Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-24 00:00:00

В жовтні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з вищевказаним позовом та просив суд винести рішення про його задоволення, посилаючись на те, що 08.05.2008 року між ПАТ «Сведбанк» та ним було укладено кредитний договір №2634/0508/45-005, згідно з умовами якого Банк надав йому у позику грошові кошти в розмірі 90 000,00 доларів США за відсотковою ставкою 11,9% річних та з датою остаточного повернення 08.05.2033 року. Цього ж дня було укладено договір іпотеки №2634/0508/45-005-Z-1, предметом якого є квартира 98, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Згідно п. 11 Іпотечного договору іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання іпотекодавцем основного зобов»язання повністю або частково, у т. ч. якщо іпотекодавець не поверне іпотекодержателю суму кредиту, проценти за користування кредитом, пеню, іншу заборгованість, не сплатить платежі та штрафи, що передбачені та/або випливають з основного зобов»язання, а також в інших випадках, передбачених основним зобов»язанням та цим договором, у тому числі одноразового прострочення основного зобов»язання (як основного боргу, так і процентів за ним). При настанні зазначених у першому абзаці цього пункту договору випадків іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення основного зобов»язання та зобов»язань, передбачених цим договором, у строк, що не перевищує 30 календарних днів, та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов цього договору. Відповідно до п. 12.3.1 Іпотечного договору предмет іпотеки набувається у власність іпотекодержателя за вартістю, що буде визначена після прийняття рішення про обрання передбаченого цим пунктом договору способу звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі висновку незалежного експерта - суб»єкта оціночної діяльності, правоздатність якого підтверджена сертифікатом суб»єкта оціночної діяльності. Згідно з ч. 3 п. 12.3.1. Іпотечного договору сторони з розумінням змісту ст. 37 Закону України «Про іпотеку» свідчать, що право іпотекодержателя зареєструвати право власності на предмет іпотеки на підставі положень цього підпункту 12.3 цього договору є безумовним, тобто підлягає реєстрації незалежно від претензій іпотекодавця, а рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки може бути оскаржене іпотекодавцем в судовому порядку лише у випадку, якщо він доведе, що виконав основне зобов»язання. Позивач вважає, що вищезазначені положення ч. 3 п. 12.3.1 Іпотечного договору не відповідають чинному на час укладення іпотечного договору та станом на час його звернення з даним позовом до суду законодавства та є несправедливим по відношенню до нього, як споживача фінансових послуг виходячи з наступного. При подачі позову позивачем до суду було надано лист - вимогу від 27.08.2015 року, що була надіслана позивачу за адресою: [ADDRESS], тобто на адресу квартири, яка була реалізована для купівлі квартири [ADDRESS]. Про його місце проживання та місце реєстрації іпотекодержателю було відомо з моменту оформлення спірного договору. Вважає, що наявність листа - вимоги від 27.08.2015 року може бути розцінене та використане позивачем як підстава для реєстрації права власності на предмет іпотеки з грубим порушенням його прав та інтересів. Крім того, у п. 12.3.1 Іпотечного договору також обмежено його право на судовий захист у випадку порушення порядку звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Просив суд про встановлення факту проінформованості АТ «Дельта Банк» щодо зміни місця проживання, реєстрації та адреси для листування (поштової) його, [PERSON] з адреси: [ADDRESS] на адресу: [ADDRESS]; визнання несправедливою та недійсною ч. 3 п. 12.3.1 іпотечного договору №2634/0508/45-005-Z-1 від 08 травня 2008 року, укладеного між ВАТ «Сведбанк» та ним, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] зареєстрованого в реєстрі за №1434. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позову в повному обсязі та просив суд про їх задоволення з підстав, викладених в позовній заяві. Представник відповідача - Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, зазначаючи, що подання цього позову є зловживанням позивачем своїми процесуальними правами та спробою ухилитися від своєї цивільно-правової відповідальності, оскільки на даний час в провадженні Деснянського районного суду на розгляді перебуває цивільна справа за позовними вимогами ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Просила відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, зазначених у письмових запереченнях. Третя особа по справі [PERSON] в судовому засіданні просила суд про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Вислухавши думку учасників судового процесу, вивчивши письмові матеріали справи, судом було встановлено наступне. 08 травня 2008 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» правонаступником якого є АТ «Дельта Банк» було укладено кредитний договір № 2634/0508/45-005, згідно якого Банк надав позивачу кредитні кошти у розмірі 90 000,00 доларів США, а останній, в свою чергу, зобов'язувався повернути кредитні кошти у строки, визначені кредитним договором, сплатити проценти за користування ними та виконати інші обов'язки, передбачені Кредитним договором. З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, 08 травня 2008 року між сторонами укладено іпотечний договір про передачу в іпотеку Банку об'єкт нерухомого майна, а саме квартиру № 98, що складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 90,00 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Статтею 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» встановлено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договором) між клієнтом та банком. Відповідно до ст. 3 ЦК України однією із засад цивільного судочинства є свобода договору. Статтями 6, 627 Цивільного Кодексу України, передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства згідно ст. 628 ЦК України. Як пояснила в судовому засіданні представник відповідача, позивач під час укладення Кредитного договору був ознайомлений з його умовами, з ним була проведена переддоговірна бесіда щодо повідомлення про сукупну вартість кредиту та реальну процентну ставку, забезпечення виконання зобов'язань позичальника по погашенню заборгованості за кредитом та він висловив своє волевиявлення шляхом підписання Кредитного договору. Відповідно до ч. 2 ст. 1056 ЦК України позичальник має право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до приписів Закону України «Про захист прав споживача» споживач має право відкликати свою згоду (відмовитись) на укладення договору про надання іпотечного кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Як було встановлено в судовому засіданні, позивачем жодних дій по відмові від одержання кредиту частково або в повному обсязі, а також по відкликанню своєї згоди на укладення договору про надання іпотечного кредиту здійснено не було. Його представником в судовому засіданні не було доведено того, що його довіритель при укладанні договорів не мав вільного волевиявлення на їх укладення, оскільки кошти за договором кредиту ним було отримано та використано на власні потреби. Щодо позовних вимог про встановлення факту поінформованості АТ «Дельта Банк» щодо зміни місця проживання, реєстрації та адреси для листування позивача, то судом було встановлено наступне. Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 Цивільного кодексу України, цивільні права й обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1)визнання права; 2)визнання правочину недійсним; 3)припинення дії, яка порушує право; 4)відновлення становища, яке існувало до порушення; 5)примусове виконання обов'язку в натурі; 6)зміна правовідношення; 7)припинення правовідношення; 8)відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9)відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10)визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Позовні вимоги про встановлення факту поінформованості АТ «Дельта Банк» щодо зміни місця проживання, реєстрації та адреси для листування за своєю юридичною природою розцінюються судом не інакше як встановлення порушення умов договору, що тягне за собою як наслідок, стягнення збитків внаслідок порушення або розірвання договору, а встановлення факту поінформованості АТ «Дельта Банк» щодо зміни місця проживання, реєстрації та адреси для листування розцінюється як елемент оцінки фактичних обставин справи та обґрунтованості вимог та підлягає юридичній оцінці поряд з іншими доказами під час розгляду позовних вимог, тобто є лише однією із складовою доказової бази на основі якої ґрунтуються позовні вимоги. Щодо позовних вимог про визнання несправедливою та недійсною ч. З п. 12.3.1 Іпотечного договору від 08.05.2008 укладеного між ВАТ «Сведбанк» правонаступником якого є АТ «Дельта Банк» та позивачем то судом було встановлено наступне. Згідно ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання основного зобов'язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Статтею 18 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що Іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити такі істотні умови: 1)для іпотекодавця та іпотекодержателя - фізичних осіб відомості про: для громадян України - прізвище, ім'я, по батькові, місце проживання із зазначенням адреси та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів; 2)зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов'язання; 3)опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані, у тому числі кадастровий номер. У разі іпотеки земельної ділянки має зазначатися її цільове призначення; 2)посилання на видачу заставної або її відсутність. У разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду. Іпотечний договір може містити інші положення, зокрема, визначення вартості предмета іпотеки, посилання на документ, що підтверджує право власності іпотекодавця на предмет іпотеки, відомості про обмеження та обтяження прав іпотекодавця на предмет іпотеки, визначення способу звернення стягнення на предмет іпотеки. Стаття 638 ЦК України визначає, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Так, сторони Іпотечного договору на добровільних засадах визначили усі його умови, які прописані в ньому, підписуючи договір позичальник погоджувався з цими умовами, у зв'язку з чим він підлягає повному та безумовному виконанню. У відповідності зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно із ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування. Банк виконав свою частину обов'язків за Кредитним договором і надав кредитні кошти. Всі подальші взаємовідносини стосуються виконання Позичальником свого обов'язку повернути отримані кошти з процентами. Ризики по неповерненню кредиту несе Банк і як зацікавлена сторона передбачає усі можливі умови у Кредитному договорі для уникнення непорозумінь на майбутнє. Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ч. ч. 1-3 та ч. ч. 5-6 ст. 203 Цивільного кодексу України. Частину 3 пункт 12.3.1 Іпотечного договору не може бути визнано судом недійсною, оскільки в момент вчинення правочину сторонами були дотримані всі вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину відповідно до ст. 203 ЦК України, а саме, зміст правочину на момент його вчинення не суперечив нормам Цивільного кодексу Україні та іншим актам законодавства та моральним засадам суспільства; особи, які уклали кредитний договір, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі, правочин був вчинений у формі встановленій законом та був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Позивач під час укладення Кредитного договору був ознайомлений з його умовами, і висловив своє волевиявлення шляхом його підписання та шляхом підписання Іпотечного договору, а тому в задоволенні даних позовних вимог повинно бути також відмовлено. Аналогічною є правова позиція Верховного Суду України, викладена в ухвалі від 12 жовтня 2011 року у справі №6-21965св10. Таким чином, суд повно, всебічно та об»єктивно дослідивши всі обставини справи в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає за необґрунтованістю вимог, викладених у ньому. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed