Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-25 00:00:00

В грудні 2020 року позивач звернувся до суд з позовом, в якому просить визнати недійсним п.п. в), ж) пункту 3 шлюбного договору, який укладено 24 жовтня 2015 року між ним та відповідачкою [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. та зареєстрований у реєстрі за № 1698 і 1699 та визнати за ним право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що приблизно у травні 2009р. познайомився з відповідачкою через мережу Інтернет. На той час [PERSON] проживала у м. Миколаїв. Була розлучена, мала на утриманні малолітнього сина [PERSON] , [INFO] і займалась роздрібною торгівлею продовольчими товарами. Сторони періодично зустрічалися як на території України так і Російської Федерації. 7.09.2009р. позивач за свої власні кошти придбав у [ADDRESS] для забезпечення її житлом під час навчання у вищому навчальному закладі. 16.07.2011р. між сторонами був укладений шлюб. Під час перебування у шлюбі позивач неодноразово пропонував відповідачці народити дитину, але вона з різних причин заперечувала. З часом відповідачка погодилась на народження дитини, але за умови укладення ними шлюбного контракту, за умовами якого все майно, що було придбано ними, стало б її особистою власністю. Приблизно у квітні 2015року відповідачка повідомила позивача про свою вагітність і поставила категоричну умову про укладення шлюбного контракту на зазначених умовах. В зв`язку з цим позивач 24 жовтня 2015р. був вимушений укласти з відповідачкою шлюбний договір, що посвідчений приватним нотаріусом КМНО Бригідною В.О. та зареєстрований у реєстрі за № 1698 і 1699. При цьому на час укладення шлюбного договору також був присутній і запрошений відповідачкою перекладач [PERSON] , яка усно переклала позивачу з української мови на англійську мову зміст цього договору, зокрема те, що особистою приватною власністю кожного із подружжя є майно, що набуте чоловіком або дружиною до шлюбу. [INFO] у сторін народився син [PERSON] , що 20.02.2016р. ВДРАЦС Броварського УЮ у Київській області, зроблено актовий запис № 237. 13 лютого 2019р. позивач у зв`язку із працевлаштуванням відповідачки у м. Києві за рахунок своїх власних заощаджень придбав трикімнатну квартиру за адресою [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу був оформлений на ім`я [PERSON] . Починаючи з 13.02.2019р. позивач зареєстрований у вказаній квартирі разом із позивачкою та сином [PERSON] . Приблизно на початку 2020р. [PERSON] почала вимагати від позивача виділяти їй ще більше коштів на утримання дітей. Оскільки останній є пенсіонером, не має значного доходу і вже витратив свої заощадження на придбання квартири в м. Києві, він запропонував [PERSON] повідомляти про цільове витрачення коштів. З цього часу [PERSON] почала влаштовувати конфлікти, а у липні 2020року змінила замки на вхідних дверях і в електронній переписці повідомила позивача, що їхні стосунки - це лише бізнес і йому не варто більше приїжджати в Україну. Згодом він дізнався, що ще у червні 2020р. вона звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу, який в подальшому рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 6.08.2020р. був розірваний, а також звернулась з позовом про стягнення з нього аліментів в розмірі 58 660грн. (еквівалент 2000 ЄВРО) щомісячно. З огляду на неправомірні дії відповідачки позивач в серпні 2020р. звернувся за юридичною допомогою щодо положень шлюбного договору та отримав роз`яснення, що згідно з підпунктом в) пункту 3 договору - особистою приватною власністю кожного із подружжя є зокрема нерухоме майно, автотранспортні засоби, інше майно, право власності на яке підлягає обов`язкові державній реєстрації, що буде придбаватися у шлюбі на ім`я одного із подружжя. При цьому, підпунктом ж) пункту 3 шлюбного договору також встановлено, що сторони погоджуються з тим, що на майно та/чи грошові кошти, які є особистою приватною власністю кожного із подружжя, за будь-яких умов не поширюються положення глави 8 СК України (у тому числі ст.ст. 60,62 СК України) та ст. 369 ЦК України. Вважає, що п.п. в) та ж) шлюбного договору порушують його права, ставлять його у вкрай невигідне матеріальне становище та суперечать вимогам чинного законодавства, укладені ним під впливом помилки, що має істотне значення, оскільки переклад був здійснений на англійську мову, яка не є його рідною мовою, тому до його відома перекладачем не було чітко, ясно і дохідливо доведено положення цього договору про режим майна, що буде набуте одним із подружжя після його укладення. Про дане свідчить і відсутність підпису перекладача на шлюбному договорі. Крім того, на момент укладення договору позивачу було 66 років, як на момент укладання договору, так і на даний час він іншого житла немає, а тому, підписуючи вказаний договір, він поставлений у надзвичайно невигідне становище. Зазначені умови шлюбного договору суперечать ст.ст. 9, 60, 93, 103 СК України, тому в порядку ст.