Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-22 00:00:00

В жовтні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з відповідача аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON] [INFO] у розмірі 2000 грн., на місяць, посилаючись на те, що відповідач є батьком дитини, проте добровільно матеріальної допомоги не надає, дитина проживає разом з нею. Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 12 січня 2016 року позов [PERSON] задоволено. Стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання дочки [PERSON] [INFO] у розмірі 2000 грн. щомісяця, починаючи з 1.10.2015 року і до повноліття дитини. Стягнуто з відповідача судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп. Допущено негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають суттєве значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. В обґрунтування доводів скарги посилається на те, що судом першої інстанції не з'ясовано всіх обставин, що мають суттєве значення для справи. Судом не враховано його сімейний та майновий стан, оскільки на його утриманні знаходиться малолітня дочка [PERSON] [INFO], на яку він повинен витрачати прожитковий мінімум на рівні 1167 грн., він вимушено переселився із зони АТО (м. Макіївка) до м. Бердянськ, де намагається налаштувати своє життя і займається підприємницькою діяльністю. За період з 01 жовтня 2015 року по 31 грудня 2015 року він отримав загальний прибуток від зайняття підприємницькою діяльністю у розмірі 6000 грн., тобто приблизно по 2000 грн., на місяць, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, витягом з реєстру платників єдиного податку та податковою декларацією за IV квартал 2015 року. За договором оренди він сплачує орендну плату у сумі 1000 грн. на місяць. Вважає, що вказані обставини виключають стягнення аліментів у твердій грошовій сумі. Сторони до апеляційного суду не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином шляхом направлення судових повісток та відправлення телефонограм, які 16 березня 2016 року особисто прийняли [PERSON] та [PERSON] (а.с.88,89). Позивачка на електронну адресу апеляційного суду надіслала заперечення, в яких просить розглянути справу у її відсутність. Відповідач зазначив про розгляд справи у його відсутність в своїй апеляційній скарзі. Відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - зміні з таких підстав. Відповідно до п.1,3,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення. Суд першої інстанції встановив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний за рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 07.08.2015 року. Від шлюбу сторони мають дитину - [PERSON] [INFO], батьком дитини вказано відповідача. Дитина проживає з матір'ю та перебуває на її утриманні. Відповідач має ще одну дитину - [PERSON] [INFO]. Задовольняючи позов і, стягуючи з [PERSON] 2000 грн., аліментів щомісяця, суд першої інстанції керувався статтями 180 -182, 184 СК України і виходив з того, що відповідач не має офіційного працевлаштування, має мінливий (нерегулярний) дохід, тому вимоги позивачки про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі є обґрунтованими. Врахувавши наявність у відповідача іншої малолітньої дитини, суд зазначив, що [PERSON] не надав доказів свого скрутного матеріального становища, погіршення стану здоров'я тощо, а тому не існує перешкод для сплати аліментів на утримання дитини у розмірі достатньому для забезпечення дитині можливості нормального розвитку. Проте апеляційний суд не може повністю погодитися з висновками суду першої інстанції. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Вирішуючи цей спір, суд першої інстанції вірно дійшов висновку про необхідність стягнення з [PERSON] аліментів на утримання малолітньої дитини, оскільки між сторонами не було досягнуто домовленості з цього приводу. Судом також вірно визначено, що правовідносини, які виникли між сторонами регулюються нормами статей 180-182, 184 СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст. 184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Якщо розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, менше мінімального розміру, передбаченого частиною другою статті 182 цього Кодексу, то дитині призначається відповідно до закону державна допомога в розмірі різниці між визначеним розміром аліментів і 30 відсотками прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] згідно довідки Управління праці та соціального захисту населення Бердянської міської ради Запорізької області від 16 жовтня 2014 року перемістився з тимчасово окупованої території (району проведення антитерористичної операції) в Бердянськ, [ADDRESS]. Відповідно до відмітки на довідці [PERSON] 08 травня 2015 року перереєстрований за адресою [ADDRESS] (а.с.74), на обліку в УПСЗН Бердянської міської ради Запорізької області для отримання допомоги на обліку не знаходиться (а.с.73). Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а.с.59) [PERSON] зареєстрований як фізична особа-підприємець та є платником єдиного податку (а.с. 60). Відповідно до відомостей податкової декларації платника єдиного податку за четвертий квартал 2015 року загальна сума доходу склала 6000 грн. З копії договору оренди від 01.10.2015 року [PERSON] орендує нежитлове приміщення за адресою [ADDRESS] для ведення комерційної діяльності (а.с.64-67) та сплачує орендну плату 1000 грн. щомісяця (а.с.69-72). Таким образом довід скарги про те, що судом відповідно до вимог ст. 182 СК України не з'ясовано і, відповідно, не враховано сімейний та майновий стан відповідача є обґрунтованим. Визначаючи розмір аліментів у сумі 2000 грн., суд першої інстанції не з'ясував та не врахував: сімейний та матеріальний стан відповідача, який має на утриманні ще одну малолітню дитину, яку він повинен утримувати відповідно до Сімейного кодексу України, являється тимчасово переміщеною особою із зони антитерористичної операції; отриманий відповідачем дохід та його можливість сплачувати аліменти саме в такому розмірі. Апеляційний суд вважає, що з відповідача на користь позивачки підлягає стягнення аліменти у розмірі 800 грн., щомісяця з подальшою індексацію відповідно до закону. Довід скарги стосовно неправомірності стягнення аліментів в твердій грошовій сумі до уваги не приймається, оскільки відповідач є приватним підприємцем і його дохід не є стабільним та може змінюватися. Відповідно до ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Суд першої інстанції, стягуючи аліменти з 01 жовтня 2015 року (дата надходження позовної заяви до суду) не врахував, що позов [PERSON] фактично був поданий 22 вересня 2015 року шляхом відправлення по пошті, тому днем пред'явлення позову вважається календарна дата на поштовому штемпелі, яка засвідчує прийняття поштою кореспонденції, а не дата її надходження до суду (а.с.8).

Outcome: partial