Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-30 00:00:00

в грудні 2017 року [PERSON] звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів: веб-сайту ?Українська правда?, в особі власника веб-сайту [PERSON] , веб-сайту ?Центр дослідження корупції та організованої злочинності?, в особі власника веб-сайту GoDaddy.com , LLC, веб-сайту Інтернет-видання бозреватель?, в особі власника веб-сайту ТОВ ?Золота середина?, в якому просив суд: визнати інформацію поширену на веб-сайті ?Українська правда? в мережі інтернет на власному веб-сайті http://www.pravda.com.ua/, під назвою [INFO] - недостовірною і такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] ; зобов?зати веб-сайті ?Українська правда? спростувати недостовірну інформацію відносно [PERSON] , у спосіб, ідентичний способу її поширення, для чого, не пізніше одного місяця з дня набрання рішенням суду законної сили шляхом опублікування в мережі інтернет на сайті http://www.pravda.com.ua/ під заголовком ?Спростуування?, тим же шрифтом, на тому ж місці шпальти, де містилася стаття, вступну та резолютивну частини рішення суду; визнати інформацію, поширену веб-сайтом ?Центр дослідження корупції та організованої злочинності?, в мережі Інтернет на власному веб-сайті [INFO] - недостовірною і такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] ; зобов`язати веб-сайт ?Центр дослідження корупції та організованої злочинності? спростувати недостовірну інформацію відносно [PERSON] у спосіб, ідентичний способу її поширення, для чого не пізніше одного місяця з дня набрання рішенням суду законної сили шляхом опублікування в мережі Інтернет на сайті [INFO] під заголовком ?Спростування?, тим же шрифтом, на тому ж місті шпальти, де містилася стаття, вступну та резолютивну частини рішення суду; визнати інформацію, поширену веб-сайтом Інтернет-видання ?Обозреватель? в мережі Інтернет на власному веб-сайті https://www.obozrevatel.com/, під назвою ?Банк ?сім?ї [PERSON] постачав зброю для розстрілу Майдану - розслідування? - недостовірною і такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] ; зобов`язати веб-сайт Інтернет-видання ?Обозреватель? спростувати недостовірну інформацію відносно [PERSON] , у спосіб, ідентичний способу її поширення, для чого не пізніше одного місяця з дня набрання рішенням суду законної сили, шляхом опублікування в мережі Інтернет на сайті https://www.obozrevatel.com під заголовком ?Спростування?, тим же шрифтом, на тому ж місті шпальти, де містилася стаття, вступну та резолютивну частини рішення суду. Свої вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] року веб-сайтом ?Центр дослідження корупції та організованої злочинності? було поширено відносно нього ( [PERSON] ) недостовірну інформацію, шляхом розміщення на власному веб-сайті [INFO], тобто у вільному доступі, публікації під назвою [INFO] - відповідно до офіційного перекладу статті з мови оригіналу на українську мову) за посиланням: [INFO] . В цей же день, [INFO] року веб-сайтом ?Українська правда? було поширено недостовірну інформацію відносно нього ( [PERSON] ), шляхом розміщення на власному веб-сайті http://www.pravda.com.ua/, тобто у вільному доступі, публікації під назвою [INFO] за посиланням: [INFO]/. Крім цього, також, в цей же день, [INFO] року веб-сайтом Інтернет-виданням ?Обозреватель? (надалі по тексту - відповідач - 3) було поширено недостовірну інформацію відносно нього ( [PERSON] ), шляхом розміщення на власному веб-сайті https://www.obozrevatel.com/, тобто у вільному доступі, публікації під назвою [INFO] за посиланням: [INFO]. На думку [PERSON] , вищезазначена інформація, є недостовірною, негативною та такою, що порочить його честь, гідність, так як, його вина в розкраданні коштів ПАТ ?КБ ?Південкомбанк? не встановлена у встановленому законом порядку. Його власне ім`я використане протиправно внаслідок відсутності обвинувального вироку суду щодо його винуватості. Крім цього, він ( [PERSON] ) не вважає себе підозрюваним у кримінальному провадженні, оскільки, не повідомлений у відповідності до вимог чинного законодавства про підозру у вчиненні будь-яких кримінальних правопорушень. А тому, змушений звернутися за захистом свого порушеного права. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19 січня 2018 року цивільну справу за позовом [PERSON] до веб-сайту ?Українська правда?, в особі власника веб-сайту [PERSON] , веб-сайту ?Центр дослідження корупції та організованої злочинності?, в особі власника веб-сайту GoDaddy.com , LLC, веб-сайту Інтернет-видання ?Обозреватель?, в особі власника веб-сайту ТОВ ?Золота середина? про спростування недостовірної інформації, захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди, передано на розгляд до Шевченківського районного суду м. Києва. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 04 липня 2018 року провадження у справі за позовом [PERSON] до веб-сайту ?Українська правда?, в особі власника веб-сайту [PERSON] , веб-сайту ?Центр дослідження корупції та організованої злочинності?, в особі власника веб-сайту GoDaddy.com , LLC, веб-сайту Інтернет-видання ?Обозреватель?, в особі власника веб-сайту ТОВ ?Золота середина? про спростування недостовірної інформації, захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди відкрито, справи призначено до розгляду. В судовому засіданні представники позивача заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просили суд позов задовольнити; проти заочного розгляду справи не заперечували. Представники відповідачів в судове засідання не з`явились; про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином; відзив на позов не надіслали; заяви про оголошення перерви чи розгляд справи за її відсутності до суду не подавали; по справі зібрано достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Оскільки, сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст.223, 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухав пояснення представників позивача, розглянувши подані стороною позивача документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості (ст. 270 ЦК України). Кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів сім?ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації (ст. 32 Конституції України). Кожен має право на повагу до його гідності та честі. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації (ч.1, 3 ст.297, ст.299 ЦК України). Разом із цим Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України). Відповідно до ст.68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Згідно ст. 1 ЗУ ?Про інформацію, під інформацією слід розуміти документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законі інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб (ст. 5 ЗУ ?Про інформацію?). Як роз?янив Пленум Верховного Суду України в п.15 Постанови №1 від 27 лютого 2009 року ?Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи?, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій форма хоча б одній особі. Як вбачається з матеріалів справи, оскаржувана інформація в публікації [INFO] за посиланням: [INFO], що знаходиться на офіційному веб-сайті ?Центр дослідження корупції та організованої злочинності?, тобто у вільному доступі; інформація в публікації [INFO] за посиланням: [INFO]/, що знаходиться на офіційному веб-сайті ?Українська правда?; інформація в публікації [INFO] за посиланням: [INFO], що знаходиться на офіційному веб-сайті Інтернет-виданням ? Обозреватель ?. Звертаючись до суду з вищезазначеним позовом, позивач зазначав, що був акціонером ПАТ ?КБ ?Південкомбанк? та є Головою наглядової (Спостережної) ради ПАТ ?КБ ?Південкомбанк? та мав право голосу для вирішення питань, віднесених до компетенції Спостережної ради або делегованих їй повноважень, проводилося голосування та приймалося рішення простою більшістю голосів, що безумовно вказує на колегіальне, а не одноособове, вирішення питань діяльності та організації банку. Відповідно до п.10 ч.1 ст.7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться: презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини. Особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, доки її вину не буде доведено і встановлено вироком суду, що набрав законної сили (ч.1 ст.17 КПК України). Відповідно до ст.17 ЗУ ?Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини? від 23 лютого 2006 року, українські суди мають застосовувати при розгляді справ Європейську Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно з ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. При цьому, слід зазначити, що згідно з першим абзацом статті 11 Загальної декларації прав людини від 1948, пунктом 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 1950. Статті 62 Конституції України існує правовий принцип, за яким щодо особи, яка підозрюється у вчиненні злочину або правопорушення, припускається невинність до того часу, поки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому законодавством, і встановлено вироком суду, який набрав законної сили. Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою (ч.5 ст.17 КПК України). Разом з тим, відповідно до ст.9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. В рішенні Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 2008 року справа ?Хужин та інші проти Росії?, Європейський суд з прав людини чітко зазначає про важливість дотримання презумпції невинуватості вказує на помилки правоохоронних органів при тлумаченні цього поняття, зазначаючи наступне: ?…Суд нагадує, що положення § 2 статті 6 Конвенції спрямоване на те, щоби убезпечити обвинувачену особу від порушень її права на справедливий процес упередженими твердженнями, що тісно пов`язані з розглядом її справи в суді. Презумпція невинуватості, закріплена в § 2 статті 6, є одним із елементів справедливого судового розгляд, про який зазначається у §1 статті 6 Конвенції (Allenetde Ribemontv. France, §35). Цей принцип забороняє формування передчасної позиції суду, в якій би відображалася думка про те, що особа, обвинувачена у вчиненні злочину, є винуватою ще до того, коли її вина була доведена відповідно до закону (Minelliv.Switzerland). Разом з тим, ця вимога стосується й висловлювань інших посадових осіб про перебіг розслідування кримінальної справ, якщо такі твердження спонукають громадськість повірити у винуватість обвинуваченої особи та впливають на оцінку фактів даної справи компетентним судом (Allenetde Ribemont, §41; Daktaras v.Lithuania, §§41-43; Butkevicius v.Lithuania, §49). В рішенні Європейського суду з прав людини від 21 вересня 2006 року справа ?Грабчук проти України?, Європейський суд з прав людини чітко дотримується тієї позиції, що презумпція невинуватості порушується у випадку, якщо твердження посадової особи стосовно обвинуваченого відображає думку про те, що вона є винуватою, тоді як її вина не була попередньо доведена відповідно до закону. Навіть за відсутності формальної думки про винуватість особи, достатньо, аби були певні підстави вважати, що суд чи посадова особа ставиться до обвинуваченого як до винуватого у вчиненні злочину (A.L. v Germany, §31). Вагоме розрізнення має проводитись між твердженнями про те, що особа лише підозрюється у вчиненні певного злочину, і відвертим визнанням того, що особа його вчинила. Суд неодноразово наголошував на важливості вибору слів у твердженнях посадових осіб про обвинуваченого (Bohmerv. Germany, §§54, 56; Nestakv. Slovakia, §§88-89)…» Крім того, аналогічне трактування поняття презумпції невинуватості міститься в Рішенні Європейського суду з прав людини від 10 грудня 2009 року ( остаточне 10 березня 2010 року) в справі ?Шагін проти України?, яке звучить наступним чином: ?…Суд повторює, що принцип презумпції невинуватості, закріплений у пункті 2 статті 6 Конвенції, є одним із аспектів права на справедливий судовий розгляд кримінальної справи, гарантованого пунктом 1 статті 6 ? (Allenet de Ribemont v. France). Цей принцип не лише забороняє передчасне висловлення думки самим судом про те, що особа, ?обвинувачено у вчиненні злочину?, є винною, тоді як це ще не доведено відповідно до закону, а й поширюється на заяви що їх роблять інші державні посадові особи стосовно проваджень, що тривають, у кримінальних справах і які спонукають громадськість до думки про вину підозрюваного та визначають наперед оцінку фактів компетентним судовим органом (Bohmer v. Germany, № 37568/97, п. 54, від 3 жовтня 2002 року). У цьому зв?язку Суд наголосив на тому, як важливо державним посадовим особам добирати слова, оприлюднюючи свої заяви ще до судового розгляду справи, порушені проти особи, та визнання її винною в тому чи іншому злочині (Daktaras v. Lithuania, № 42095/98, п. 41, ECHR 2000-Х). Таким чином слід принципово розрізняти повідомлення про те, що когось лише підозрюють у вчиненні злочину та чітку заяву, зроблену за відсутності остаточного вироку, про те, що особа вчинила злочин(Ismoilov and Others v. Russia, N 2947/06, від 24 квітня 2008 року). Чи порушує заява державної посадової особи принцип презумпції невинуватості - слід визначати в контексті конкретних обставин, за яких було зроблено таку заяву (Daktaras v. Lithuania). Практика Європейського суду з прав людини стосовно порушення принципу невинуватості до суб`єктів, винних у порушенні цього принципу, відносить не лише осіб, які здійснюють досудове провадження, судовий розгляд кримінальних справ, а й інших осіб, які вважають особу винною у вчиненні злочину ще до ухвалення обвинувального вироку у кримінальній справі. Проте, ніщо не може завадити відповідним органам надавати інформацію про перебіг розслідування в кримінальних справах, адже це б суперечило б праву на свободу вираження поглядів, проголошеному статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Однак він зобов?язує робити це з усією необхідною обережністю та обачністю, щоб дотримати презумпцію невинуватості (Allenet de Ribemont v. France, від 10 лютого 1995 року, п.33. п. 38, п. 41). Тому, при вирішенні питання про порушення права на презумпцію невинуватості слід брати до уваги не лише зміст конкретних висловлювань, а й контекст, в якому вони були зроблені й важливо державним посадовим особам добирати слова, оприлюднюючи свої заяви ще до судового розгляду справи (Dactaras v. Lithuania від 24.11.200 року, п.41, п.43). При цьому, принцип презумпції невинуватості є обов`язковим не лише для органів досудового розслідування чи судів, а й для будь-яких інших суб`єктів правовідносин (рішення Європейського суду з прав людини ?Грабчук проти України?). В рішенні Європейського суду з прав людини від 05 серпня 2011 року по справі ?Редакція газети ?Правое дело? і Штекель проти України? викладено позицію, що публікація, в якій стверджується що особа була ?координатором і замовником убивств?, містить факти дискредитаційного характеру (п. 47). Згідно п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 ?Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи?, негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. В п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 ?Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи?, чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов?язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Суд погоджується з доводами позивача стосовно того, що інформація розміщена відповідачами в мережі Інтернет відносно позивача є такою, що принижує його честь та гідність, завдає шкоди діловій репутації позивача та ганьбить її, оскільки відповідних доказів на підтвердження розміщеної інформації відповідачем не надано. Щодо посилань відповідача на ст. 302 ЦК України, що інформація не потребувала перевірки, оскільки є інформацією органів державної влади, суд критично ставиться до таких суджень, оскільки дана стаття стосується фізичних осіб та їх права на інформацію. Інформація, яка була викладена відповідачами на своїх веб-сайтах, не містить посилань на будь які джерела. Як роз`яснено в п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року ?Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи?, належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. В рішенні Європейського суду з прав людини по справі ?Редакція газети ?Правое дело? та Штекель проти України? від 05 травня 2011 року (п. 32) вказується про те, ніхто не може нести відповідальність за інформацію, що міститься в Інтернеті, автором якої він не є, якщо він або не привласнив цю інформацію як свою, або не відмовився виконати судовий припис щодо видалення зазначеної інформації. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 ?Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи?, вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв`язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК) тощо. Із зазначених норм вбачається, що відомості, які містяться в текстах що відкриті до загального доступу через оприлюднення або опублікування, та дають можливість ідентифікувати фізичну особу, (зокрема, прізвище, ім?я та по-батькові), так само як і відомості по обставини та подію кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується фізична особа, є неприпустимим. Згідно ч. 4 ст. 296 ЦК України, ім?я фізичної особи, яка затримана, підозрюється чи обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, або особи, яка вчинила адміністративне правопорушення може бути використане (обнародувано) лише в разі набрання законної обвинувальним вироком суду щодо неї або винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення та в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року ?Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи?, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пунктом 19 вказаної Постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з?ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості (ч. 2 ст.30 ЗУ ?Про інформацію?). Як вбачається з практики Європейського суду з прав людини, яка міститься, зокрема, в Рішенні Європейського суду з прав людини від 08 липня 1986 року № 12/1984/84/131 ?Справа Лінгенса?, ?на думку Суду, слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна?. Тобто, критерієм відмежування ?тверджень? від ?суджень?, є можливість перевірки інформації на предмет правдивості. Доказів, які б свідчили, що [PERSON] причетний до розкрадання грошових коштів ПАТ ?КБ ?Південкомбанк? та інших дій, викладених в публікаціях [INFO], [INFO], [INFO] розміщених на веб-сайтах ?Українська правда?, Інтернет-виданням ?Обозреватель?, ?Центр дослідження корупції та організованої злочинності?, надано не було, не було їх встановлено і під час розгляду справи судом (підозра [PERSON] вручена не була; вироки суду по кримінальних провадженнях на які посилаються відповідачі, відсутні). Як вбачається із висновку експертного семантико - текстуального дослідження №14588 від 15 січня 2018 року, висловлювання, що містяться у публікації: під назвою [INFO] ([INFO] - відповідно до офіційного перекладу статті з мови оригіналу на українську мову) розміщеної на веб-сайті ?Центру дослідження корупції та організованої злочинності? за посиланням: [INFO], а саме: ? Є незначний прогрес, щодо покарання тих, хто збагатився завдяки своїм зв?язкам з колишнім президентом, група, яка отримала назву ?Сім?я? за участю обох його синів. Тепер завдяки витоку Панамських документів минулого року, журналісти встановили, як за останні дні правління [PERSON] близео 19 мільйонів доларів США з державного бюджету було виведено з великого українського банку, який належав другу молодшого сина президента. Частина коштів опинилася в офшорних компаніях, пов?язаних із власником банку. Ще 38 мільйонів доларів зникли з кореспондентського рахунку, який перебував у тому ж банку в Австрії. На думку українських слідчих, об`єкт, що належить окремій компанії, яким володіє власник банку, також використовувався для зберігання зброї, призначеної для використання урядовими силами під час революції. Південкомбанк був створений у 1990 році як один з перших комерційних банків України в пострадянську епоху, але його найуспішніший період збігся з правлінням [PERSON]… [PERSON] і [PERSON] молодший були об?єднані спільною пристрастю до гоночних автомобілів. У 2012 році створили команду Ferrari Team Ukraine. [PERSON] . (посилання: Facebook, сторінка Ferrari Team Ukraine) ?Вони мали спільні інтереси: вони обидва захоплювалися як гонками, так і автомобілями. Сам [PERSON] скориставшись своїм знайомством з [PERSON], використовував дружбу для відкриття дверей для себе, повідомлено радіо ?Свобода? - головним редактором Фінансового клубу [PERSON]. Південкомбанк частково належав великій холдинговій компанії ?Метал Юніон?, яку також контролював [PERSON]. Інші активи групи включали ??Жовті води?, збагачувальну залізорудну компанію; три нафтопереробні заводи; та кілька компані, що спеціалізуються на видобутку корисних копалин в Африці?. Народні депутати від правлячої партії також організували проурядові мітинги - так звані протести ?анти - Майдан?.їх учасниками були атлетичні молоді чоловіки, які поряд з правоохоронними органами та за власною ініціативою жорстоко нападали на антиурядових демонстрантів. Антиреволюційне насильство пізніше було досліджено в низці кримінальних справ. На думку слідчих, компанії [PERSON] також намагалися допомогти [PERSON] залишитися при владі. Слідчі Генеральної прокуратури кажуть, що у лютому 2014 року Південкомбанк позичив ?багато мільйонів? очевидним фіктивним компаніям ?для подальших виплат керівникам кримінальних угруповань, які виступали проти протестів у Києві?. Слідчі відзначають, що ?позикові кошти залишаються безоплатними; як вони були витрачені та їх поточне місцезнаходження залишаються невідомими?. У ввечері 20 лютого 2014 року, коли на Майдані було вбито десятки мирних демонстрантів, офіс Метал Юніон був перетворений у збройний склад. Керівник групи служби безпеки допоміг організувати доставку 156 автоматів Калашникова та 22 коробки снарядів до офісу зі складів Міністерства внутрішніх справ на околицях Києва. Згідно із судовими документами власник групи Метал Юніон перебував у офісі, коли вивантажували зброю. Хоча його ім?я не відображається в документах, це, мабуть, був [PERSON]. оскільки він є власником ?Метал Юніону . Згідно з матеріалами справи, цю зброю мали намір використати для насильницького розгону мирних демонстрантів. За даними Фонду гарантування вкладів, державного органу, який забезпечує гарантування вкладів та працює з банками - банкрутами, протягом наступних кількох днів дві третини кредиту було передано двом компаніям, які виявилися філіями Метал Юніон. Сплав Фінанси та Спектр-Енерго-Дон. У травні 2014 року у Національний банк заявили, що Південкомбанк є неплатоспроможним і ввів тимчасову адміністрацію. У вересні банк був закритий. Однак, незважаючи на державну адміністрацію, з рахунків банку зникли ще 38 мільйонів доларів. Ці кошти зберігалися на кореспондентському рахунку ?Південкомбанку? в австрійському ?Meinl Bank?, який він відкрив там восени 2012 року. Так що сталося з 38 мільйонами доларів? Коли репортери стежили за цими грошима, вони знайшли сліди [PERSON] по всіх операціях?. Відповідно до реєстру бізнес компаній Кіпру, компанія Tosalan належить компанії MU United LTD, офшорній компанії, зареєстрованій на Британських Віргінських островах, яка, згідно з документами, що містяться в базі даних Панамських документів, належала [PERSON] з 2010 по 2012 рік?, викладені у формі фактичних тверджень. Висловлювання: ? … Кажуть, що успіх [PERSON] пов?язаний з його дружбою з тепер померлим молодшим сином президента, якого звали [PERSON] , як і його батька. Коли уряд наблизився до розпаду і [PERSON], і [PERSON], мабуть, почали планувати втечу ?, викладені у формі оціночних суджень. З урахуванням вищевикладеного, суд, приходить до висновку, що інформація розміщена на веб-сайтах ?Українська правда?, Інтернет-виданням ?Обозреватель?, ?Центр дослідження корупції та організованої злочинності? (відповідачі по справі), в статтях [INFO], [INFO], [INFO], а саме та, що встановлена вищезазначеним висновком, що вона викладена у формі фактичних тверджень, в частині що стосується позивача [PERSON] є недостовірною та підлягають спростуванню відповідно до ст. 277 ЦК України. Під час розгляду справи, відповідачами не надано доказів, в підтвердження того, що розміщена ними інформація (в статтях від [INFO] року), викладена на їх веб-сайтах, є достовірною. Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім?ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. В п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року ?Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи?, якщо суд ухвалює рішення про право на спростування поширеної недостовірної інформація, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). У судовому рішенні також має бути зазначено строк, у межах якого відповідь чи спростування повинно бути оприлюднено. Оскільки, судом встановлено, що розміщена відносно [PERSON] інформація є недостовірною, а тому, відповідачі зобов?язані спростувати недостовірну інформацію у той же спосіб, яким вона була поширена, розмістивши на веб-сайті, шляхом опублікування не пізніше одного місяця з дня набрання рішенням суду законної сили під заголовком ?Спростування?, тим же шрифтом, на тому ж місці шпальти, де містилася стаття, вступну та резолютивну частини рішення по даній справі. Що стосується позовних вимог [PERSON] про стягнення з відповідачів моральної шкоди, то вони не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Згідно з п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року ?Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди?, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров?я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Однак, позивачем не доведено та не надано доказів, які б свідчили, що внаслідок поширення відповідачами інформації йому ( [PERSON] ) були спричинені моральні страждання, які призвели до погіршення стану здоров?я та відбулися вимушені зміни у його життєвих і виробничих стосунках та інше. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв?язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що порушені відповідачами права позивача підлягають захисту шляхом зобов?язання відповідачів протягом 10-днів з дня набрання судовим рішенням законної сили опублікувати резолютивну частину рішення суду. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з кожного з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі по 640, 00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial