Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-22 00:00:00

В грудні 2015р. позивачка [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1-7 т.1) до Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, [PERSON], [PERSON], треті особи: приватні нотаріуси Київського міського нотаріального округу Почтарьов С.О., Грицаєнко В.В., в якому просила суд: - визнати недійсним розпорядження № 27817 від 26 травня 2000р. Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про безоплатну передачу у власність [PERSON] 41/100 частин комунальної квартири за адресою: [ADDRESS]; - визнати недійсним свідоцтво про право на житло на ім'я [PERSON] 41/100 частин в квартирі [ADDRESS], загальною площею - 36,62 кв.м., у будинку [ADDRESS], виданого 26 травня 2000р. Шевченківською районною державною адміністрацією м. Києва; - визнати недійсним договір купівлі - продажу 21/100 частин квартири, яка складається з однієї кімнати жилою площею 13,6 кв.м. квартири [ADDRESS] укладений [PERSON] і [PERSON] 13 вересня 2001р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Почтарьовим С.О.; - визнати недійсним договір довічного утримання (догляду) укладений [PERSON] і [PERSON] від 13 травня 2005р.. посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Грицаєнком В.В.; - визнати недійсним договір дарування. В процесі розгляду справи позивачкою неодноразово змінювались (збільшувались, зменшувались позовні вимоги, змінювався предмет та підстави позову) заявлені позовні вимоги, в тому числі і суб'єктний склад. Так, відповідно до останньої редакції позовної заяви, яка була подана до суду 26 жовтня 2016р. (а.с. 14-16 т.2), позивачкою було змінено коло відповідачів, а саме пред'явлено позовні вимоги до: Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, [PERSON] та виключено третіх осіб, в зазначеній редакції позовної заяви позивачка просила суд: - поновити строки позовної давності для звернення до суду з вимогами про визнання частково незаконними розпорядження про приватизацію житла та свідоцтва про право власності на житло; - визнати недійсним розпорядження № 27817 від 26 травня 2000р. Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про безоплатну передачу у власність [PERSON] 41/100 частин комунальної квартири за адресою: [ADDRESS]; - визнати недійсним свідоцтво про право на житло на ім'я [PERSON] 41/100 частин в квартирі [ADDRESS], житловою площею - 13,6 кв.м., у будинку [ADDRESS], виданого 26 травня 2000р. Шевченківською районною державною адміністрацією м. Києва. 04 липня 2017р. позивачка, в черговий раз подала до суду заяву про збільшення позовних вимог (а.с. 94-98 т.2), однак судом 15 лютого 2018р. судом було відмовлено в прийнятті поданої заяви, оскільки зазначена заява була подана вже після початку розгляду справи судом. Судом до участі у справі в якості третьої особи було притягнуто [PERSON] Свої позовні вимоги позивачка обгрунтовувала тим, що їй та її сину - [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 20/100 частин [ADDRESS] у рівних частках на підставі договору купівлі продажу від 19 червня 2001р. та зазначена частка в квартирі складається з кімнати загальною площею 17,3 кв.м., житловою площею 12,2 кв.м. На думку позивачки розпорядження органу приватизації Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації № 27817 від 26 травня 2000р. про приватизацію частини квартири №[ADDRESS] та свідоцтво про право на житло на ім'я [PERSON] 41/100 частин в квартирі [ADDRESS], житловою площею - 13,6 кв.м., у будинку [ADDRESS], виданого 26 травня 2000р. Шевченківською районною державною адміністрацією м. Києва порушує її право власності на кімнату № 2 в цій квартирі, оскільки на теперішній час нумерація кімнат в квартирі не впорядкована, і в квартирі маються кімнати з однаковою нумерацією «№2», одна з яких належить третій особі [PERSON], житловою площею 14,0 кв.м. та друга належить позивачці і її сину, житловою площею 12,2 кв.