Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-13 00:00:00

В грудні 2013 року позивач звернувся до суду з позовом про оспорювання батьківства та виключення з актового запису відомостей про батька, в якому просив постановити рішення, яким визнати, що він, [PERSON] не є батьком [PERSON], якого народила [INFO] [PERSON], та зобов'язати Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського районного управління юстиції у Дніпропетровській області виключити із актового запису за № 119 зробленого 05 липня 2013 року виконавчим комітетом Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області дані про нього, [PERSON] як батька дитини. В обґрунтування позову вказав, що з 17 вересня 2010 року він з відповідачкою перебував у зареєстрованому шлюбі. Від сумісного життя дітей у них не було. Шлюбні відносини між ними були припинені близько два роки потому, шлюб їх розірвано. Після того як подружні стосунки з відповідачкою були припинені, [PERSON] вступила в фактичні шлюбні відносини з другим чоловіком від якого [INFO] народила сина. Оскільки після розірвання шлюбу і до народження у відповідачки сина не пройшло 10 місяців, дитину було зареєстровано на його ім'я. Він не визнає батьківство по відношенню до [PERSON], який носить його прізвище, а тому він звернувся до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] надав суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, вказав, що позовні вимоги підтримує та просить задовольнити їх в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] надала суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, вказала, що позовні вимоги визнає та не заперечує проти їх задоволення. Представник Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського районного управління юстиції в Дніпропетровській області надав суду лист про розгляд справи за їх відсутністю (а.с.18). Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 136 Сімейного кодексу України, особа, яка записана батьком дитини має право оспорити батьківство до досягнення дитиною повноліття. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 17 вересня 2010 року по 28 грудня 2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі, спільних дітей від шлюбу подружжя не мало. Після того як фактичні сімейно-шлюбі відносини між сторонами було припинено, [PERSON] вступила в фактичні шлюбні відносини з другим чоловіком. Так, [INFO] [PERSON] народила сина [PERSON] батьком якого, в актовому записі про народження дитини від 05 липня 2013 року № 119 Виконавчого комітету Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровській області був записаний [PERSON] (а.с.7). Оскільки після розірвання шлюбу і до народження у відповідачки сина не пройшло 10 місяців, дитину було зареєстровано на ім'я позивача. [PERSON] не визнає батьківство по відношенню до [PERSON]. Згідно норм ст. 3 ЦПК України, кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересах лише у випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом з'ясовано, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб. Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Статтею 60 ЦПК України зобов'язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази повинні бути належними та допустимими, як того вимагають статті 58, 59 ЦПК України Згідно ч. 2 ст. 136 СК України, у разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що знайшли своє підтвердження доводи позивача щодо відсутності кровного споріднення між ним та народженим відповідачкою сином [PERSON], [INFO], у зв'язку з чим позовні вимоги [PERSON] про оспорювання батьківства підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved