від явки у відповідний орган відмовляється. У ситуації, що склалася, шлюб із відповідачем носить суто формальний характер, сторони наполягають на його розірванні. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що сім'я сторін практично розпалася, її збереження неможливе, шлюб існує формально і підлягає розірванню. Суд також вважає, що застосування заходів щодо примирення подружжя, передбачених ст. 111 СК України, в даній ситуації буде неможливим, оскільки сторони вже тривалий час разом не проживають, зацікавленості в збереженні сім'ї не проявляють, між подружжям втратилися почуття любові і пошани, взаємодопомоги і підтримки, тобто морально-правові підстави шлюбу. Згідно із ст. 51 СК України дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань. За ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя (ч. 1 ст. 110 СК України). Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідач надала заяву, в якій просила після розірвання шлюбу із позивачем залишити за нею шлюбне прізвище - «Вєрченко». На підставі вищевказаних положень законодавства суд задовольняє вимоги відповідача щодо обрання прізвища після розірвання шлюбу. Згідно ч.2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Outcome: approved