Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-19 00:00:00

В грудні 2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про вселення та усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням, посилаючись на те, що з 17 листопада 2007 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] і проживала з ним спільно до серпня 2015 року, від даного шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 30 травня 2016 роки шлюб між позивачкою та [PERSON] розірвано. Після укладення шлюбу з 2007 року позивачка постійно проживала за адресою [ADDRESS] без реєстрації. Після народження дитини з її відома і згоди, а також відома і згоди всіх співвласників квартири син [PERSON] був зареєстрований в спірній квартирі. Власниками спірної квартири за вказаною адресою є відповідачі [PERSON] та його матір [PERSON] 23 вересня 2016 року відповідачі змінили замок на двері, ключі від квартири їй не дали, запропонувавши лише забрати свої особисті речі і речі дитини. Вважає, що своїми діями відповідачі грубо порушують її конституційні права на житло, а також право на житло малолітньої дитини, у зв'язку з чим просить вселити її і її неповнолітнього сина в вищезазначену квартиру та усунути перешкоди в користуванні жилим приміщенням. [PERSON] до початку розгляду справи по суті звернувся з зустрічним позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дитини з батьком, посилаючись на те, що [PERSON] відповідно до довідки від 15 травня 2015 року взята на облік як внутрішньо переміщена особа та з травня 2015 року зареєстрована разом з малолітньою дитиною як переселенець. Після розірвання шлюбу [PERSON] почала всіляко перешкоджати спілкуватися з сином, а наприкінці червня 2016 року навіть самовільно, незаконно та без згоди позивача вивозила сина на непідконтрольну територію у м.Горлівка Донецької області, де проживає його бабуся та залишила його там до жовтня 2016 року. Вважає, що [PERSON] не може дати дитині ні належного виховання та розвитку, ні матеріального забезпечення, ні умов проживання, періодично умисно ставить під загрозу життя їхньої малолітньої дитини. Він має постійне місце роботи, стабільний заробіток та має змогу піклуватися про дитину, у зв'язку з чим просить визначити місця проживання сина разом з батьком. Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 24 березня 2017 року позов [PERSON], що діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього [PERSON], до [PERSON], [PERSON], третя особа управління молодіжної політики та у справах дітей Бахмутської міської ради, про вселення та усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням задоволено. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON], треті особи управління молодіжної політики та у справах дітей Бахмутської міської ради, [PERSON], про визначення місця проживання малолітньої дитини відмовлено. Вселено [PERSON] та малолітнього [PERSON], [INFO], у квартиру [ADDRESS]. Зобов'язано [PERSON] та [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] та малолітньому [PERSON] у користуванні квартирою [ADDRESS]. Стягнуто [PERSON] на користь [PERSON] витрати зі сплати судового збору в сумі 275,60 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] витрати зі сплати судового збору в сумі 275,60 грн. З вказаним рішенням не погодився відповідач [PERSON] та оскаржив його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким в задоволенні позову [PERSON] відмовити, зустрічний позов задовольнити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом не враховано, що власниками спірної квартири є він та його матір [PERSON] та вони не мають забезпечувати позивачку житлом. Крім того, в 2007 році при вселенні [PERSON] згоду власники на її вселення як члена сім'ї не надавали, але судом цей факт не досліджувався. Також судом не обґрунтовано, на підставі якої норми закону за позивачкою збереглося право користування жилим приміщенням, оскільки вона добровільно зібрала свої речі та повернула ключі в липні 2016 року, тобто добровільно виселилася і відповідно втратила право користування жилим приміщенням. Крім того, судом не враховано що жила площа спірної квартири складає 29,8 кв.м, в квартирі проживають власники [PERSON] та [PERSON], а також його дружина [PERSON] з дочкою [PERSON], тобто норма жилої площі, що є у користуванні сім'ї [PERSON] не забезпечує їх власних потреб і виключає можливість вселення інших осіб. Також судом не взято до уваги, що позивачка та малолітній [PERSON] з травня 2015 року взяті на облік як внутрішньо переміщені особи за адресою [ADDRESS]., при цьому [PERSON] зареєстрована в квартирі свого батька в м.Горлівка та зберігає за собою право користування даним житловим приміщенням. Крім того, судом не враховано всі обставини справи та рівність прав і обов'язків батька і матері щодо своїх дітей та безпідставно відмовлено в задоволенні позову [PERSON] про визначення місця проживання дитини з батьком. Відповідач [PERSON] в судове засідання апеляційної інстанції не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник відповідача [PERSON], яка діє на підставі довіреності, в судовому засіданні апеляційного суду підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON], який діє на підставі довіреності, в судовому засіданні апеляційної інстанції просили апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін. Відповідачка [PERSON] в судове засідання апеляційної інстанції не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала заяву, згідно якої просить справу розглянути за її відсутності. Представник третьої особи управління молодіжної політики та у справах дітей Бахмутської міської ради в судове засідання апеляційного суду не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав лист, згідно якого просить справу розглянути за відсутності представника. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, позивачки та її представника, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що власниками двокімнатної квартири загальною площею 43,9 кв.м. та жилою площею 29,8 кв.м за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] та [PERSON] з 17 листопада 2007 року перебували в зареєстрованому шлюбі, рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 30 травня 2016 року шлюб розірвано (а.с.7 т.1). Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], який проживає з матір'ю [PERSON] (а.с.6 т.1). Згідно із довідкою Управління праці та соціального захисту населення Артемівської міської ради Донецької області від 15 травня 2015 року №1419053295 [PERSON] та [PERSON] взяті на облік як особи переміщені з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, місце перебування зареєстровано за адресою: [ADDRESS], [PERSON] знято з обліку 02 червня 2016 року (а.с.9 т.1). Постійна реєстрація місця проживання [PERSON]: [ADDRESS] Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що кожен із батьків працевлаштований на час розгляду справи, має стабільний заробіток (а.с.135,137,138 т.1). Позивач і відповідач мають належні житлові умови для проживання разом з дитиною. Зазначені обставини підтверджені відповідними актами обстеження умов проживання (а.с.130,144 т.1). З висновків органу опіки та піклування Бахмутської міської ради від 31 жовтня 2016 року №01/11-885 та від 06 березня 2017 року №01/11-150 вбачається, що доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], з матір'ю [PERSON], виходячи з інтересів малолітньої дитини (а.с.84-87, 125-128 т.1). Відмовляючи в задоволенні позову [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що з врахуванням всіх обставини справи в сукупності, з огляду на визначений в Декларації прав дитини принцип, діючи винятково в інтересах дитини, установивши відсутність будь-яких виключних обставин, які б викликали необхідність розлучення малолітньої дитини з його матір'ю, суд дійшов висновку, що місцем проживання малолітнього [PERSON] слід залишити місцем проживання його матері [PERSON], а у позові щодо визначенні місця проживання дитини з батьком слід відмовити. Задовольняючи позов [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням того, що [PERSON] вселилась у спірну квартиру як дружина власника цієї квартири за згодою останнього та усіх власників, проживала з ним в цій квартирі однією сім'єю до припинення сімейних відносин разом зі спільною дитиною, що встановлено доказами у даній справі і не було спростовано протилежною стороною, то після припинення сімейних стосунків та розірвання шлюбу між ними, вона не втратила право на проживання в цій квартирі, як колишній член сім'ї власника, оскільки іншої угоди про порядок користування цим приміщенням між ними при вселенні, а також після розірвання шлюбу укладено не було. З такими висновками суду першої інстанції апеляційний суд частково не погоджується виходячи з наступного. Згідно із ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Питання виховання дитини вирішуються батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею, а проживаючий з дитиною батько немає права перешкоджати їх спілкуванню (ст. 157 СК України). Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За частинами першою, другою ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. До такого правового висновку дійшов Верховний суд України у постанові від 14 грудня 2016 року у справі у справі № 6-2445цс16. Згідно з ч.1 ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. У даній справі суд встановив, що позивачка є внутрішньо переміщеною особою, має житло, місце роботи та джерело існування, вона створила всі умови для проживання, виховання та розвитку дитини. При цьому суд не встановив виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дитини разом з матір'ю. Таким чином, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визначення місця проживання дитини з матір'ю та відсутність правових підстав, передбачених вказаними нормами матеріального права, для розлучення дитини зі своєю матір'ю. Доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховано рівність прав і обов'язків батька і матері щодо своїх дітей і якнайкраще забезпечення інтересів дитини та безпідставно відмовлено в задоволенні позову про визначення місця проживання дитини з батьком є безпідставними, оскільки судом першої інстанції зазначені доводи досліджені в судовому засіданні та суд дав їм належну оцінку. Судом правильно встановлено та належно перевірено обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судове рішення в частині відмови у задоволенні позову про визначення місця проживання дитини з батьком ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його зміни чи скасування немає. Частиною 4 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Відповідно до свідоцтва про народження батьками малолітнього [PERSON] є позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] Згідно довідки житлових органів [PERSON] зареєстрований в спірній квартирі. Вирішуючи спір, суд з урахуванням встановлених обставин справи, правильно зазначив в рішенні, що неповнолітній [PERSON] вибув з місця мешкання разом з матір'ю. З урахуванням вимог ч. 2 ст. 3 СК України, Конвенції ООН «Про права дитини», де закріплено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. А також відповідно до вимог ст.111 Закону України «Про охорону дитинства», яка передбачає, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову [PERSON] в інтересах дитини. Згідно із ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Частиною 2 ст. 64 ЖК України передбачено, що до членів сім'ї наймача належать дружина, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім' права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до змісту ст. 65 ЖК України за особою, яка проживає у наймача жилого приміщення як член його сім'ї, не може бути визнано право користування цим жилим приміщення, якщо вона зберігає право користування жилою площею в іншому жилому приміщенні. Судом встановлено, що спірна квартира належить відповідачам [PERSON] та [PERSON] на праві власності. В зазначену квартиру в 2007 році вселилася дружина співвласника квартири [PERSON] - [PERSON], яка в спірній квартирі не була зареєстрована. В зазначеній квартирі зареєстрований малолітній син власника квартири - [PERSON]. Позивачка [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS] як внутрішньо переселена особа зареєстрована з 15 травня 2015 року за адресою [ADDRESS] Позивачка [PERSON] ставить питання про вселення та усунення перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] яка на праві власності належить відповідачам, між тим сама зареєстрована і зберігає за собою право користування у квартирі в квартирі [ADDRESS], питання про набуття права користування спірною квартирою позивачка не ставить, а тому підстави для вселення та усунення перешкод у користуванні спірною квартирою у позивачки відсутні. За встановлених обставин рішення суду в частині задоволення позову [PERSON] про вселення та усунення перешкод в користуванні спірною квартирою підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

Outcome: partial