Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-15 00:00:00

В вересні 2015 р. позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість по сумах, що належать при звільненні, в розмірі 20 121,61 грн., що складає не виплачену заробітну плату, грошову компенсацію за невикористані днів відпустки та вихідної допомоги у розмірі одного середнього місячного заробітку; також стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку в розмірі 27 295,48 грн., розрахований на час подачі позову; також стягнути 2 000,0 грн. на відшкодування моральної шкоди. Позов мотивований тим, що відповідно до наказу Державної компанії «Укрекокомресурси» Кабінету Міністрів України (на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 22.11.2010р. №1074 змінено назву підприємства на Державне підприємство з питань поводження з відходами як вторинною сировиною) від 10.06.2010р. за №77-к позивача було прийнято на посаду заступника директора департаменту регіональної політики Підприємства. Наказом Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною від 08.06.2015р. за №186-к позивача, начальника відділу нормотворчої діяльності юридичного департаменту Підприємства, було звільнено 08 червня 2015 року у зв'язку зі скороченням штату працівників, згідно з п. 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України). На порушення норм чинного законодавства позивачеві не виплачено заробітну плату за травень-червень місяць 2015 року та всіх належних Позивачу сум в день його звільнення в загальному розмірі 20 121,6 грн., в зв'язку з чим відповідач повинен сплатити йому і середній заробіток за час затримки розрахунку. Крім того, в зв'зку зі значною затримкою розрахунку з Позивачем при звільненні, останній відчував моральні страждання, втратив нормальні життєві зв'язки, був змушений економити на харчах, одязі в наслідок чого Позивач не міг забезпечити життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Завдана Позивачу моральна шкода обумовлюється моральним та фізичним стражданням внаслідок порушення законного права на заробітну плату, приниженням честі, гідності, ігноруванням прав Позивача, втратою у зв'язку з цим пресі ижу та ділової репутації серед співпрацівників, знайомих, друзів та родичів. Позивач оцінює завдану йому моральну шкоду в розмірі 2 000,0 грн. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі та дав пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам, додавши, що після звільнення з роботи у відповідача 08.06.2015 р. працевлаштувався вже 09.06.2015 р. та отримує заробітну плату за новим місцем роботи. Представник позивача просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та дав пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам, додавши, що відповідач, не зважаючи на наявність казначейських рахунків, мав можливість призвести розрахунок з позивачем, тому наявна вина відповідача у невиплаті позивачі у встановлений законом строк всіх сум, що належать останньому при звільненні. Представник відповідача в судовому засіданні позов заперечувала проти задоволення позову в повному обсязі, підтвердивши при цьому наявність заборгованості перед позивачем по сумах, належних позивачеві при звільненні, в розмірі 20 121,6 грн. Надала судові письмові заперечення, згідно з якими відповідачем в повному обсязі було нараховано належну позивачем заробітну плату та інші передбачені законодавством виплати. Однак, у зв'язку з арештом спеціального рахунку Підприємства, відкритого в Державному казначействі України, з якого безпосередньо здійснюється виплата заробітної плати працівникам Підприємства та обов'язкові платежі до бюджету, не проведено виплат. З метою виплати заробітної плати та обов'язкових платежів до бюджету Підприємство листом від 29.05.2015 № 528/09 надало УДКСУ у Печерському районі платіжні доручення та підтвердні документи для здійснення відповідних виплат. Проте платіжні доручення й досі залишаються без виконання та знаходяться в УДКСУ у Печерському районі, яке повідомило Підприємство, що оплата згідно з поданими платіжними дорученнями буде здійснена лише після списання, у повному обсязі, коштів за рішенням суду, незважаючи на те, що ч.З статті 15 Закону Україну «Про оплату праці» від 24.03.1995, №108/95-ВР передбачено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку, всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов'язань щодо оплати праці. Окрім того, з боку УДКСУ у Печерському районі вбачається неврахування та порушення ряду вимог нормативно-правових актів та законів України, зокрема таких як: Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті затвердженою постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 №22 та Положення про управління (відділення) Державної казначейської служби України у районах, районах у містах, містах обласного, республіканського значення затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 12.10.2011 №1280. Однак Управління державної казначейської служби у Печерському районі не виконує виплати заробітної плати. У зв'язку з вищевикладеним Підприємство звернулось до Окружного адміністративного суду з позовом про визнання дій Управління державної казначейської служби у Печерському районі неправомірними та зобов'язати УДКСУ у Печерському районі здійснити оплату праці в першочерговому порядку. За наслідками розгляду даного позову Окружним адміністративним судом міста Києва відкрито провадження в адміністративній справі за № 826/12585/15, в зв'язку з чим відповідачем здійснено всі заходи щодо виплати Позивачу заробітної плати, отже його право не порушено. Підприємство не вбачає своєї вини у невиплаті Позивачу належних до виплати при звільненні сум. А отже, і не вбачає підстав у нарахуванні виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Крім того, Позивачем ні чим не підтверджений та необгрунтований розмір моральної шкоди, не підтверджено ніякими доказами його заподіяння. визначено з якими міркуванням обґрунтовано та якими доказами підтверджено. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд приходить до таких висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебував з відповідачем у трудових відносинах з 10.06.2010 р. по 08.06.2015 р. Наказом № 186-к від 08.06.2015 р. відповідач звільнив позивача з 08.06.2015 р. з посади начальника відділу нормотворчої діяльності юридичного відділу департаменту у зв'язку зі скороченням штату працівників згідно з п.1 ст.40 КЗпроП України. Як вбачається з наданих документів та підтверджено представником відповідача на час звільнення позивачу було нараховано відповідачем суми, які підлягають при звільненні, в розмірі 20 121,6 грн., в т.ч. заробітна плата за травень-червень 2015 р., грошова компенсація за невикористану відпустку, вихідна допомога. Статтею 116 ч.1 КЗпроП України визначено, що при звільнені працівника виплата всіх належних йому від підприємства сум здійснюється в день звільнення. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений строк сплатити не оспорювану ним суму. В судовому засіданні встановлено, що вказана вимога закону відповідачем порушена, в зв'язку з чим вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Розглядаючи вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд виходить з такого. У відповідності до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати робітнику оформлену трудову книжку та здійснити з ним розрахунок у встановлені ст.116 КЗпП України строки. В судовому засіданні достовірно встановлено, що вказані вимоги закону стосовно позивача відповідачем порушені. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 р. N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» звернуто увагу судів на те, що сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України (п.20). Тому суд не приймає до уваги доводи представника відповідача про відсутність вини підприємства в невиплаті позивачеві сум, що належать при звільненні, через складний фінансовий стан відповідача, що вищевказана сума виставлена для оплати позивачу через казначейський рахунок, по яких відбувається касово-розрахункове обслуговування підприємства, але не може бути виплачена через його арешт, а також приналежність відповідача, як підприємства, до державної форми власності, відкриття провадження в адміністративній справі за позовом підприємство до органів ДКСУ, оскільки діяльність відповідача здійснюється на засадах госпрозрахунку. Господарський розрахунок - це економічний метод організації виробничої діяльності підприємств, який повинен забезпечувати рентабельність та самофінансування підприємства. Вказана обставина є загальновідомою та на підставі ст.61 ч.2 ЦПК України доказуванню не підлягає. В зв'язку з чим, суд приходить до наявності вини відповідача у невиплаті позивачеві сум, що належали йому при звільненні 08.06.2015 р. Відповідно до п.3 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Пунктом 8 розділу 4 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Позивач звернувся до суду з позовними вимогами про середнього заробітку за час затримки розрахунку у встановлений ст.233 ч.1 КЗпроП України, подавши позов через пошту, що підтверджено відбитком штампу від 08.09.2006 р. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні підлягає задоволенню, виходячи з такого розрахунку: середньоденний заробіток за два останні місяці складає 262,44 грн., що підтверджено наданою відповідачем довідкою, період затримки розрахунку складає з 09.06.2015 р. (день, наступний за днем звільнення) по 16.11.2015 р. (день постановлення судового рішення) включно, з урахуванням 5-денного робочого тижня позивача, його тривалість - 112 днів. З урахуванням наведеного, середній заробіток за період затримки розрахунку складає 29 393,28 грн. (112 (робочі дні) х 262,44 грн. (середньоденна заробітна плата). Вказані обставини дають суду підстави зробити висновок, що позовні вимоги позивача в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню, оскільки засновані на законі. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Позивач звернувся до суду з позовними вимогами про стягнення моральної шкоди у встановлений ст.233 ч.1 КЗпроП України. Враховуючи встановленні в судовому засіданні обставини, а саме те, що несвоєчасним розріхенком з позивачем відповідач порушив трудові права позивача, невиплата належних позивачеві при звільненні сум зарплати призвела до моральних страждань позивача та безумовно вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, але позивач працевлаштувався на нове місце роботи на наступний день після звільнення - з 09.06.2015 р., що підтверджено наданою позивачем трудовою книжкою, тому, враховуючи нетривалий період страждань та ступень вини відповідача, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, а саме в розмірі 500,0 грн. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню нараховані, але невиплачені суми, що належать працівникові при звільненні, у розмірі 20 121,6 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 29 393,28 грн. та моральна шкода у розмірі 500,0 грн., а всього - 50 014,89 грн. Крім того, у відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача в доход бюджету підлягає стягненню судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1218,0 грн. На підставі викладеного, ст.ст.44, 47, 116-117, 233 ч.1, 237-1 КЗпП України,

Outcome: partial