Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-12 00:00:00

В грудні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою про стягнення суми боргу, в якому просив суд ухвалити рішення про стягнення з [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики від 12 листопада 2018 року в сумі 1200 доларів США зазначених в розписці та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, що складає 36 доларів США, а також судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав на те, що 12 листопада 2018 року він надав відповідачу в борг грошові кошти у розмірі 1200 доларів США, які відповідач зобов`язалася повернути не пізніше 31.12.2018 року, про що надав розписку. У встановлений строк відповідач грошові кошти не повернув, а тому він звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 31.12.2019 року було відкрито спрощене провадження у даній справі. Позивач до початку судового засідання надав заяву в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив справу розглянути без його участі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причину неявки не повідомив, а тому суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 223, 280 ЦПК України. Відзив на позов від відповідачки до суду не надходив. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі та на підтвердження укладення договору та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Встановлено, що 12 листопада 2018 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики грошових коштів підтверджений розпискою (а.с.5, 17), за яким відповідач взяв в борг у позивача грошові кошти у розмірі 1200 доларів США, та зобов`язався повернути борг не пізніше 31.12.2018 року. Вищевказаний договір позики (розписка) підписаний відповідачемю, отже між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики, що свідчать про укладення такого договору відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України. Як слідує зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 527 ЦК України, передбачено зобов`язання боржника виконати свій обов`язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов`язанні вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. Крім того, відповідно до ч.ч. 2-3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргових документів у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Отже факт знаходження боргового документу - оригіналу розписки у [PERSON] , свідчить про невиконання із сторони [PERSON] своїх боргових зобов`язань. Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15. В цій постанові зазначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми та дату отримання коштів. Розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14, договір позики є укладеним з моменту передання грошей; складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою. На підставі наведеного, суд приходить до висновку про доведений факт щодо наявності заборгованості по договору позики (розписки) від 12 листопада 2018 року із сторони [PERSON] перед [PERSON] . Відповідач грошові кошти не повернув, а тому суд прийшов до висновку, що основний борг по договором позики (розпискою) складає 1200 доларів США зазначених в розписці, які необхідно стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] . Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України). Згідно з положеннями ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Як вбачається з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Верховний Суд України у постановах від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14 та від 30.03.2016 року у справі №6-2168цс15 сформував правові позиції, в яких вказав на те, що за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні плати від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання кредитор отримує право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням. Тому право подати позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних за кожен місяць виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зважаючи на те, що строк виконання зобов`язання на час звернення [PERSON] із позовом сплинув, позивач має право вимагати від боржника, окрім повернення основної суми заборгованості, відшкодування матеріальних втрат у вигляді 3% річних та інфляційних втрат. Аналізуючи вищевикладені обставини, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі, а саме з відповідача на користь позивача належить стягнути заборгованість за Договором позики (розпискою) від 12 листопада 2018 року у загальній сумі 1236 доларів США, з яких основна сума боргу у розмірі 1200 доларів США, 3% річних та інфляційні втрати у розмірі 36 доларів США. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача повинно бути стягнено судовий збір в сумі 768 грн. 40 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved