Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-09 00:00:00

ВИМОГИ ПОЗИВАЧА [PERSON], звернувся до Автозаводського районного суду м. Кременчука із позовом, в якому просив суд зняти арешт накладений постановою про накладення арешту на майно, реєстраційний номер обтяження: 11315012, 11.04.2011 СУ УМВС України в Полтавській області, старший слідчий Лоскот С.С., обєкт обтяження: невизначене майно, все нерухоме майно, обтяжувач: Слідче управління УМВС України в Полтавській області. ПОЗИЦІЯ ПОЗИВАЧА Свої вимоги позивач мотивував тим, що він є власником квартири за адресою: [ADDRESS]. В жовтні 2018 року він дізнався, що належне йому нерухоме майно обтяжене арештом. Арешт на нерухоме майно був накладений на підставі постанови слідчого в рамках кримінальної справи №11315012, яка була закрита постановою слідчого від 30.09.2011. Вказаною постановою також було скасовано арешт нерухомого майна. Однак, скасування реєстрації обтяження майна на підставі постанови слідчого не відбулась. Наявність обтяження майна перешкоджає йому вільно володіти, користуватись на розпоряджатись своєю власністю. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача. ЗАПЕРЕЧЕННЯ ВІДПОВІДАЧА Відповідач відзив суду не надіслав. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ Судом встановлено, що в провадженні СУ УМВС України в Полтавській області перебували матеріали кримінальної справи №11315012 за обвинуваченням [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у вчинення злочинів, передбачених ч.4 ст.190 та ч.ч.2,3 ст.358 КК України. Постановою старшого слідчого СУ УМВС України в Полтавській області Лоскота С.С. від 11.04.2011 було накладено арешт на все нерухоме майно [PERSON]. 30 вересня 2011 року старшим слідчим СУ УМВС України в Полтавській області Лоскотом С.С. винесено постанову про закриття кримінальної справи відносно [PERSON] та скасовано арешт майна. У Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна наявний запис про арешт нерухомого майна [PERSON] : реєстраційний номер обтяження 11315012; обтяжувач- Слідче управління УМВС України в Полтавській області, кримінальна справа №11315012. [PERSON] У ст.41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. За змістом ч. 1 ст. 316, ч.ч.1, 2 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. В своєму рішенні від 23 січня 2014 року по справі «East/West Alliance Limited» проти України»(остаточне 02/06/2014) Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з усталеною практикою Суду стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.\~Суд наголошує\~на тому,\~що перша\~та найбільш\~важлива вимога\~статті 1\~Першого протоколу\~до Конвенції\~полягає у\~тому,\~що будь-яке\~втручання державного\~органу у\~право на\~мирне володіння\~майном повинно\~бути законним.\~Вимога щодо\~законності у\~розумінні Конвенції\~вимагає дотримання\~відповідних положень\~національного законодавства\~та відповідності\~принципові верховенства\~права,\~що включає\~свободу від\~свавілля. Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти. ОЦІНКА СУДУ Враховуючи те, що питання про скасування арешту майна було вирішено відповідно до вимог чинного на той час законодавства, однак не скасований запис про обтяження майна позивача, позбавляє його можливості вільно володіти та розпоряджатись майном, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати суд покладає на позивача.

Outcome: approved