м. Також позивачка просила суд поновити строк позовної давності, оскільки про оспорюване розпорядження та свідоцтво про право власності на житло вона дізналась 24 травня 2013р., коли отримала ці документи від Шевченківської районної в м. києві державної адміністрації. В судовому засіданні позивачка та її представник подану позовну заяву від 25 жовтня 2016р. підтримали в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просили суд позов задовольнити, наголошуючи, що за рахунок кімнати позивачки, третя особа збільшила житлову площу своєї кімнати. В процесі розгляду справи судом було задоволено клопотання сторони позивача та витребувано матеріали приватизаційної справи. Представник відповідача Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації проти позову заперечив, в порядку ст. ст. 27, 31 ЦПК України, в редакції, яка діяла до 15 грудня 2017р., стороною було подано заперечення на позов, в яких відповідач зазначав, що під час проведення приватизації квартири № [ADDRESS], не було порушено право власності позивачки, яка набула у власність майно пізніше дати видачі оспорюваного розпорядження та свідоцтва. Крім того, стороною було подано заяву про застосування строків позовної давності. Відповідачка [PERSON] в судові засідання не з'являлася, про час та місце розгляду справи була повідомлена в установленому законом порядку; про поважність причин неявки суду не повідомляла, та не просила розглядати справу за її відсутності; відзив на позов не подавався. Третя особа [PERSON] та її представник, проти позову заперечували та суду пояснили, що третій особі на праві приватної власності належить кімната, житловою площею 14,0 кв.м. в квартирі № [ADDRESS]. Під час приватизації цієї квартири попередніми мешканцями, до яких відносилась і відповідачка [PERSON], в порядку Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», останньою було приватизовано 41/100 частин квартири, які складались з двох житлових кімнат, площею 13,6 кв.м. та 12,2 кв.м. Кімната площею, 12,2 кв.м. була придбана позивачкою та її сином безпосередньо у [PERSON], а друга кімната 13,6 кв.м. неодноразово відчужувалась, і останнім покупцем якої є третя особа. Внаслідок знесення вбудованої в кімнаті третьої особи комори, житлова площа цієї кімнати збільшилась з 13,6 кв.м. до 14,0 кв.м., при цьому кімната позивачки, її сина та кімната третьої особи розташовані не поруч, а в різних частинах квартири, і площа кімнати третьої особи не могла збільшитись за рахунок площі кімнати позивачки. Також третя особа зазначила, що заявленими позовними вимогами позивачка намагається фактично позбавити її права власності на належну їй кімнату та звертала увагу суду, що останнє десятиліття позивачка постійно пред'являє до суду безпідставні позови до всіх сусідів цієї квартири. У зв'язку з чим третя особа також клопотала перед судом про застосування строків позовної давності до заявлених вимог. Суд, заслухавши пояснення сторони позивача, представника відповідача Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, третьої особи та її представника, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном, як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України). Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, квартира № [ADDRESS], загальною площею 88 кв.м., житлова площа - 63,1 кв.м. є комунальною, має житлові кімнати, загальну кухню, туалет та душ. На підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (а.с. 69-78 т.2): - 42/100 частин цієї квартири, загальною площею 37,08 кв.м. (житлова - 26,7 кв.м.), було приватизовано на ім'я [PERSON], [PERSON] в рівних частках кожному, згідно розпорядження органу приватизації Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 12 жовтня 2006р. № 6634; - 41/100 частин, загальною площею 36,62 кв.м. (житлова - 25,8 кв.м.), на ім'я відповідачки [PERSON], згідно розпорядження органу приватизації Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 26 травня 2000р. № 27817; - 17/100 частин, загальною площею 14,44 кв.м. (житлова - 10,4 кв.м.), на ім'я [PERSON], згідно розпорядження органу приватизації Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 27 червня 2002р. № 31285. Судом встановлено, що на підставі розпорядження Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 26 травня 2000р. № 27817, відповідачці [PERSON] 26 травня 2000р. було видано свідоцтво про право власності на житло на 41/100 частин квартири № [ADDRESS] (а.с. 171, 172 т. 1). У відповідності з ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», в редакції, яка діяла на час приватизації відповідачем спірної квартири - приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 кв.м. загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 кв.м. на сім'ю. 19 червня 2001р. між позивачкою [PERSON], її сином [PERSON] та відповідачкою [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу 20/100 частин квартири (а.с. 8 т.1), відповідно до п. 1 якого відповідачка, як продавець продала, а покупці: позивачка, її син купили в рівних долях кожний 20/100 частин квартири № [ADDRESS]. Вся квартира складається з п'яти жилих кімнат жилою площею 62,3 кв.м, загальною площею 88,3 кв.м., відчужувалась одна кімната загальною площею 17,3 кв.м, житловою площею 12, 2 кв.м., що складає 20/100 частин квартири. Частина квартири, яка відчужувалась належала відповідачці на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Шевченківської районної державної адміністрації м. Києва 26 травня 2000р., згідно розпорядження від 26 травня 2000р. за № 27817 та зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації 20 червня 2000р. за реєстровим № 969. Умови укладеного договору купівлі - продажу 20/100 частин квартири від 19 червня 2001р. не містять відомостей, що позивачкою та її сином було придбано у власність саме кімнату № 2 в квартирі № [ADDRESS]. Таким чином, твердження сторони позивача, що про оспорюване розпорядження та свідоцтво про право власності вона дізналась лише 24 травня 2013р. є завідомо неправдиві. З матеріалів справи вбачається, що 13 вересня 2001р. між відповідачкою [PERSON], як продавцем та [PERSON], як покупцем було укладено договір купівлі - продажу 21/100 частин квартири № [ADDRESS], відповідно до якого останнім було набуто у власність решта частки квартири, яка належала відповідачці на праві приватної власності і яка складалась з кімнати, загальною площею 19,12 кв.м., житловою площею -14,0 кв.м. 30 травня 2005р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання, відповідно до якого [PERSON] передав належну йому на праві власності частину квартири - 21/100 частин квартири № [ADDRESS] у власність [PERSON], а остання зобов'язувалась довічно повністю матеріально утримувати [PERSON] [INFO] [PERSON] помер. 23 червня 2014р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування вищезазначеної частки спірної квартири (21/100 частин). [INFO] [PERSON] помер, після смерті якого зазначену частку у розмірі 21/100 квартири № [ADDRESS] успадкувала його мати - [PERSON] (а.с. 233 т.1). 17 листопада 2016р. між [PERSON] та третьою особою [PERSON] було укладено договір дарування частки квартири (а.с. 36 т.2), відповідно до якого третя особа набула у власність 21/100 частин квартири № [ADDRESS], яка належала на праві власності [PERSON], як спадкоємцю за законом. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка зазначала, що розпорядженням органу приватизації Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації № 27817 від 26 травня 2000р. та свідоцтвом про право власності на житло, порушується її право власності на кімнату № 2, оскільки на теперішній час нумерація кімнат в квартирі № [ADDRESS] не впорядкована, і в квартирі маються кімнати з однаковою нумерацією «№2», одна з яких належить третій особі [PERSON], житловою площею 14,0 кв.м. та позивачці і її сину, житловою площею 12,2 кв.м. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено способи захисту цивільного права та інтересу, при цьому ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України визначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. В судовому засіданні позивачка та її представник не могли пояснити суду, яким чином оспорюване розпорядження № 27817 від 26 травня 2000р. та свідоцтво про право на житло на ім'я [PERSON] від 26 травня 2000р., можуть порушити право власності позивачки, яке вона набула пізніше, за договором купівлі - продажу від 19 червня 2001р. В силу положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва по цивільній справі № 761/5470/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, приватні нотаріуси Київського міського нотаріального округу: Почтарьов С.О., Грицаєнко В.В. про визнання правочинів недійсними, яке набрало законної сили, встановлено, що [PERSON] було достовірно відомо про укладення 13 вересня 2001р. між [PERSON], як продавцем та [PERSON], договору купівлі - продажу 21/100 частин квартири № [ADDRESS], про що свідчить, у тому числі, її власноручний підпис на заяві про відмову від права привілеєвої купівлі вказаної частки квартири. Таким чином, клопотання сторони позивача про поновлення строку позовної давності є безпідставним та необґрунтованим, а тому не підлягає до задоволення. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що стороною відповідачів не були порушені права сторони позивача, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed