Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-28 00:00:00

Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав, щодо їх задоволення не заперечував, просив розглянути справу у його відсутності, про що надав відповідну заяву. Позивач [PERSON] на задоволенні позову наполягала, просила розглянути справу без її участі. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання. Відповідно до ч. 4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу марки «ВАЗ 2109»; копія свідоцтва про смерть [PERSON], померлого 19.10.2011р.; копії паспортів сторін. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що 25.10.2011р. відповідач [PERSON] продав позивачу автомобіль марки «ВАЗ» модель 2109, 1993 року випуску, д/н [NUMBER]. Так, відповідач передав позивачу у володіння та користування фактично належний йому автомобіль, отримавши за це грошову компенсацію. За час користування автомобілем, позивач витрачала кошти на його обслуговування, слідкувала за його технічним станом. Таким чином, з 2011р. по теперішній час, позивач фактично, відкрито володіє автомобілем. З 2011 р. відповідач жодного разу не витребував у позивача майно, вимог щодо повернення автомобілю не висував, на нього не претендував. Позивач стверджує, що неодноразово зверталась до відповідача, із проханням переоформити автомобіль належним чином, але відповідач кожен раз запевняв її що зробить це пізніше. Крім того, позивач пізніше дізналась, що відповідач на момент укладання договору купівлі продажу автомобілю, не був його власником, а тільки мав право керувати ним як спадкоємець після смерті батька. На сьогоднішній день, позивач продовжує користуватися вищевказаним рухомим майном, добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується автомобілем, утримує його та слідкує за його технічним станом. У звязку із вищевикладеними обставинами позивач вважає, що вона має всі підстави для визнання за нею право власності на автомобіль марки «ВАЗ» модель 2109, 1993 року випуску, д/н [NUMBER], оскільки вона правомірно, добросовісно, відкрито та безперервно володіє чужим майном протягом 5 років, а тому право власності на це рухоме майно може бути визнано за нею. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки її доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України, майно не може бути витребуване у нього. Згідно ст. 397 ЦК України, володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Право володіння чужим майном може належати одночасно двом або більше особам. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно із ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. За ч. 1, 3 ст. 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Як виходить з доводів позивача, у 2011 р. між сторонами була досягнута домовленість про купівлю-продаж автомобілю марки «ВАЗ» модель 2109, 1993 року випуску, д/н [NUMBER]. Відповідач, як фактичний власник, не маючи на той час відповідних документів на рухомість, продав позивачу вищевказаний автомобіль, передавши у володіння та користування фактично належний йому обєкт рухомості, отримавши за це грошову компенсацію. На момент фактичного укладання угоди про купівлю-продаж рухомості, відповідач не міг оформити правочин у письмовому вигляді та засвідчити його нотаріально, оскільки мав тільки право керувати транспортним засобом. Таким чином, з 2011р. по теперішній час позивач добросовісно, безперервно та відкрито володіє вищевказаним рухомим майном, утримує його та слідкує за його технічним станом. За весь час володіння позивачем вищевказаним автомобілем, відповідач не предявив до позивача жодних вимог про витребування рухомості, не брав участі у його утриманні та не ніс жодних витрат на підтримання його технічного стану. На момент розгляду справи в суді [PERSON] не заперечував щодо фактів, вказаних у позові, визнав позовні вимоги в повному обсязі, про що надав відповідну заяву. Таким чином, суд встановив, що володіння позивачем автомобілем є добросовісним, правомірним, відкритим та безперервним. Таким чином, суд вважає, що автомобіль марки «ВАЗ» модель 2109, 1993 року випуску, синього кольору, д/н [NUMBER] цілком з законних підстав було передано у володіння та користування позивача внаслідок чого остання набула право власності на нього за набувальною давністю. З урахуванням викладених позивачем та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити вимоги позивача щодо визнання за позивачем права власності на вищевказаний обєкт рухомості.

Outcome: approved