Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-04 00:00:00

В грудні 2014 року в Рівненський міський суд надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів і судових витрат в справі. В позовній заяві зазначалось, що на підставі рішення Рівненського міського суду від 04.08.2010 року на її користь із відповідача стягнуті аліменти на утримання двох дітей в розмірі 300 грн. на кожну дитину щомісячно, починаючи із 26.03.2010 року до досягнення повноліття дітьми. Внаслідок зловживання спиртними напоями відповідач із жовтня 2013 року не працює, матеріальної допомоги на утримання дітей не надає протягом 8 місяців. Внаслідок цього за грудень2013 -січень 2014 року та червень-листопад 2014 року утворилась заборгованість по виплаті аліментів сумі 6008,85 грн., що підтверджується доданим до заяви розрахунком державного виконавця. Відповідно до ч.1 ст.196 СК України, при виникненні заборгованості по вині особи, відповідач має сплатити заборгованість, а одержувач має право на стягнення неустойки /пені/ у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожний день прострочки. Відповідно розрахунків позивача за вказаний період відповідач зобов'язаний сплатити на користь позивача пеню в розмірі 1802,66 грн. Згідно наданих суду письмових заперечень на позовну заяву відповідачем вважаються позовні вимоги необґрунтованими, безпідставними, такими, що до задоволення не підлягають. Викладені обставини не підтверджуються належними доказами. Спростовані доказами відповідача у вигляді довідки ВДВС Рівненського міського управління юстиції №36341/11 та квитанціями ПАТ КБ «Приватбанк» про перерахування аліментів, згідно яких, не дивлячись на втрату роботи, аліменти сплачуються по мірі можливості. Про наявність заборгованості по сплаті аліментів він дізнався тільки із позовної заяви. Передбачена ст. 196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилась з незалежних від нього причин. При розгляді справ про стягнення аліментів суд, відповідно до ч.4 ст. 10 ЦПК України, повинен роз»яснити сторонам їх відповідальність за прострочення сплати. Як видно із рішення суду, вищевказані наслідки про відповідальність за прострочення сплати аліментів йому не роз»яснені. Він не порушував свого обов'язку щодо сплати аліментів. На підставі наданих ним доказів державним виконавцем проведено перерахунок заборгованості. Позивачка, отримуючи фактично аліменти на картковий рахунок, приховала дану обставину від державного виконавця. До 31.10.2013 року аліменти перераховувались бухгалтерією РЗВА по місцю роботи, заборгованість в 2010 році виникла внаслідок пізнішої подачі виконавчого листа позивачкою, після чого стягнення проводились із урахуванням погашення заборгованості. Із невідомих причин, не перерахувавши заборгованість в розмірі 1200 грн., з 03.2012 року аліменти відраховувались в місячній сумі в розмірі 600 грн. щомісячно. Аналогічно виникла ситуація при відрахуванні аліментів із допомоги по безробіттю, де заборгованість утворилась без його вини, оскільки він вважав, що відрахування аліментів проводяться щомісячно. Крім того, він додатково перераховував аліменти на рахунок позивача. Останні місяці він не може знайти роботи, не має можливості справно сплачувати аліменти. Винних дій з його боку не вбачає, він сумлінно сплачує та буду сплачувати аліменти на утримання дітей. Крім того, підлягає застосуванню спеціальна позовна давність пр. стягненні пені за рішенням суду. Позивач повністю підтримала позовні вимоги в суді. Додатково пояснила розрахунок пені за прострочення сплати аліментів, надала його в письмовому вигляді. При проведенні такого розрахунку користувалась довідкою ВДВС №36 від 15.12.2014 року №361381/15 та вважає її правомірною, оскільки відповідач не повідомляв своєчасно державного виконавця про перераховані ним аліменти, а вона не може визначити по картковому рахунку, які суми аліментів перераховані. Крім того, просить врахувати, що відповідач, перебуваючи на обліку в центрі зайнятості в грудні 2013 - січні 2014 року, не повідомив про це ВДВС, у цьому зв'язку аліменти не перераховані своєчасно. Тільки після її втручання і повідомлення, виконавчий лист про стягнення аліментів направлений на виконання до центру зайнятості. Просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, із врахуванням низького розміру та нерегулярної сплати аліментів, стягнути суму неустойки та підтверджені доказами судові витрати на суму 243,60 грн. Представник відповідача не визнав позовні вимоги, підтримав надані суду заперечення, просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі за безпідставністю. Оцінюючи пояснення, долучені надані в справі докази, встановлені обставини, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення за наступних підстав. У відповідності до ст. 196 СК України, при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки /пені/в розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожний день прострочення. Встановлено надання сторонами в справі довідок державного виконавця ВДВС Левчук Ю.С. від 15.12.2014 року №361381/15, якою визначена заборгованість станом на 30.11.2014 року в сумі 6008,85 грн., та від 23.01.2015 року за № №361341/11, якою визначена заборгованість станом на 31.12.2014 року в сумі 2963,84 грн. При цьому державним виконавцем враховані квитанції ПАТ КБ «Приватбанк» про перерахування аліментів відповідачем на ім»я позивача на її картковий рахунок в кількості 11 штук, які зберігались відповідачем на руках і свідчать про своєчасну сплату ним аліментів, досліджені судом і приймаються належним доказами, та враховані при видачі останньої по даті видачі довідки державним виконавцем. На підставі аналізу вищенаведених доказів встановлено наявність заборгованості в розмірі 1200 грн. за період 2010-2011 років, яка виникла внаслідок несвоєчасного звернення виконавчого листа до виконання на утримання стягнутих за рішенням суду аліментів, при цьому заборгованість стягувалась по місцю роботи постійно працюючого по 31.10.2013 року відповідача, така заборгованість несвоєчасно і неповно погашена по незалежних від відповідача причинах, вина відповідача відсутня, що є обов'язковою умовою для задоволення вимог про стягнення неустойки за змістом ч.1 ст.196 СК України. У цьому звязку, вимоги і розрахунок позивача в частині стягнення неустойки за 2010 рік в сумі 270 грн. є безпідставними, такими що до задоволення не підлягають. Таким чином, на підставі досліджених доказів підтверджується та не спростована відповідачем, непогашена відповідачем заборгованість по сплаті аліментів на користь позивачки на утримання дітей, що складає 1 місяць /грудень/ 2013 року, також 2,5 місяців /липень, жовтень, ? частину серпня/ 2014 року. Вся вказана заборгованість в межах встановленого законом, ст. 258 ЦК України, спеціального строку давності. Приймаючи до уваги розрахунок позивача, який по суті не оспорений і не спростований відповідачем, загальна сума неустойки складає /180 грн. грудень 2013 + 180грн. Липень 2014+ 180грн. жовтень 2014 + 90 грн. серпень 2014/ 630 грн. З урахуванням встановлених обставин і доказів, у відповідності до вказаних норм закону, суд вважає частково доведеними обґрунтованими і такими, що підлягають до задоволення вимоги в частині стягнення із відповідача на користь позивача неустойку за прострочення сплати аліментів в розмірі 630 грн. Підтверджені доказами судові витрати в справі на суму 243,60 грн. судового збору, відповідно до ст. 88 ЦПК України, покладаються на відповідача пропорційно до задоволених вимог, а із урахуванням мінімального розміру судового збору покладаються в повному обсязі на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial