Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-30 00:00:00

В грудні 2013 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - [PERSON] в інтересах неповнолітньої [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу нікчемним, визнання права власності та стягнення моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі свідоцтва Ізмаїльської міськради Одеської області від 27.01.1993 року [PERSON] стала власником шляхом приватизації квартири [ADDRESS]. В 2004 році в зв'язку з похилим віком та погіршенням здоров'я [PERSON] вирішила оселитися в приватному будинку, тому звернулася до [PERSON], директора Бессарабської товарної біржі, розташованої в м. Ізмаїлі, яка займалася питаннями купівлі - продажу нерухомості та уклала з ним угоду про надання послуг з продажу її квартири та придбання їй житлового будинку на кошти від продажу квартири. В забезпечення цієї угоди [PERSON] надала довіреність [PERSON] на продаж квартири, на підставі якої [PERSON] 23.04.2004 року продав квартиру належну [PERSON] [PERSON] за 6 500 дол. США (договір купівлі-продажу ВВС №720760), які [PERSON] передав особисто [PERSON] Після чого [PERSON] привласнив кошти отримані внаслідок продажу квартири належної [PERSON], та не повернув їх [PERSON], чим вчинив злочин, передбачений ст. 192 ч.2 КК України. Вироком від 14.04.2006 року та постановою від 23.11.2011 року вину [PERSON] повністю доведено та визнано його винним. Таким чином, [PERSON] внаслідок злочинних дій [PERSON] була незаконно позбавлена своєї власності. Отже, угода укладена між [PERSON] з продажу квартири належної позивачу на праві приватної власності [PERSON] порушує публічний порядок, суперечить інтересам держави та суспільства, направлена на порушення конституційних прав та свобод людини та громадянина, а саме знищення, пошкодження майна фізичної особи, незаконне заволодіння ним та є нікчемною. У зв'язку з визнанням угоди нікчемною кожна із сторін повинна повернути іншій стороні в натурі все, що вона отримала на виконання цієї угоди, тому позивачка вважає, що необхідно повернути квартиру їй визнавши за нею право власності. У зв'язку з зазначеним, позивачка просить визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] нікчемним, визнати за нею право власності на квартиру та стягнути моральну шкоду на її користь з [PERSON] у розмірі 20 000 грн. Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 01.10.2014 року позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди за заявою представника позивача залишено без розгляду. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Третя особа [PERSON] в інтересах неповнолітньої [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні в задоволенні позовних вимог просив відмовити з підстав зазначених в запереченнях на позов, а саме у зв'язку з тим, що згідно договору купівлі-продажу від 23.04.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу, реєстровий №1927, сторонами є продавець [PERSON] і особа діюча в інтересах продавця на підставі довіреності [PERSON], покупець [PERSON] Предметом договору є квартира [ADDRESS], яка належить [PERSON] на підставі свідоцтва Ізмаїльської міськради Одеської області від 27.01.1993 року №13. У зв'язку з умовами договору, визначена вартість квартири, яка отримана представником продавця, та квартира зареєстрована в квітні 2004 року в Ізмаїльському МБТІ за покупцем [PERSON] Сторони виконали всі умови договору, отже угода відповідає вимогам ст. 203 ЦК. Факт отримання грошових коштів за продану квартиру від [PERSON] [PERSON] не заперечує та підтверджується матеріалами кримінальної справи. Тому, враховуючи, що намір на заволодіння майном [PERSON] був у її довіреної особи [PERSON], який заволодів майном [PERSON] та не був стороною за угодою, а лише представляв інтереси [PERSON], правовідносини між [PERSON] та [PERSON] повинні вирішуватися шляхом пред'явлення [PERSON] позову до суду про стягнення з [PERSON] отриманих грошових коштів від [PERSON], у відповідності з довіреністю від 23.04.2004 року. Довіряючи [PERSON] укладати від свого імені угоду з продажу квартири та отримувати кошти за продану квартиру [PERSON] діяла на свій страх і ризик. Відносини між [PERSON] та [PERSON] не можуть бути підставою для визнання нікчемності договору між [PERSON] та [PERSON] Крім того, рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 31.01.2013 року в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа приватний нотаріус [PERSON] про визнання недійсними довіреності, договорів купівлі-продажу та визнання права власності на квартиру - відмовлено. Тобто правовідносини, які виникли між продавцем [PERSON] та [PERSON] з приводу продажу квартири отримали правову оцінку в постанові Ізмаїльського міськрайонного суду від 23.11.2011 року. Вимоги ст. 228 ЦК України не можуть бути застосовані в даному випадку, оскільки договір купівлі-продажу квартири між [PERSON] та [PERSON] не укладався. Сторони договору продавець [PERSON] та покупець [PERSON] не порушили та не мали намір порушувати публічний порядок угоди, вина як ознака порушення публічного порядку в діях сторін по даному договору відсутня, отже відсутні підстави для визнання права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS]. Вислухавши представника позивача, представника третьої особи, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Підставою їх виникнення, поряд з іншими, є договори та інші правочини. Згідно ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Так, для виникнення правовідношення купівлі-продажу необхідне волевиявлення однієї особи (продавця) на продаж належного їй майна та волевиявлення іншої особи (покупця) на придбання цього майна за плату. Судом встановлено, що згідно довіреності №803 від 23.04.2004 року посвідченої приватним нотаріусом Ізмаїльського районного нотаріального округу [PERSON], [PERSON] уповноважила [PERSON] продати за ціну та на умовах, які будуть визначатися ним самостійно, виходячи з розумної доцільності, у порядку, передбаченому чинним законодавством, належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS], для чого надала йому право одержувати від уповноважених органів і організацій необхідні для відчуження довідки та документи, включаючи заяви, представляти її інтереси у відповідних уповноважених органах, які за законом мають право на оформлення відчуження нерухомого майна, підписати договір купівлі-продажу, одержати і повернути їй кошти, виручені від продажу квартири, а також вчиняти всі інші юридично значимі дії, пов'язані з цією довіреністю (а.с. 6). 23.04.2004 року [PERSON], діючи в силу повноважень, наданих йому довіреністю, посвідченою приватним нотаріусом Ізмаїльського районного нотаріального округу [PERSON] 23.04.2004 року від імені [PERSON] (продавець) і [PERSON] (покупець) уклали договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] належної продавцю - [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на будівлі №1668, виданого розпорядженням виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради 27.01.1993 року за №13р. (а.с. 5) Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Як роз'яснено судам в п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. В обґрунтування позову позивач посилається на ст. 288 ЦК України та вважає, що договір купівлі-продажу є нікчемним оскільки порушує публічний порядок з вини [PERSON] Статтею 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Тобто нікчемними є такі договори, що порушують публічний порядок, визначений ст. 228 ЦК України: правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (ст. 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України має враховуватись вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, визначається загальними правилами (ст. 216 ЦК України). Згідно п.4 договору купівлі-продажу від 23.04.2004 року продаж квартири [ADDRESS] здійснено за рішенням власника за 5300 грн., які представник продавця - [PERSON] отримав повністю до підписання цього договору (а.с. 5). Даний факт також підтверджується постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 23.11.2011 року. (а.с. 9-11) Отже, за договором купівлі - продажу від 23.04.2004 року [PERSON] виконав свої зобов'язання та передав [PERSON] грошові кошти за придбану квартиру. Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири від 09.08.2004 року, зареєстрованого в реєстрі за №4976, посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] передав у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS]. (а.с. 68) Згідно п. 1.2 даного договору квартира належить продавцю на праві приватної власності та була отримана ним згідно з договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу [PERSON] 23.04.2004 року за реєстром №1927. Право власності на зазначену квартиру зареєстроване за продавцем в Ізмаїльському міжміському бюро технічної інвентаризації 27.04.2004 року в реєстровій книзі за номером 65а-46. Тому суд приходить до висновку, що сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору та відбулося повне виконання договору, оскільки [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти за продану належну [PERSON], квартиру, а [PERSON] зареєстрував право власності на зазначену квартиру в Ізмаїльському міжміському бюро технічної інвентаризації 27.04.2004 року в реєстровій книзі за номером 65а-46. Крім того, квартира [ADDRESS] вибула з володіння [PERSON] з її волі, що підтверджується довіреністю №803 від 23.04.2004 року, посвідченої приватним нотаріусом Ізмаїльського районного нотаріального округу [PERSON] (а.с.6). За таких обставин, судом не встановлено порушення публічного порядку сторонами правочину або однією зі сторін, оскільки сторонами за договором купівлі-продажу від 23.04.2004 року квартири [ADDRESS] є [PERSON] та [PERSON] Крім того, [PERSON] не є стороною договору купівлі-продажу від 23.04.2004 року, а представляє інтереси [PERSON] за довіреністю від 23.04.2004 року. Постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 23.11.2011 року постановлено звільнити від кримінальної відповідальності та закрити кримінальну справу за обвинуваченням [PERSON] по ст.ст. 190 ч.2 та 366 ч.1 КК України. (а.с. 9-11) Даною постановою судом встановлено, що [PERSON], доводячи свій злочинний намір до кінця, 23.04.2004 року в першій половині дня, більш точний час слідством не встановлено, не виконуючи навмисно ніяких взятих на себе договірних зобов'язань та не бажаючи їх виконувати, знаходячись в приміщенні «Бесарабської тованої біржі», розташованої в м. Ізмаїлі Одеської області по проспекту Суворова 54, діючи на підставі довіреності, уклав договір купівлі-продажу з [PERSON] та реалізував квартиру [PERSON] за 5300 грн. Отримані від реалізації грошові кошти привласнив та розпорядився ними на свій розсуд. Вказаними діями [PERSON] вчинив злочин, передбачений ст. 190 ч.2 КК України - заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), яке причинило значні збитки потерпілій [PERSON] Відповідно до ч.4 ст. 61 ЦПК України обставини, встановленні постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 23.11.2011 року не підлягають доказуванню. Дії, спрямовані на виконання договорів не є правочинами. Отже, дії [PERSON] щодо не передання грошових коштів [PERSON] за продану квартиру належну їй не є правочином. За таких обставин, суд приходить до висновку, що встановлення вини [PERSON] постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 23.11.2011 року не тягне за собою визнання договору купівлі-продажу від 23.04.2004 року нікчемним, оскільки [PERSON] не є стороною договору купівлі-продажу від 23.04.2004 року, а представляє інтереси [PERSON] за довіреністю від 23.04.2004 року. Крім того, суд звертає увагу позивачки на те, що не може бути визнаний нікчемним договір укладений між [PERSON] та [PERSON] щодо продажу квартири [ADDRESS], оскільки по суті договір укладався між [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що не пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін обов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. У зв'язку з тим, що судом не встановлено обставин для визнання договору купівлі-продажу нікчемним за ст. 228 ЦК України, суд приходить до висновку, що також відсутні підстави для застосування наслідків визначених ст. 216 ЦК України та визнання за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS]. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - [PERSON] в інтересах неповнолітньої [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу нікчемним, визнання права власності не підлягає задоволенню в зв'язку з необґрунтованістю.

Outcome: dismissed