Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-18 00:00:00

В жовтні 2019 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - Банк) звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування заявлених позовних вимог Банк посилався, що [PERSON] відповідно до укладеного договору № б/н від 04 березня 2007 року отримала кредит у розмірі 2400 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,8% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, чим підтвердила свою згоду на те що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті складають Договір про надання банківських послуг. Також відповідач погодилася, що встановлений розмір кредитного ліміту буде змінюватися за рішенням та ініціативою банку відповідно до п.п.3.2, 3.3 укладеного Договору, а згідно п.5.3 Умов та Правил надання банківських послуг погодилася з можливістю односторонньої зміни Тарифів та інших невід`ємних частин Договору. Проте, в зв`язку з неналежним виконанням взятих на себе зобов`язань, станом на 31 серпня 2019 року [PERSON] має заборгованості за кредитним договором в сумі 147268 грн. 04 коп., але розмір заборгованості, яка, за позицією позивача, підлягає до стягнення на користь Банку, становить 125797 грн. 73 коп. та складається з наступного: 882 грн. 50 коп. - заборгованість за кредитом та 124915 грн. 23 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 13 березня 2007 року по 28 червня 2019 року. Рішенням Полонського районного суду від 26 грудня 2019 року позов Банку задоволено повністю. Ухвалою суду від 20 лютого 2020 року за заявою відповідачки вказане заочне рішення скасовано та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з участю сторін. В судове засідання представник позивача не з`явився, подав суду письмові пояснення, в яких вимоги Банку підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідачка в засідання також не з`явилася, свої інтереси доручила представляти адвокату Казарцю А.Г ., котрий проти позову Банку заперечив, вказавши, що [PERSON] ніякого договору з Банком 04 березня 2007 року не укладала, натомість 13 березня 2008 року нею підписано анкету-заяву б/н про отримання 500 грн. у вигляді кредитного ліміту, але з умовами кредитування ознайомлена не була. При цьому, просив суд в позові відмовити, застосувавши трирічний строк позовної давності, який сплив в січні 2019 року, виходячи з того, що строк дії картки закінчився в січні 2016 року. Аналогічну позицію виклала відповідачка у своїй письмовій заяві від 07 травня 2020 року. Представник Банку у письмових поясненнях зазначив, що відповідно до умов договору за кредитним договором щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки був збільшений до 50 років, а відтак позивачем строк позовної давності не пропущено. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази, суд зазначає про таке. Так судом встановлено, що 13 березня 2008 року (а не як зазначено у позовній заяві - 04 березня 2007 року) [PERSON] підписала заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у «ПриватБанку», за змістом якої відповідачка визнала, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становлять укладений між сторонами договір про надання банківських послуг з встановленим кредитним лімітом на картковий рахунок в розмірі 500 грн. Разом з цим [PERSON] засвідчила, що вона ознайомилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг (розміщені на офіційному сайті ПриватБанку - www.privatbank.ua) та погоджується з ними. Крім того, цього ж дня 13 березня 2008 року [PERSON] підписала довідку про умови кредитування з використанням платіжної кредитної карти «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», в якій визначено, що процентна ставка за користування кредитними коштами становить 1,9 % на місяць, розмір щомісячного платежу 7% заборгованості до 25 числа місяця наступного за звітним. За умовами вказаного договору позичальник отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. На виконання умов договору [PERSON] було видано кредитні картки № [NUMBER] з терміном дії до березня 2012 року, № [NUMBER] з терміном дії до січня 2016 року. Також, як вбачається з довідки про зміну умов кредитування та обслуговування картки оформленої на [PERSON] , мало місце зміна кредитного ліміту, зокрема, як збільшення так і зменшення. При цьому, 11 березня 2014 року кредитний ліміт знижено до суми 890 грн., а з 01 листопада 2019 року до 0,00 грн. Кредитними коштами та відповідно кредитними картками відповідачка користувалася, періодично витрачаючи кредитні кошти та відповідно періодично погашаючи кредит. За розрахунком Банку, доданим до позову, станом на 31 серпня 2019 року заборгованість відповідачки [PERSON] по кредитному договору по тілу кредиту становить 882 грн. 50 коп. та по відсотках за користування кредитом в період з 13 березня 2008 року по 28 червня 2019 року становить 124915 грн. 23 коп. Відповідно до частин першої, другої статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 вказаного Кодексу встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У довідці про умови кредитування з використанням платіжної кредитної карти «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від 13 березня 2008 року, підписаною [PERSON] , процентна ставка за користування коштами погоджена сторонами в розмірі 1,9% на місяць або 22,8% на рік. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками, однак в розрахунку заборгованості та позовній заяві з посиланням на Умови та правила надання банківських послуг зазначив відсотки за різні періоди в розмірі 22,8%, 30,0%, 34,8%, 43,2% річних. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався саме на витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті:https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору. Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті:https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору, позовну давність щодо вимог банку, та інші умови. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та правил надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірі і порядку нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, наданий банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях. Приймаючи до уваги, що витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті:https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи, не містить підпису відповідачки [PERSON] , тому це не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 13 березня 2008 року шляхом підписання заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами саме в розмірі 30,0%, 34,8%, 43,2% річних. З цих підстав розрахунок заборгованості, наданий Банком, не може бути взятий як належний та допустимий доказ розміру заборгованості по відсоткам за користування кредитним договором. В той же час в довідці про умови кредитування з використанням платіжної кредитної карти «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від 13 березня 2008 року, підписаною [PERSON] , процентна ставка за користування коштами погоджена сторонами в розмірі 1,9% на місяць або 22,8% на рік. Отже сторонами було обумовлено та погоджено умови договору щодо процентної ставки за користування кредитом, строків сплати кредиту, в зв`язку з чим суд вважає, що у позивача було право нараховувати відсотки за користування кредитними коштами в період з 13 березня 2008 року по 31 січня 2016 року. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У ч.ч.1, 3 ст.509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. За таких обставин суд приходить до висновку, що у відповідачки виник обов`язок щодо погашення заборгованості по кредиту на користь позивача не лише по тілу кредиту, а і процентів за користування кредитом. Однак вирішуючи спір з приводу стягнення заборгованості по відсотках суд, поряд з мотивів відмови в позові за недоведеністю розміру позовних вимог в цій частині, виходить з наступного. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, [PERSON] згідно кредитного договору б/н, отримала кредитні картки № [NUMBER] з терміном дії до березня 2012 року, № [NUMBER] з терміном дії до січня 2016 року, інші кредитні картки відповідачці не видавались. Тобто, фактично, відповідачка могла користуватись кредитними коштами та відповідно здійснювати погашення по кредиту через картку лише до 31 січня 2016 року. Враховуючи правову природу даного кредитного договору, а саме, що відповідач може періодично брати кредитні кошти та зобов`язаний їх відповідно періодично повертати, то слід дійти висновку, що строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, зазначеного на картці (строку кредитування), то момент закінчення строку кредитування збігається зі строком дії картки, тобто в даному випадку - 31 січня 2016 року. Таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постановах від 6 листопада 2013 року (справа № 6-116цс13), від 19 березня 2014 року (справа № 6-14цс14), від 17 вересня 2014 року (справа № 6-95цс14), від 19 листопада 2014 року (справа № 6-160цс14) та підтримав Верховний Суд у своїй постанові від 06 березня 2018 року, провадження №61-88св17 (справа № 2120/12694/12). Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Судом встановлено, що строк дії останньої картки закінчується останнього дня - 31 січня 2016 року, отже момент закінчення строку кредитування теж 31 січня 2016 року, а тому у Банку з 01 лютого 2016 року виникло право вимагати повернення кредиту згідно з умовами договору. Відтак, у межах строку кредитування до 31 січня 2016 року відповідачка мала, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти, а у позивача з 01 лютого 2016 року виникло право вимагати повернення кредиту в повному обсязі. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене суд вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування. Такий правовий висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12. Отже, у Банку було відсутнє право нараховувати відсотки за користування кредитом в період з 01 лютого 2016 року по 28 червня 2019 року після закінчення строку дії договору, а тому вимоги Банку про стягнення відсотків за вказаний період є необґрунтованими і в задоволенні вимог в цій частині слід також відмовити за безпідставністю позовних вимог. При цьому, нормами ст.256 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Із положень ч.ч.1, 5 ст.261 ЦК України слідує, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. В силу ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За змістом статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Як зазначено вище, момент закінчення строку кредитування за даним кредитним договором - 31 січня 2016 року і з 01 лютого 2016 року у Банку виникло право вимагати повернення кредиту згідно з умовами договору. Як вбачається із матеріалів справи, АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом про захист свого порушеного права лише в жовтні 2019 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності, установленого статтею 257 ЦК України . В заяві про перегляд заочного рішення суду та в окремій заяві до суду відповідачка просила суд застосувати строк позовної давності. За таких обставин суд вважає, що в позові слід відмовити за недоведеністю позивачем розміру заборгованості по відсоткам за користування кредитом, за пропуском строку позовної давності в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсотків за користування кредитом за період з 13 березня 2008 року по 31 січня 2016 року, а в частині стягнення відсотків за користування кредитом за період з 01 лютого 2016 року по 28 червня 2019 року з підстав припинення права Банку нараховувати передбачені договором проценти за кредитом після спливу визначеного договором строку кредитування.

Outcome: dismissed