ст. 203, 215, 229-233 ЦК України, пілягають визнанню недійсними п.п. в), ж) п. 3 зазначеного договору. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 11.01.2021р. відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 1.02.2021р. від представника відповідачки надійшов відзив, згідно якого відповідачка проти позову заперечує, посилаючись на те, що позивачем не наведені підстави для визнання шлюбного договору недійсним, не надано доказів посвідчення шлюбного договору внаслідок помилки або обману, шлюбний договір було перекладено перекладачем, а підпис позивача свідчить про наявність вільного волевиявлення позивача на його укладення. Квартира належить на праві особистої приватної власності відповідачці і підстав для визнання за позивачем права власності на Ѕ її частину немає (а.с. 48-52). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 16.03.2021р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав. Представник відповідачки позов не визнав з підстав, викладених у відзиві. 3-тя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда В.О. в судове засідання не з`явився, надав письмові пояснення, де зазначив, що жодних порушень Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України при укладенні шлюбного договору порушено не було, перекладач Дубенко І.О. зробила чіткий та зрозумілий переклад тексту договору на англійську мову, якою він вільно володіє та поставила свій підпис на копії договору, який залишається в нотаріальній справі та в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій, що передбачено Порядком вчинення нотаріальних дій. Чому сторони не надали свої екземпляри для підпису перекладачу їй невідомо, але вказана обставина не свідчить про відсутність перекладу та того, що переклад зроблено не чітко. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, 16 липня 2011 року між громадянином Королівства Нідерландів [PERSON] , [INFO] та громадянкою України [PERSON] , [INFO] укладений шлюб, про що складений актовий запис за № 485, здійснений міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції (а.с. 12). 24 жовтня 2015 року в період перебування у шлюбі, між [PERSON] та [PERSON] укладений шлюбний договір щодо врегулювання майнових відносин подружжя, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1698, 1699 (а.с. 14-16). Надана суду представником позивача копія договору підпису перекладача не містить. В п.п. в). ж) п. 3 зазначеного договору, який є предметом спору, зазначено, що особистою приватною власністю кожного із подружжя є зокрема нерухоме майно, автотранспортні засоби, інше майно, право власності на яке підлягає обов`язкові державній реєстрації, що буде придбаватися у шлюбі на ім`я одного із подружжя будь-яким способом, відмінним від дарування чи успадкування. Сторони погоджуються з тим, що на майно та/чи грошові кошти, які є особистою приватною власністю кожного із подружжя, за будь-яких умов не поширюються положення глави 8 СК України (у тому числі ст.ст. 60,62 СК України) та ст. 369 ЦК України. Згідно свідоцтва про народження, [INFO] у сторін народився син [PERSON] (а.с. 13). 13.02.2019р., під час шлюбу сторонами була придбана квартира [ADDRESS] , яка зареєстрована на ім`я відповідачки [PERSON] (а.с. 55). Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи, [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] з 13.11.2019р. по теперішній час. (а.с. 19). З декларації цивільно-правового нотаріуса вбачається, що [PERSON] не має жодної нерухомості, будинку чи квартири в Нідерланди (а.с. 28). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, відомості про реєстрацію нерухомого майна за [PERSON] , реєстраційний номер платника податків [NUMBER] відсутні (а.с. 29,33). Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 6.08.2020р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 22-24). 23.12.2020р. [PERSON] звернулась до суду з позовом про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 58 660грн., який ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 10.02.2021р. залишено без розгляду. При цьому рішенням від 10.02.2021р. задоволено зустрічний позов та виключено запис про громадянина Королівства Нідерландів [PERSON] як батька з актового запису про народження дитини [PERSON] , [INFO] , складеного відділом державної реєстрації актів цивільного стану Броварського управління юстиції у Київській області № 237 від 20.02.2016р. (а.с. 25-26, 64-66). Згідно з частинами першою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками. Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя. Оскільки договір, в тому числі шлюбний договір, передусім є категорією цивільного права, то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання. Так, частина третя статті 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки. Отже принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом. Таким чином, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає із змісту акта законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами. Про необхідність застосування норм ЦК України при визнанні шлюбного договору недійсним міститься вказівка і у статті 103 СК України. Виходячи зі змісту статей 9, 103 СК України, статей 203, 215 ЦК України, підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог: 1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; 2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з частиною четвертою ст. 93 СК України шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені цим Кодексом, а також ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище. Згідно в частиною п`ятою ст. 93 СК України за шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації. Відповідно до роз`яснень, які надані п. 22 Постанови Верховного Суду України 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» якщо шлюбним договором змінено передбачений законом режим спільної сумісної власності, то при розгляді спору про поділ майна подружжя суду необхідно виходити з умов такого договору. При цьому слід мати на увазі, що в силу ч. 4 ст. 93, ч. 1 ст. 103 СК ( 2947-14 ) положення шлюбного договору, що ставлять одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище, порушують його права та інтереси, на вимогу такої сторони за рішенням суду можуть бути визнані недійсними з підстав, установлених ЦК. Відповідно до ст. 203 СК України: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Враховуючи обставини укладення шлюбного договору, зокрема, що він був укладений через чотири роки після укладення шлюбу між сторонами, народження у позивачки дитини через три місяці після його укладення, що підтверджує твердження позивача про погодження позивачки на народження спільної дитини, але за умови укладення шлюбного контракту, за умовами якого все майно, придбане ними, стало б її особистою власністю, встановлення рішенням суду відсутності кровного споріднення між ним та народженою позивачкою дитиною, пенсійний вік позивача, відсутність у нього іншого нерухомого майна, зареєстрованого на праві власності, а також те, що він є громадянином іншої держави, а тому законодавства України не знає, як і не володіє українською мовою, переклад був здійснений на англійську мову, яка не є його рідною, а тому суд вважає, що положення шлюбного договору, передбачені п.п. в) та ж) п. 3 шлюбного договору щодо режиму особистої приватної власності кожного із подружжя на нерухоме майно, автотранспортні засоби, інше майно, право власності на яке підлягає обов`язковій державній реєстрації, що буде набуватись у шлюбі на ім`я одного із подружжя, а також непоширення на це майно положень глави 8 СК України (у тому числі ст.ст. 60, 62 СК України) та ст. 369 ЦК України не відповідали його внутрішній волі, були наслідком виконання умови позивачки щодо народження спільної дитини тапоставили його у надзвичайно невигідне матеріальне становище. Твердження представника відповідачки у відзиві про те, що позивач сам наполягав на укладенні шлюбного договору, щоб відповідачка не претендувала на майно, що знаходиться у нього на батьківщині не ґрунтується на матеріалах справи, оскільки згідно декларації нотаріуса у позивача в Нідерландах відсутнє будь-яке нерухоме майно. Крім того, в даному випадку шлюбний договір мав би бути укладений при укладенні шлюбу, а не перед народженням дитини. Отже, спірні правовідносини регулюються ст. 215 ЦК України, якою встановлено, що підставою недійсності правочину, серед іншого є недодержання в момент його вчинення стороною чи сторонами вимог, які встановлені ч. 1 ст. 203 ЦК України, оскільки не відповідали його внутрішній волі та поставили позивача у надзвичайно невигідне матеріальне становище, що заборонено ч. 4 ст. 93 СК України. Таким чином, підлягають визнанню недійсними умови п.п. в), ж) пункту 3 шлюбного договору, який укладено 24 жовтня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] , що зареєстрований у реєстрі за № 1698 і 1699, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка визнаються рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. За змістом ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним Кодексом. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦПК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦПК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. При цьому у разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності (п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя»). Враховуючи викладене, суд вважає необхідним залишити придбану під час шлюбу сторонами квартиру у спільній частковій власності, виділивши в порядку поділу майна подружжя у власність позивачу та відповідачу кожному по 1/2 частині квартири, без її реального поділу, оскільки сторонами не вчинено дій, направлених на надання згоди присудження одному з подружжя грошової компенсації вартості частини квартири. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved