Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-29 00:00:00

В жовтні 2014р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 23-25) до відповідача [PERSON], в якому просила суд, з урахуванням поданої заяви про зміну позову (а.с. 68-70): - здійснити поділ спільного майна подружжя, а саме квартири [ADDRESS], визнавши за сторонами право власності по ? частині за кожною з сторін. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що з липня 2004р. по лютий 2014р. перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від даного шлюбу мають малолітню дочку [PERSON], [INFO]. На підставі рішення суду шлюб було розірвано. Під час перебування в шлюбі з відповідачем на спільні кошти сторони придбали вищезазначену квартиру. Згоди про поділ спільно нажито майна вони не досягли, у зв'язку з чим позивачка вимушена звернутись до суду з позовом про поділ майна подружжя. В свою чергу, відповідачем [PERSON], в порядку ст. 123 ЦПК України було пред'явлено зустрічний позов до [PERSON], в якому позивач за зустрічним позовом просив суд: - припинити право спільної сумісної власності сторін на квартиру [ADDRESS]; - в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнати частку позивача за зустрічним позовом на спірну квартиру - 80 %, за відповідачкою за зустрічним позовом - 20%; - визнати право власності на спірну квартиру за позивачем за зустрічним позовом; - стягнути з позивача за зустрічним позовом на користь відповідачки за зустрічним позовом 20 % ринкової вартості спірної квартири. Свої зустрічні позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що не погоджується з запропонованим [PERSON] варіантом розподілу майна, оскільки більша половина із сплачених коштів за придбання спірної квартири [ADDRESS], а саме кошти в розмірі 330000,0 грн. були його власними і були ним отримані від продажу 14 серпня 2012 р. іншої квартири. Вважає, що його частка у спірній квартирі складає 60% від цієї квартири та є його особистою власністю, а спільною сумісною власністю, яка підлягає поділу становить лише 40 %. В судовому засіданні представник позивачки за первісним позовом/відповідачки за зустрічним позовом первісний позов, з урахуванням поданої заяви про зміну вимог, підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, проти зустрічного позову заперечив повністю та просив у його задоволені відмовити. Відповідач за первісним позовом/позивач за зустрічним позовом та його представник в судовому засіданні первинний позов не визнали з підстав зазначених у зустрічному позові. Зустрічний позов підтримали та просили його задовольнити повністю. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позови, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що первісний та зустрічний позови, підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 17 липня 2004р., який на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва було розірвано 14 лютого 2014 р. (а.с. 9-10, 14). Від шлюбу сторони мають дочку [PERSON] [INFO] (а.с.13). Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] була придбана за час шлюбу сторін, а саме [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу від 15 серпня 2012р., у покупця [PERSON], який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко А.В. (а.с.42-43). Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 70 СК України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При цьому право на спільне майно, яке виникає у подружжя в період шлюбу, не припиняє своє існування після його розірвання або фактичного припинення шлюбу. Розпорядження, користування та володіння об'єктами права спільної сумісної власності здійснюється подружжям з рівними правами та обов'язками, якщо інше не встановлено домовленості між ними. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.п. 23, 24 Постанови № 11 від 21 грудня 2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю чоловіка чи дружини є майно, набуте ним до шлюбу. Судом встановлено, що відповідачу за первісним позовом [PERSON], до укладення шлюбу з позивачкою за первісним позовом [PERSON], належала частина квартири [ADDRESS]. 14 серпня 2012 р. співвласники зазначеної квартири № 114 в складі відповідача за первісним позовом, його батька [PERSON], матері - [PERSON], брата - [PERSON], сестри [PERSON] продали зазначену квартиру на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Біляєвим В.О. Відповідно п. 11 вказаного договору відповідач отримав 330000,0 грн., які витратив 15 серпня 2012р., як пояснював в судовому засіданні на придбання спірної квартири (а.с.55). З п.3 договору купівлі - продажу квартири [ADDRESS] вбачається, що продаж даної квартири було здійснено за ціною 551517,0 грн. Отже, враховуючи, що при придбанні спірної квартири [ADDRESS] за ціною 551517,0 грн. були використані особисті кошти відповідача в розмірі 330000,0 грн., які були його особистою приватною власністю, а тому суд вважає, що частка 59,84 % від цієї квартири є особистою власністю відповідача за первісним позовом, а частка 40,16 % - є спільною сумісною власністю подружжя, яка підлягає розподілу між сторонами у рівних частинах відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України. Протягом всього часу розгляду справи в суді, на спростування доводів сторони відповідача за первісним позовом того, що при придбанні спірної квартири сторонами відповідачем за первісним позовом були використанні грошові кошти від відчуження належної йому до укладення шлюбу частини квартири, стороною позивача за первісним позовом не було надано суду належних і допустимих доказів. Суд вирішуючи спір, дійшов висновку, що за позивачкою за первісним позовом [PERSON] при поділі квартири [ADDRESS] необхідно визнати право власності на 251/1250 частки у праві на річ спільної сумісної власності, а за відповідачем [PERSON] 999/1250 частки, без його поділу в натурі. При цьому, суд виходив з роз'яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Оцінюючи належність допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що сторони порушуючи питання про припинення права іншого співвласника на частку в спільному майні, попередньо не внесли на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми, не досягли згоди щодо отримання грошової компенсації, тому суд вважає необхідним без поділу майна в натурі лише визнати ідеальні частки подружжя в цьому майні, яке є спільною сумісною власністю подружжя та змінити режим спільної сумісної власності подружжя на цей об'єкт, а саме на режим спільної часткової власності. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачки за зустрічним позовом на користь позивача за зустрічним позовом підлягає стягненню судовий збір у розмірі 29232,2 грн.

Outcome: partial