Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-15 00:00:00

В грудні 2020 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеною позовною заявою про визнання договорів недійсними. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 23.10.2019 невстановленою особою/групою осіб на ім`я позивачки та з протиправним використанням її персональних даних було незаконно отримано кредитні грошові кошти в компанії Товариство з обмеженою відповідальністю «ГОУФІНГОУ» (далі - відповідач 1) в розмірі 1 500,00 грн. та в компанії Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ДІНЕРО» (далі - відповідач 2) в кількості двох позик в сумі 8 100,00 грн. та в сумі 8 100,00 грн. кожна. Про факт незаконного отримання кредитних грошових коштів на своє ім`я невстановленою особою/групою осіб позивачка дізналась 22.11.2019 року після того, як отримала на свій телефонний номер дзвінок від представника ТОВ «ГОУФІНГОУ» (зі слів співрозмовника), який повідомив про заборгованість за окресленим вище кредитом в розмірі 1 500,00 грн. і про необхідність її погашення. Таким самим чином позивачка дізналась про заборгованість, яка рахується за нею перед компанією ТОВ «Фінансова компанія «ДІНЕРО» в кількості 2 позик в сумі 8 100,00 грн та в сумі 8 100,00 грн кожна. Позивачка наголошує, що жодних позик вона не отримувала ні в ТОВ «Фінансова компанія «ДІНЕРО», ні в ТОВ «ГОУФІНГОУ», грошові кошти від цих компаній не надходили на жоден з її банківських рахунків, вона не підписувала жодних договорів про отримання таких позик ні власноруч, ні з використанням цифрового підпису, якщо вони й були укладені, то без її вільного волевиявлення та волі. 23.10.2019 в позивачки було викрадено мобільний телефон з сім-карткою з номером: [NUMBER] , який в подальшому, було використано зловмисниками для отримання одноразового ідентифікатору (CMC повідомлення із кодом R44363 від ТОВ «ГОУФІНГОУ» та від ТОВ «Фінансова компанія «ДІНЕРО»). До того ж, з відповіді ПрАТ «Київстар» позивачці стало відомо, що цей номер телефону не було зареєстровано за нею як за абонентом аж до 15.01.2020, а тому у компанії, на думку позивачки, відсутні підстави надавати їй інформацію за цим номером щодо подій, які відбулись до 15.01.2020. Отже, як вважає позивачка відсутні докази отримання саме нею, будь-яким чином одноразових ідентифікаторів, так само як відсутні докази реєстрації саме нею у інформаційно-телекомунікаційних системах Відповідачів 1 та 2. Таким чином, оспорювані позивачкою кредитні договори було укладено в електронній формі, що не протирічить вимогам діючого законодавства, проте при їх укладенні було відсутнє саме її вільне волевиявлення, як учасника правочину та її внутрішня воля на їх укладення. Позивачка просила суд: 1) визнати договір про надання фінансового кредиту № 3247814561/153968 від 23.10.2019 (індивідуальної частини в тому числі), додаток № 1 до договору про надання фінансового кредиту № 3247814561/153968, укладені з Товариством з обмеженою відповідальністю «ГОУФІНГОУ» (код ЄДРПОУ 42059219), недійсними; 2) визнати загальні, спеціальні умови договору позики № AG5564912 від 23.10.2019, додаткової угоди № АМ8718099 до договору позики № AG5564912, укладені з Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ДІНЕРО» (код ЄДРПОУ 41350844), недійсними; 3) визнати загальні, спеціальні умови договору позики № AG5758815 від 23.10.2019 спеціальні умови для короткострокового кредиту договору кредитної лінії № AG5758815 укладені з Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ДІНЕРО» (код ЄДРПОУ 41350844), недійсними. Відповідачем ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» був поданий відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що викладені у позові твердження позивача є хибними, а позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню судом. Відповідач в свою чергу зазначив, що між позивачкою та ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» ніколи не укладався зазначений у позові договір, відповідач не має договірних відносин з позивачем, а отже не має грошових вимог до позивача за оспорюваним договором. Позивачка [PERSON] надала відповідь на відзив відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро», в якій просила не приймати до уваги відзив наданий відповідачем мотивуючи це тим, що відповідач намагається ввести суд в оману, стверджуючи що між [PERSON] та ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» ніколи не укладались оспорювані договори. В судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилась, направила до суду клопотання про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила позов задовольнити. Представник відповідача ТОВ «Фінансова компанія «ДІНЕРО» в судове засідання не з`явився, до суду надіслав клопотання про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечував. Представник відповідача ТОВ «ГОУНФІНГОУ» в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини. З матеріалів справи судом встановлено, що згідно з роздруківкою кредитної історії відносно [PERSON] станом на 27.04.2020 вбачається, що остання має заборгованості за кредитними договорами укладеними 23.10.2019 з ТОВ «ГОУНФІНГОУ» та ТОВ «Фінансова компанія «ДІНЕРО». Згідно з копіями письмових заяв від 17.01.2021, [PERSON] зверталась до директора ТОВ «ГОУНФІНГОУ» та директора ТОВ «Фінансова компанія «ДІНЕРО» з вимогою про отримання документів (відомостей, інформації), а саме надати їй копії договорів на підставі яких з неї вимагають повернення кредитних грошових коштів. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка додає до позову: копії договору про надання фінансового кредиту № 3247814561/153968 від 23.10.2019 року (індивідуальна частина в тому числі), додатку № 1 до договору про надання фінансового кредиту № 3247814561/153968, укладених з ТОВ «ГОУФІНГОУ», загальні, спеціальні умови договору позики № AG5564912 від 23.10.2019, додаткову угоду № АМ8718099 до договору позики № AG5564912, укладені з ТОВ «Фінансова компанія «ДІНЕРО» та загальні, спеціальні умови договору позики № AG5758815 від 23.10.2019, спеціальні умови для короткострокового кредиту договору кредитної лінії № AG5758815, укладені з ТОВ «Фінансова компанія «ДІНЕРО», які отримані нею електронною поштою. Згідно з копії скарги від 23.02.2020 [PERSON] зверталась до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг щодо шахрайських дій з використанням її персональних даних фінансовими установами ТОВ «ГОУФІНГОУ» (код ЄДРПОУ 42059219) та ТОВ «Фінансова компанія «ДІНЕРО» (код ЄДРПОУ 41350844). Отже, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу визнання недійсними договорів про надання фінансового кредиту. Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України). Відповідно до положень ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. В статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво-чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). У статті 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно із частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Таким чином, в судовому засіданні було встановлено, що позивачка наполягає на тому, що вона ніяких кредитних договір з відповідачами по справі особисто не підписувала, відповідно, істотні умови цих договорів не погоджувала, тобто у неї було відсутнє волевиявлення на укладення спірних договорів. Разом з цим, у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення». Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорено відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19.08.2020 у справі № 385/344/16-ц. Враховуючи наведене, спірні договори зазначені позивачкою у її позові є неукладеними, тому у задоволенні позову слід відмовити саме з підстав обрання позивачкою неефективного способу захисту, оскільки неможливо визнати неукладений правочин недійсним. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено, а відповідачами не заявлено клопотань про відшкодування будь-яких судових витрат, а отже у цій справі відсутні судові витрати, які підлягають розподілу. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed