Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-02 00:00:00

Вимоги позивача та доводи на їх обґрунтування Звернувшись до суду із вказаним позовом, представник позивача посилався на те, що 30 травня 2018 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № 2883116992-006427 про надання позики, у тому числі на умовах фінансового кредиту. При цьому, договір було укладено в електронному вигляді шляхом реєстрації відповідача на сайті https://e-groshi.com/ і виконання ним дій, які свідчать про укладення договору. Позивач вказав, що свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі шляхом перерахування 30 травня 2018 року на картковий рахунок відповідача позики у розмірі 2 000,00 грн. Зокрема, вказана позика надавалась строком на 31 день з кінцевим терміном повернення - не пізніше 23 год. 00 хв. 29 червня 2018 року. Сума процентів за фіксованою процентною ставкою за користування позикою протягом 31 дня становить 727, 40 грн., тобто 2 % ( 40,00 грн.) за кожен день користування позикою або 730 процентів річних. Тобто, загальна сума позики становить 2 727, 40 грн. Втім, відповідач не повернув вказану суму в обумовлені договором строки, а тому позивач через свого представника просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитом у розмірі 2 000,00 грн., заборгованість за процентами у розмірі 4 527, 40 грн. та заборгованість за пенею у розмірі 5 700,00 грн., а всього на загальну суму 12 227, 40 грн. А також сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1 762, 00 грн. і витрати за юридичні послуги у розмірі 1 500,00 грн. В обґрунтування доводів про наявність між позивачем та відповідачем договірних відносин, представник позивача посилався на те, що договір було укладено в електронній формі шляхом реєстрації відповідача на сайті позивача в мережі Інтернет і виконання певних дій, які свідчать про укладення договору. При цьому, представник позивача зіслався на положення Закону України «Про споживче кредитування» та Закон України «Про електронну комерцію» і вказав, що договір підписаний за допомогою електронного ідентифікатора - СМС - повідомлення з кодом 304615, який зазначений у тексті договору у розділі «Підписи сторін». Таким чином, на думку позивача, укладений ним із відповідачем договір відповідає приписам ст.ст. 207, 208, 1047, 1055 ЦК України і узгоджений сторонами у Додатку 1 до нього. Процесуальні дії у справі Спрощене провадження за вказаними вимогами позивача було відкрите ухвалою судді Арбузинського районного суду Миколаївської області від 18 жовтня 2019 року. Позиція учасників справи У судове засідання представник позивача не з`явився, про його дату, час і місце повідомлений належно, надав до заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, паралельно зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, а у разі неявки відповідача - не заперечує проти ухвалення заочного рішення ( а.с.65). Відповідач в судове засідання також не прибув, викликався у нього неодноразово шляхом направлення судових повісток за адресою зареєстрованого місця проживання, а також шляхом публікації оголошення на офіційному веб - сайті судової влади України, яке було розміщене не пізніше, ніж за десять днів до дня судових засідань, а тому в силу положень ч. 11 ст. 182 ЦПК України, з урахуванням норми ч.9 ст. 10 того ж Кодексу, вважається таким, що належно двічі повідомлений про дату, час і місце судового засідання. При цьому, відповідач будь - яких заяв, у тому числі й заяв по суті справи, або ж клопотань до суду не направляв, у зв`язку із чим суд вважає наявними одночасно існування всіх умов, визначених ч.1 ст. 280 ЦПК України, і необхідних для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки відповідач двічі повідомлений про дату, час і місце судового засідання, проте, на розгляд справи не з`явився, причин своєї неявки не вказав, відзив на позов не подалв, у той час, як позивач не заперечує проти такого порядку вирішення справи. За такого, на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, позаяк, жоден із учасників справи у судовому засіданні присутнім не був. Установлені фактичні обставини справи і зміст правовідносин з посиланням на докази, а також оцінка аргументів, наведених учасникам справи Суд, у свою чергу, перевіривши доводи, на які посилається позивач, оцінивши наявні у провадженні докази з точки зору належності і допустимості, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, виходив із такого. Зокрема, на підтвердження своїх вимог позивач надав до суду договір № 2883116992-006427 про надання позики, у тому числі на умовах фінансового кредиту. При цьому, договір, як зазначає позивач, було укладено в електронному вигляді шляхом реєстрації відповідача на сайті https://e-groshi.com/ і виконання ним дій, які свідчать про укладення договору. Договір підписаний за допомогою ідентифікатора - СМС - повідомлення із номером 304614 у порядку положень Закону України «Про електронну комерцію». Однак, роздруківки електронної заявки відповідача на оформлення кредиту або будь - яких інших даних про те, які саме дії останній виконував з метою укладення договору та його підпису за допомогою ідентифікатора, до позовної заяви додано не було. Проте, відповідно до ч.3 ст.100 ЦПК України учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Разом з тим учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу. У свою чергу, згідно ч. 1,2 ст. 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Крім того, відповідно до ч.2 ст.1046 ЦК України договір позики вважається укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Однак, на підтвердження доводів про фактичне укладення договору позики, позивач надав лист CONCORDBANK від 11 вересня 2018 року № 555, яким останній повідомив про успішне виконання 30 травня 2018 року транзакції № 4979107 на суму 2 000,00 грн. у валюті України на номер картки одержувача [NUMBER] . Втім, будь - яких даних про те, що відповідачу взагалі було відкрито такий рахунок у тому числі, й із набором таких цифр, матеріали справи не містять. Тому висновок про те, що позика у 2 000,00 грн. була переказана саме відповідачу [PERSON] може бути зроблений виключено на припущеннях, у той час, як таке суперечить нормі ч.6 ст. 81 ЦПК України. Крім цього, наявність у позивача нечіткого зображення паспорта відповідача, а тим більше, ніким не засвідченої копії, не може вказувати на те, що останній зареєструвався на сайті позивача та вчинив дії, направлені на укладення договору, а також і на факт отримання ним позики від позивача. Сам же по собі розрахунок заборгованості, за таких обставин, не може бути достатнім доказом дійсності договірних зобов`язань між сторонами. При цьому, надані позивачем Правила про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Фінансова компанія Є гроші» не визначаєть порядку та умов укладення електронних договорів із споживачами фінансових послуг, у тому числі, порядку реєстрації на сайті позивача та перелік дій, які свідчать про те, що особа підтвердила намір укласти договір. Тому, вирішуючи спір по суті, суд відмічає наступне. Відповідно до ч. 1ст. 509 ЦК Українизобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За приписами ст.526ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ізст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Згідно із частиною першою статті 177ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Частиною першою статті 202 ЦК Українивстановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із частинами першою та другоюстатті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Приписами ч.1 ст.207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст.1047ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст.ст.1046,1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Відповідно до ч. 2 ст. 1Закону України «Про електроннукомерцію» дія цього Закону не поширюється на правочини, якщо: 1) законом встановлено спеціальний порядок переходу права власності або предметом правочину є об`єкти, вилучені з цивільного обороту або обмежені в цивільному обороті відповідно до законодавства; 2) однією із сторін є фізична особа, яка не зареєстрована як фізична особа - підприємець та реалізує або пропонує до реалізації товари, виконує роботи, надає послуги з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, крім випадків, коли сторони прямо домовилися про застосування положень цього Закону до правочину. Згідно з ч. 2 ст. 2 даного Закону порядок надання банківських послуг, випуск та обіг електронних грошей, здійснення переказу коштів не є предметом правового регулювання цього Закону і регулюється спеціальним законодавством. До послуг систем дистанційного обслуговування, випуску та обігу електронних грошей, страхування та інших послуг, щодо яких існує спеціальне законодавство, цей Закон застосовується лише в частині правочинів, вчинених в електронній формі, яка не суперечить спеціальному законодавству, що регулює здійснення послуг із дистанційного обслуговування, випуск та обіг електронних грошей, страхування, зокрема, «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», «Про банки і банківську діяльність». Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону термін «електронний підпис» вживається у значенні, наведеному в Законі України «Про електронний цифровий підпис». Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону права та обов`язки покупця (замовника, споживача) товарів, робіт, послуг у сфері електронної комерції визначаються законодавством України, зокрема Законом України «Про захист прав споживачів». Покупець (замовник, споживач) товарів, робіт, послуг у сфері електронної комерції за обсягом своїх прав та обо`язків прирівнюється до споживача у разі укладення договору поза торговельними або офісними приміщеннями та у разі укладення договору на відстані відповідно доЗакону України «Про захист прав споживачів». Таким чином,Закон України «Про електронну комерцію» застосовується лише в частині правочинів, вчинених в електронній формі, яка не суперечить спеціальному законодавству,в тому числі, і Закону України «Про електронний цифровий підпис», яким підлягають регулюванню спірні правовідносини. А тому, у контексті наведених правових норм, слід відхилити доводи, що укладання договору позики здійснюється з використанням одноразового ідентифікатора, передбаченого ст.11 Закону України «Про електронну комерцію». Статтею 1 Закону України «Про електронний цифровий підпис» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що електронний цифровий підпис - вид електронного підпису, отриманого за результатом криптографічного перетворення набору електронних даних, який додається до цього набору або логічно з ним поєднується і дає змогу підтвердити його цілісність та ідентифікувати підписувача. Електронний цифровий підпис накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Відповідно дост. 3 Закону України «Про електронний цифровий підпис», електронний цифровий підпис за правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису (печатки) у разі, якщо: електронний цифровий підпис підтверджено з використанням посиленого сертифіката ключа за допомогою надійних засобів цифрового підпису; під час перевірки використовувався посилений сертифікат ключа, чинний на момент накладення електронного цифрового підпису; особистий ключ підписувача відповідає відкритому ключу, зазначеному у сертифікаті. Електронний підпис не може бути визнаний недійсним лише через те, що він має електронну форму або не ґрунтується на посиленому сертифікаті ключа. Електронний цифровий підпис призначений для забезпечення діяльності фізичних та юридичних осіб, яка здійснюється з використанням електронних документів. Електронний цифровий підпис використовується фізичними та юридичними особами - суб`єктами електронного документообігу для ідентифікації підписувача та підтвердження цілісності даних в електронній формі. Використання електронного цифрового підпису не змінює порядку підписання договорів та інших документів, встановленого законом для вчинення правочинів у письмовій формі (ст. 4 Закону). Статтею 6 даного Закону передбачено, що сертифікат ключа містить такі обов`язкові дані: найменування та реквізити центру сертифікації ключів (центрального засвідчувального органу, засвідчувального центру); зазначення, що сертифікат виданий в Україні; унікальний реєстраційний номер сертифіката ключа; основні дані (реквізити) підписувача - власника особистого ключа; дату і час початку та закінчення строку чинності сертифіката; відкритий ключ; найменування криптографічного алгоритму, що використовується власником особистого ключа; інформацію про обмеження використання підпису. Посилений сертифікат ключа, крім обов`язкових даних, які містяться в сертифікаті ключа, повинен мати ознаку посиленого сертифіката ключа. Інші дані можуть вноситися у посилений сертифікат ключа на вимогу його власника. Відповідно до п.п.1, 6 ч. 1ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронна комерція - відносини, спрямовані на отримання прибутку, що виникають під час вчинення правочинів щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснені дистанційно з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, внаслідок чого в учасників таких відносин виникають права та обов`язки майнового характеру; електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Згідно із ч.3 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Згідно із ч.6ст.11 Закону України «Про електроннукомерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченомустаттею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Статтею 12 вказаного Закону встановлено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Тому враховуючи наведені вимоги законодавства, укладення договору позики між сторонами з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором не у даному випадку підтверджується. Більш того, відповідно до Повідомлення Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 13 лютого 2019 року, належним доказом підтвердження укладення фінансовою установою зі споживачем електронного договору може бути посвідчена керівником фінансової установи роздруківка інформації з електронного файлу, що визначає послідовні дії учасників електронної комерції (фінансової установи та споживача) в ІТС, якою зафіксовано чітку послідовність (хронологію) всіх дій фінансової установи та споживача щодо укладання електронного договору в інформаційно-телекомунікаційній системі, яку фінансова установа використовує для укладення електронних договорів. Проте, позивач, як було вказано судом вище, належних та допустимих доказів, у яких було б зафіксовано чітку послідовність (хронологію) всіх дій фінансової установи та споживача щодо укладання електронного договору в інформаційно-телекомунікаційній системі, яку фінансова установа використовує для укладення електронних договорів до суду надано не було. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками ( ч.1 ст.1046 ЦК України). За приписами ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до пункту 1.3 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, що затвердженапостановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 №22, встановлено, що вимоги цієї Інструкції поширюються на всіх учасників безготівкових розрахунків, а також на стягувачів та обов`язкові для виконання ними. Відповідно до пункту 1.13 вказаної Інструкції, під час здійснення розрахунків можуть застосовуватись розрахункові документи на паперових носіях та в електронному вигляді. Ця Інструкція встановлює правила використання під час здійснення розрахункових операцій таких видів платіжних інструментів: меморіального ордера; платіжного доручення; платіжної вимоги-доручення; платіжної вимоги; розрахункового чека; інкасового доручення (розпорядження). Згідно із пунктом 2.14 Інструкції банк платника на всіх примірниках прийнятих розрахункових документів і на реєстрах обов`язково заповнює реквізити «Дата надходження» і «Дата виконання», а банк стягувача - «Дата надходження в банк стягувача» (якщо ці реквізити передбачені формою документа), засвідчуючи їх підписом відповідального виконавця та відбитком штампа банку. На документах, прийнятих банком після закінчення операційного часу, крім того, ставиться штамп «Вечірня». Таким чином, належним та достовірним доказом проведення безготівкового розрахунку є відповідний платіжний документ, передбачений положеннями Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, що затвердженапостановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 №22, заповнений відповідно до вимог цього нормативного документу, та який містить відповідні відмітки про виконання цього платіжного документа банком платника та Закону України «Про платіжні системи та перекази коштів України». А тому, з урахуванням такого, лист про успішне здійснення транзакції, а так само і Договір про організацію взаємодії при переказі коштів фізичним особам від 19 лютого 2018 року, що надані позивачем, не можуть бути належними і достовірними доказами того факту, що відповідач дійсно отримав позику, і, відповідно, що договір позики є укладеним. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. При цьому, суд відмічає, що відсутність заперечень з боку відповідача стосовно факту отримання ним суми позики на умовах наданого позивачем договору, не може бути підставою для задоволення позову, так як обов`язок доведення обставин, покладено саме на позивача, який, згідно із ч.4 ст. 12 ЦПК України, й несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії, у даному випадку, щодо подання доказів. Проте, у цій справі позивачем на підтвердження своїх вимог не надано належних та допустимих доказів (письмових та/або електронних) перерахування грошових коштів на користь відповідача, які б відповідали вимогам процесуального законону та положенням Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, що затверджена постановою Правління Національного банкуУкраїни від 21.01.2004 №22 та Закону України «Про платіжні системи та перекази коштів України». Тому оскільки позивачем не доведений факт укладання з відповдіачем договору позики, а також перерахування коштів на рахунком останнього, то суд не може стверджувати, що права позивача є порушеними і підлягають захисту у спосіб, що ним обраний, тобто шляхом стягнення суми позики, процентів за користування нею та пені за прострочення грошового зобов`язання. Як наслідок, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні цього позову. Щодо розподілу судових витрат За умови відмови у задоволенні позову, згідно із нормою ч.1 ст. 141 ЦПК України, сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1 762,00 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 1 500,00 грн. не підлягають стягненню із відповідача. З цих мотивів,

Outcome: dismissed