Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-31 00:00:00

В вересні 2018 року позивач звернулася до суду з даною позовною заявою, в якій просила: позбавити [PERSON], [INFO], батьківських прав у відношенні його малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO]; призначити її опікуном малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO]; та стягнути з [PERSON] аліменти на утримання його малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO], у розмірі 1/6 заробітку (доходу) платника аліментів на кожну дитину щомісячно, але не менше прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи стягнення з дати звернення до суду та до досягнення дітьми повноліття, на її користь. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що вона є бабусею малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO]. Мати дітей, [PERSON], є її рідною донькою. Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2013 року у цивільній справі № 204/1334/13-ц шлюб між її донькою і зятем - [PERSON] і [PERSON] - було розірвано. З жовтня 2012 року вони сумісно не проживали і не вели спільного господарства. [PERSON] з часу розірвання відносин з донькою участі у вихованні дітей не приймав, практично не спілкувався. Відповідач втратив інтерес до сімейного життя, вихованням дітей не займається, ухиляється від утримання дітей, матеріальної допомоги добровільно не надає. Весь цей час діти знаходилися на повному утриманні доньки і позивач надавала допомогу, діти звикли до неї. У відповідача є інша родина. 15 липня 2018 року Її донька та мати онуків - [PERSON], померла. Таким чином на теперішній час стало питання щодо визначення місця проживання дітей. Проте, відповідач не має змоги взяти до себе дітей та опікуватися ними. Таким чином, відповідач не виконує свої батьківські обов'язки, що говорить про його байдуже ставлення до дітей. Він ніяким чином не піклується про дітей, не проявляє заінтересованості в їх подальшій долі, не цікавиться їх успіхами, станом здоров'я, не піклується про фізичний і духовний розвиток доньок, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, що негативно впливає на їх фізичний розвиток як складову виховання, не спілкується з доньками в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню дітьми загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу, не створює умов для отримання освіти, тобто створились умови, які шкодять інтересам дітей. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дітей батьком, свідомого нехтування ним своїми обов'язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов'язків. Тому, доцільним є в інтересах дітей позбавити відповідача батьківських прав. Ухвалою суду позовні вимоги [PERSON] про призначення її опікуном малолітніх дітей - були залишені без розгляду. Позивачка і її представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилалися на обставини, які викладені в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини своєї неявки до суду не повідомив. Відзиву на позов не подав, але надав суду заяву, в якій вказав, що не заперечує проти позбавлення його батьківських прав. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги позивача і просила їх задовольнити. Вислухавши сторону, саму дитину, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі по наступним підставам. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного Кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо буде встановлено, що вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. У судовому засіданні встановлено, що відповідач - [PERSON], [INFO], є батьком малолітніх дітей: -[PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про її народження Серії [NUMBER] виданим 22.04.2008 року Красногвардійським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 377 від 22.04.2008 року (а.с.8); -[PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про її народження Серії [NUMBER], виданим 11.10.2011 року Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 1079 від 11.10.2011 року (а.с.7). Мати дітей, [PERSON], померла [INFO] що підтверджується свідоцтвом про її смерть [PERSON] [NUMBER], виданим 16.07.2018 року Новокодацьким районним у м. Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 1589 від 16.07.2018 року (а.с.11). З урахуванням зазначеного, з батьків у малолітніх дітей залишився тільки батько - [PERSON], відповідач у даній справі. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Проте, судом було встановлено, що відповідач вихованням своїх малолітніх дітей не займається, не спілкується з ними, матеріально не забезпечує, не цікавиться успіхами і життям дітей, тобто, ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків. Малолітні - [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO], проживають разом із своєю бабусею по материній лінії, [PERSON], позивачем у даній справі, за адресою: [ADDRESS], яка й займається вихованням дітей, а також їхнім матеріальним і духовним забезпеченням. Зокрема згідно інформації, наданої Комунальним закладом освіти «Середня загальноосвітня школа № 46» Департаменту гуманітарної політики управління освіти Дніпровської міської ради, який відвідують діти відповідача, про дітей піклується бабуся - [PERSON]. Вона відвідує батьківські збори, приймає участь у дитячих святах, слідкує за станом здоров'я онучок. Бабуся постійно спілкується з класним керівником та цікавиться успіхами дітей. На даний час діти проживають з бабусею. Батько дітей не проживає з сім'єю та не приймає участі в їхньому житті. Матеріальної допомоги не надає. Крім того, відповідно до ч. ч. 4-6 ст. 19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Висновок в даному випадку не є рішенням суб'єкта владних повноважень у сфері управлінської діяльності, а носить рекомендаційний характер для прийняття судового рішення у спорі, який виник між сторонами та є одними із доказів у цивільній справі, оцінка якому має бути надана під час розгляду цивільної справи про позбавлення батьківських прав. Так, згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Чечелівської районної у місті Дніпрі ради від 28.12.2018 року за № 1323, виходячи з інтересів дітей, враховуючи те, що поведінка батька є винною, він злісно ухиляється від виховання дітей, матеріально їх не забезпечує, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити [PERSON], [INFO], батьківських прав у відношенні його малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO]. Відповідно до ст. 4 Конвенції про контакт з дітьми (від 15 травня 2003 року, ратифікованої Україною 20 вересня 2006 року), дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. А згідно ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Тобто, саме на батьків покладено обов'язок встановити та підтримувати контакт з дітьми та участь у вихованні та спілкуванні з дитиною. А судом було встановлено, що батько не спілкується з дітьми, їхнім вихованням не займається, матеріально не забезпечує, не цікавиться успіхами та життям дітей. Статтею 23 Конвенції про права дитини (20 листопада 1989 року), ратифікованою Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 року, встановлено, що дитина має вести повноцінне і достойне життя в умовах, які забезпечують її гідність, сприяють почуттю впевненості в собі і полегшують її активну участь у житті суспільства. Однак, в даній сім'ї батько не створив своїм дітям повноцінні і достойні умови життя. Батько не забезпечив дітей належними житлово-побутовими умовами і взагалі не намагається дбати про їхні потреби. Таким чином, з урахуванням всього вищевказаного, суд вважає, що обставини, зазначені позивачем в її позовній заяві, знайшли своє повне підтвердження під час судового розгляду справи, у зв'язку з чим суд вважає обґрунтованими її позовні вимоги. При цьому, інтереси дітей захищаються передусім не лише національним законодавством, але й нормами міжнародного права. Так, згідно з положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 року, дата набуття чинності для України 27.09.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а також положеннями ч. 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України визначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Тому, в судовому засіданні була допитана малолітня [PERSON], [INFO], яка вказала, що живе разом з бабусею і своєю сестричкою [PERSON]. Із своїм батьком вони не спілкуються, не бачяться і взагалі ніяких стосунків не підтримують. За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в сукупності, з урахуванням всього вищевказаного, суд дійшов висновку про необхідність позбавлення [PERSON], [INFO], батьківських прав у відношенні його малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO]. При цьому, судом також встановлено, що відповідач не забезпечує своїх дітей і добровільно допомогу на їхнє утримання не надає. Дітей утримує бабуся - [PERSON], з якою вони проживають. Відповідно же до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Тобто, утримання відповідачем своїх дітей є не його правом, а його обов'язком. Так, відповідно до ч. 3 ст. 166 СК України, при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов'язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Згідно з ч. 2 ст. 166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. У зв'язку з вищевказаними положеннями чинного законодавства, з відповідача слід стягнути аліменти на утримання його дітей в судовому порядку. Згідно з ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Позивач просила суд визначити аліменти в частині від заробітку відповідача в розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно на кожну дитину, а судом, під час розгляду даної справи, не було встановлено обставин, за яких відповідач не може надавати матеріальну допомогу (сплачувати аліменти) своїм дітям саме в такому розмірі, який (розмір) буде достатнім для їхнього утримання і сприятиме нормальній життєдіяльності дітей, та гарантуватиме їм належний рівень життя, що повністю узгоджується з положеннями статті 23 Конвенції про права дитини (20 листопада 1989 року), ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 року. При цьому, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» внесено зміни до законодавчих актів України, зокрема у статті 182 СК України частину другу викладено в такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку». Таким чином, частиною 2 статті 182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Тому, суд прийшов до висновку, що розмір аліментів на утримання дітей слід встановити з урахуванням того, що він (розмір) не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку. А також, згідно з ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Позивач звернулася до суду 10 вересня 2018 року. За таких обставин, з урахуванням положень ч. 2 ст. 182 СК України, суд вважає можливим стягнути з [PERSON] аліменти на утримання його малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO], у розмірі 1/6 заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно на кожну дитину, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи стягнення з 10 вересня 2018 року та до досягнення дітьми повноліття, на користь [PERSON]. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. З урахуванням вищевказаного, суд вважає необхідним допустити до негайного виконання рішення про стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей в межах суми платежу за один місяць. Крім того, в порядку ч. 6 ст. 141 ЦПК України, з відповідача повинно бути стягнено в дохід держави судовий збір по справі в сумі в сумі 1409 грн. 60 коп., з яких: судовий збір за позовні вимоги немайнового характеру в сумі 704 грн. 80. (в частині позбавлення батьківських прав) та судовий збір за позовні вимоги майнового характеру в сумі 704 грн. 80 коп. (в частині стягнення аліментів), оскільки позивач була звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved