Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-07 00:00:00

В грудні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики, в якому просив суд стягнути з відповідача на користь позивача борг у розмірі 81943,20 грн. та судові витрати. Позовні вимоги мотивовані тим, що 22.11.2018 року позивач дав у борг відповідачу 57000 грн. і як доказ цього позивач отримав розписку, яку відповідач написав особисто. Сторони перебували в дружніх відносинах і відповідач запевнив позивача, що швидко поверне борг з відсотками найближчим часом, тобто через рік. Не володіючи такою сумою грошей позивач погодився надати в борг відповідачу 57000 грн. і уклав договір кредиту з акціонерним товариством «Акцент-банк» терміном на 12 місяців, договір кредиту укладався у присутності відповідача та громадянина [PERSON] . Згідно письмової розписки від 22.11.2018 року відповідач [PERSON] зобов`язався повернути позичені кошти з відсотками, проте до теперішнього часу кошти не повернув. Тому позивач вважає, що відповідно до ст. ст. 22, 1192 ЦК України він має право на стягнення з відповідача завданих збитків в сумі 81943,20 грн. і наполягає на відшкодуванні боргу відповідно до формули: В = С х ВС/100 х КД/ДР ( В - сума нарахованих відсотків; С - сума кредиту; ВС - відсоткова ставка за кредитом (процент річних); КД - кількість днів кредитування; ДР - кількість днів у році). Сума кредиту становить 57000 грн. х 71,88% річних (5,99% місячна відсоткова ставка «А-Банку») / 100 х 730 днів кредитування (2 роки) / 365 днів у році = 81943,20 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю і просив їх задовольнити, не заперечив щодо заочного розгляду справи. Суду пояснив, що перебував з відповідачем в дружніх відносинах і відповідач запевнив позивача, що швидко поверне борг з відсотками найближчим часом. Позивач погодився позичити відповідачу гроші та оскільки такої суми в нього не було, він уклав договір кредиту з акціонерним товариством «Акцент-банк» терміном на 12 місяців на суму кредиту 57000 грн. в присутності відповідача та громадянина [PERSON] . Отримавши вказані кошти в банку, він одразу позичив їх відповідачу. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з`явився, хоча про час, дату та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Заяв та відзиву від відповідача до суду не надходило. Тому суд на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України розглянув справу у відсутність відповідача в порядку заочного провадження, оскільки в справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Заслухавши пояснення позивача та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем було укладено усний договір позики, відповідно до якого [PERSON] позичив у [PERSON] 57000 грн. в травні 2018 року під банківські відсотки «А-Банк» та зобов`язався повернути з процентами при першій можливості, про що 22.11.2018 року написав відповідну письмову розписку (а.с. 6). Станом на теперішній час позичені кошти відповідач не повернув. Обгрунтовуючи позовні вимоги про стягнення з [PERSON] 81943,20 грн. позивач у своєму позові вказував, що відповідно до ст. ст. 22, 1192 ЦК України він має право на стягнення з відповідача завданих збитків в сумі 81943,20 грн. і наполягає на відшкодуванні боргу відповідно до формули: В = С х ВС/100 х КД/ДР ( В - сума нарахованих відсотків; С - сума кредиту; ВС - відсоткова ставка за кредитом (процент річних); КД - кількість днів кредитування; ДР - кількість днів у році). Сума кредиту становить 57000 грн. х 71,88% річних (5,99% місячна відсоткова ставка «А-Банку») / 100 х 730 днів кредитування (2 роки) / 365 днів у році = 81943,20 грн. В доведення позовних вимог позивач надав суду заяву позичальника [PERSON] (позивач по справі) №А223СТ15510315736 від 14.12.2017 року та паспорт кредиту, відповідно до якої [PERSON] отримав у АТ «Акцент-Банк» строковий кредит в сумі 63276,03 грн. на строк 12 місяців, з 14.12.2017 року по 14.12.2018 року включно, на придбання споживчих товарів, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 5,99 в місяць на суму виданого кредиту, що сплачується щомісячно, у розмірі 9066,71 грн. (а.с. 7). Згідно довідки АТ «Акцент-Банк» від 24.11.2020 року заборгованість [PERSON] за кредитним договором №А223СТ15510315736 від 14.12.2017 року станом на 24.11.2020 року складала 133518,86 грн. (а.с. 8). Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема з правочинів та договорів. Згідно статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 ст. 295 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. За змістом статей 525, 526, 599 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним у момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У відповідності до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. А тому письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі №723/304/16-ц (провадження №14-360цс19) зазначено, що: «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки». Отже, як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та відповідачем було укладено усний договір позики, відповідно до якого [PERSON] позичив у [PERSON] 57000 грн. в травні 2018 року під банківські відсотки «А-Банк» та зобов`язався повернути з процентами при першій можливості, про що 22.11.2018 року написав відповідну письмову розписку. Разом з тим, у вказаній розписці сторони не обумовили і відповідачем [PERSON] у розписці від 22.11.2018 року не вказано конкретний розмір відсотків та період їх нарахування, які він зобов`язався сплатити позивачу. Позивач не надав суду будь-яких належних доказів, що відповідач [PERSON] зобов`язався сплачувати позивачу відсотки, які визначені за кредитним договором №А223СТ15510315736 від 14.12.2017 року в розмірі 5,99% щомісячно, котрий укладено між позивачем та АТ «Акцент-Банк». Таким чином, розписка позичальника [PERSON] від 22.11.2018 року, як документ, що містить боргове зобов`язання, не містить істотних умов, зокрема, щодо встановлення щомісячної відсоткової ставки саме у розмірі 5,99%. Крім того, суд дійшов висновку, що позивач не довів суду належними доказами спричинення відповідачем позивачу збитків в сумі 81943,20 грн. з таких підстав. В обґрунтування позовних вимог про стягнення з [PERSON] 81943,20 грн. позивач у своєму позові вказував, що відповідно до ст. ст. 22, 1192 ЦК України він має право на стягнення з відповідача завданих збитків в сумі 81943,20 грн. і наполягає на відшкодуванні боргу відповідно до формули: В = С х ВС/100 х КД/ДР ( В - сума нарахованих відсотків; С - сума кредиту; ВС - відсоткова ставка за кредитом (процент річних); КД - кількість днів кредитування; ДР - кількість днів у році). Сума кредиту становить 57000 грн. х 71,88% річних (5,99% місячна відсоткова ставка «А-Банку») / 100 х 730 днів кредитування (2 роки) / 365 днів у році = 81943,20 грн. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом. Згідно ст. 1192 ЦК України якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Статтею 1166 ЦК України визначені загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду. Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Разом з тим, позивач [PERSON] не надав суду доказів неправомірних дій відповідача [PERSON] , спричинення відповідачем позивачу шкоди, а також що між шкодою і неправомірними діями відповідача є причинний зв`язок, а отже, й не довів суду позовні вимоги щодо стягнення з відповідача в порядку ст. ст. 22, 1192 ЦК України збитків в сумі 81943,20 грн. З урахуванням встановлених фактичних обставин справи та наданих доказів суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову. Згідно ст. 141 ЦПК України понесені судові витрати по сплаті судового збору слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed