Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-09 00:00:00

В вересні 2016 року [PERSON] звернулася до Деснянського районного суду м. Києва з позовною заявою до [PERSON] про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Позовна заява обґрунтована тим, що [INFO] померла [PERSON], яка залишила заповіт на користь позивача та [PERSON] На час смерті [PERSON] у її власності знаходилася квартира за адресою: [ADDRESS]. Першою Київською державною нотаріальною конторою було відкрито спадкову справу до майна померлої [INFO] [PERSON]. В подальшому позивачу стало відомо, що спадкова справа заведена П'ятнадцятою київською державною нотаріальною конторою, однак, відповідачем не було передано заяву [PERSON] про прийняття спадщини. Як зазначає позивач, вона звернулася до П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, проте, постановою державного нотаріуса П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно після смерті [PERSON], померлої [INFO] через пропущений строк, встановлений для прийняття спадщини. В зв'язку з викладеним, Заявник була вимушена звернутися до суду з цією заявою. У грудні 2016 року позивач збільшила позовні вимоги, відповідно до яких просила встановити факт постійного проживання [PERSON] зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини та визнати за нею право власності порядку спадкування за заповітом на ? частину квартири за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 27.01.2017 року вказану цивільну справу було передано на розгляд до Шевченківського районного суду міста Києва за підсудністю. 20.02.2017 року вказану цивільну справу було передано до провадження судді Шевченківського районного суду м. Києва [PERSON] Відповідно до Розпорядження №01-08-648 від 08.11.2017 року у зв'язку зі звільненням судді [PERSON] у відставку з 17.10.2017 року було здійснено повторний розподіл вказаної цивільної справи на суддю Шевченківського районного суду м. Києва Осаулова А.А. 01.06.2017 року у відповідь на запит суду П'ятнадцятою київською державною нотаріальною конторою було надіслано належним чином завірену копію спадкової справи №1514/2015 року до майна померлої [INFO] [PERSON]. Відповідно до заперечень відповідача [PERSON], поданих до суду 16.02.2018 року остання заперечує проти задоволення позову, посилаючись на те, що всі дані зазначені в позовній заяві є неправдивими. Так відповідач зазначає, що на момент смерті [PERSON] разом з нею ніхто не проживав, позивачка була влаштована на роботу соціальним працівником по догляду за померлою та отримувала за це заробітну плату. В 2007 році [PERSON] склала заповіт на [PERSON] та позивача, однак, після смерті позивач не вчасно звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Під час лікування померлої, вона знаходилася в лікарні, та догляд за нею здійснювали медичні працівники за грошові кошти, які належали [PERSON], ці ж кошти були витрачені позтвачем на витрати пов'язані з похованням [PERSON] Враховуючи викладене відповідач просила відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21 лютого 2018 року, зокрема, було залучено до участі у справі в якості співвідповідача - [PERSON]. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі та просили задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] проти задоволення позову заперечувала та просила відмовити у його задоволенні. Відповідач [PERSON] проти задоволення позову не заперечувала та просила задовольнити в повному обсязі. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] у судовому засіданні підтвердили обставини викладені у заяві щодо спільного проживання позивача в одній кімнаті із померлою [PERSON], тривалий час допомагала їй позивач Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 13 ЦК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку позовного провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо встановлення факту пов'язується з наступним вирішення спору про право. Враховуючи, що встановлення факту проживання позивача та спадкодавця стосується вирішення спору щодо визнання права власності на ? частину квартири [ADDRESS], то встановлення даного функту підлягає вирішенню в порядку позовного провадження. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON], що вбачається із витягу з свідоцтва про смерть, реєстровий номер №5932/7/. За життя спадкодавець [PERSON] склала заповіт від 06 серпня 2007 року на користь позивача [PERSON] та відповідача [PERSON], в якому заповіла все майно, де б воно не було, та з чого б воно не складалось в рівних частинах кожній. Після смерті відкрилася спадщина, яка складається з квартири [ADDRESS], що належала в цілому померлій на праві власності (а.с. 38-43). 17 листопада 2015 року П'ятнадцятою київською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу №1514/2015 щодо майна померлої [INFO] [PERSON]. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За змістом ст. 1218 цього Кодексу до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна. Як роз'яснив пленум Верховного Суду України в п. 3, 23 Постанови № 7 від 30 травня 2008р. «Про судову практику у справах про спадкування» місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, яке визначається за правилами ст. 29, ч. 2 ст. 1221 ЦК. Якщо спадкодавець мав кілька місць проживання, місцем відкриття спадщини вважається останнє місце реєстрації спадкодавця. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] на день смерті [PERSON] проживало разом з нею в Російському жіночому православному монастирі [ADDRESS], з Сестрою [PERSON] та Сестрою [PERSON]. Під час спільного проживання, Матушка [PERSON], Сестри [PERSON] та [PERSON] приймали участь в належній щоденній діяльності церкви, а також дбали одна про одну. В період хвороби Матушки [PERSON], Сестри [PERSON] та [PERSON] доглядали за нею, а після смерті оплатили її похорони і поховання власним коштом. Вказана обставина також підтверджується Довідкою Російської Православної Автономної Церкви в Америці від 02.09.2016 року виданою [PERSON] та [PERSON] про те, що до моменту смерті [PERSON], яка померла [INFO], [PERSON] і [PERSON] були прописані і проживали разом з [PERSON] за адресою: [ADDRESS], вели спільне господарство, і мали спільні фінанси з нею, жили спільним чернечим, духовним життям, будучи під послухом у неї як старшої черниці, як наставниці, керівниці. [PERSON] та [PERSON] доглядали за [PERSON], виконували її домашню роботу і допомагали їй з її медичними і соціальними потребами, з огляду на те, що вона пересувалась на електро-візку. [PERSON] та [PERSON] організували відспівування і похорони Матінки [PERSON] і заплатили за них своїм власним коштом (а.с. 80). Вказані обставини спільного проживання із спадкодавцем підтвердженні в судовому засіданні свідками [PERSON], [PERSON], [PERSON] Як вбачається з матеріалів спадкової справи №1514/2015 20.09.2016 року представник позивача [PERSON] [PERSON] звернулася до П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Постановою державного нотаріуса П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Мазура О.Ю. від 20.03.2016 року громадянці [PERSON] було відмолено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно після смерті [PERSON], померлої [INFO] через пропущений строк, встановлений для прийняття спадщини. Змістом положень ст. 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Відповідно до ст. 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, про задоволення вимог позивача в частині встановлення факту постійного проживання позивача разом з [PERSON], яка померла [INFO], на час відкриття спадщини. Між тим, суд не вбачає законних підстав для задоволення вимог Позивача щодо визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за заповітом на ? частину квартири за адресою: [ADDRESS], з огляду на те, що вказаний спосіб захисту шляхом визнання права власності за заповітом суперечить заявленим позовним вимогам, де за умовами ч. 3 ст. 1268 ЦК України передбачено прийняття спадщини за законом. Враховуючи вище викладене, позов підлягає частковому задоволенню. Питання про судові витрати суд вирішує згідно ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial