Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-09 00:00:00

В грудні 2016 р. позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення матеріальної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, посилаючись на те, що 09 жовтня 2016 р. по вул. Леніна в с. Білогородка Києво-Святошинського району Київської області відбулась ДТП за участю автомобіля [NUMBER] під керуванням [PERSON] та автомобіля [NUMBER] під керуванням водія [PERSON], що належить Позивачу на праві приватної власності. Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області № 369/9349/16-п від 24.10.2016 р, що набрала законної сили 04.11.2016 р. [PERSON] було визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), і піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу в дохід держави. З вказаної постанови вбачається, що 09.10.2016 р. о 22 години 20 хвилин по вул. Леніна в с. Білогородка Києво-Святошинського району Київської області [PERSON], керуючи автомобілем [NUMBER], при зустрічному роз'їзді, об'їжджаючи перешкоду, не надав переваги в русі автомобілю, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем [NUMBER], під керуванням [PERSON] Внаслідок чого відбулося зіткнення. В результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобілі отримали механічні пошкодження. Водій [PERSON] порушив п.п. 13.1, 13.4 Правил дорожнього руху України, за що передбачена адміністративна відповідальність за ст. 124 КупАП. [PERSON] на виклик суду з'явився. Свою вину визнав повністю. Згідно з ч. 4 ст. ст. 61 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. З метою визначення розміру матеріальної шкоди, яка була заподіяна Позивачу у зв'язку із пошкодженням автомобіля, 10.10.2016 року Позивач звернулась до ТОВ «Клевер Експерт» та уклала договір про проведення оцінки вартості матеріального збитку від 10.10.2016 р. за № 558/10-16, в результаті чого 18.10.2016 року було складено звіт про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу №558/10-16. Відповідно до зазначеного звіту матеріальний збиток, заподіяний власнику автомобіля [NUMBER], внаслідок його пошкодження, складає 47 954,96 (сорок сім тисяч дев'ятсот п'ятдесят чотири гривні 96 коп.) грн., (з яких 35 734,90 грн. - вартість відновлювального ремонту, 12 220,06 грн. - втрата товарної вартості - тобто величина зниження ринкової вартості транспортного засобу, відновленого за нормативними вимогами після пошкодження, порівняно з ринковою вартістю подібного непошкодженого транспортного засобу (втрати, які згідно ч.2 ст.22 ЦК України зазнав Позивач у зв'язку з пошкодженням речі). Після ДТП, Відповідач повідомив Позивача, що його цивільно-правова відповідальність застрахована в ПрАТ «Страхова компанія «НОВА», на підставі полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АЕ/2758654, який відповідно до Витягу з бази МТСБУ, як було перевірено Позивачем пізніше, був укладений, але не діє на 09.10.2016 року. Позивач, прибувши за адресою місцезнаходження страховика (м. Київ, вул. Туполева 7-В), виявив, що ПрАТ «Страхова компанія «НОВА», за цією адресою відсутня. Телефони страхової компанії теж не відповідають. Як зазначено на сайті Моторно (транспортного) страхового бюро України з 05.05.2016 року ПрАТ «Страхова компанія «НОВА» позбавлена членства в МТСБУ через заборгованість до фондів МТСБУ. Відповідно до інформації, що розміщена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадянських формувань, за період 2016 року відносно ПрАТ «Страхова компанія «НОВА» відкрито більше ста виконавчих проваджень, які залишаються невиконаними. Верховний суд України, за результатами розгляду справи № 6-2808цс15, 20.01.2016 року, ухвалив Постанову в якій зазнав наступні правові висновки: «Право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювана шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред'явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності». Таким чином, враховуючи положення чинного законодавства, що вище наведені, та правову позицію Верховного Суду України, а також той факт, що протягом тривалого часу ПрАТ «Страхова компанія «НОВА» не виконує свої зобов'язання, щодо виплати страхового відшкодування, вважаємо, що Відповідач, зобов'язаний відшкодовувати Позивачу завдану матеріальну шкоду в повному обсязі, і в подальшому самостійно вирішувати зі страховиком питання виплати страхового відшкодування на свою користь. Відповідно до ч. 2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди: відшкодування моральної (немайнової) шкоди. В судове засідання позивач не з'явилась, надала до суду заяви про слухання справи у її відсутність. Позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили суд їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату,час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. За згодою позивача суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає вимогам ст.224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3)припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5)примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7)припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9)відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області № 369/9349/16-п від 24.10.2016 р, що набрала законної сили 04.11.2016 р. [PERSON] було визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), і піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу в дохід держави. Ч. 4 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, що набрала законної сили є обов'язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. З матеріалів справи вбачається, що 09.10.2016 р. о 22 години 20 хвилин по вул. Леніна в с. Білогородка Києво-Святошинського району Київської області [PERSON], керуючи автомобілем [NUMBER], при зустрічному роз'їзді, об'їжджаючи перешкоду, не надав переваги в русі автомобілю, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем [NUMBER], під керуванням [PERSON] Внаслідок чого відбулося зіткнення. В результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобілі отримали механічні пошкодження. Після ДТП, Відповідач повідомив Позивача, що його цивільно-правова відповідальність застрахована в ПрАТ «Страхова компанія «НОВА», на підставі полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АЕ/2758654, який відповідно до Витягу з бази МТСБУ, як було перевірено Позивачем пізніше, був укладений, але не діє на 09.10.2016 року. Позивач, прибувши за адресою місцезнаходження страховика (м. Київ, вул. Туполева 7-В), виявив, що ПрАТ «Страхова компанія «НОВА», за цією адресою відсутня. Телефони страхової компанії теж не відповідають. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). За ч.1ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною 2ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. При цьому, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п.1 ч.1ст. 1188 ЦК України). Пленум Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 4 Постанови від 01.03.2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» зокрема, зазначив, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей1166,1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Разом з тим, згідно зі ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Верховний Суд України у постанові від 20.01.2016 р. у справі № 6-2808цс15, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою до виконання судами, зазначив, що за загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України). Разом із тим правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов'язок. Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»(далі - Закон № 1961-IV). Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV(стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV). Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого. Як передбачено ст. 1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу. Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик. Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України). Відповідно до статті 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Згідно з частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору. З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні. Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав. Враховуючи викладене, з урахуванням заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що позов в частині стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди підлягають задоволенню в розмірі 47 954,96 грн. Враховуючи вищевикладене, на підставі ст.ст.6,9,12,22,23,29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з урахуванням постанови Пленуму Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» та постанови Верховного Суду України від 20.01.2016р. у справі № 6-2808цс15, ст.ст.15,16,22,23,1166,1167,1187,1188,1194 ЦК України,

Outcome: approved