Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-15 00:00:00

В жовтні 2013 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому вказав, що 28 квітня 2001 року його прийнято на посаду начальника лісорозсадника Артемівської дистанції лісозахисних насаджень ДП «Донецька залізниця». В квітні 2009 року відносно [PERSON] порушена кримінальна справа за ознаками ст.191 ч.2, 366 ч.1 КК України, його відсторонено від роботи на період досудового та судового слідства без збереження заробітної плати. 21 січня 2011 року переведено на посаду інженера 2-ї категорії. 26 січня 2012 року постановою Артемівського міськрайонного суду Донецької області кримінальну справу припинено за п.4 ст. 6 КПК України на підставі акту амністії з позбавленням права обіймати посади, пов»язані з організацією обліку матеріальних цінностей, складанням та підписом звітів виробночо-господарської діяльності. 03 лютого 2012 року він написав заяву про поновлення на посаді начальника лісорозсадника, йому відмовлено. Рішенням суду від 30 жовтня 2012 року його допущено до роботи на зазначену посаду. Керівництво ДП «Донецька залізниця» відмовилось виконувати рішення суду, через що утворилась заборгованість по заробітній платі за час вимушеного прогулу. Також діями посадових осіб позивачу було заподіяно моральну шкоду. Просив визнати незаконними дії ДП «Донецька залізниця» в частині невиконання рішення суду, стягнути на його користь 61036,80 грн. в якості виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 100000 грн. відшкодування моральної шкоди, судовий збір. В подальшому позивач неодноразово уточнював позовні вимоги в частині стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу та остаточно просив стягнути суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу на день ухвалення рішення судом та не менше 44741,13 грн. Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 20 лютого 2014 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково: стягнуто з ДП «Донецька залізниця» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника в сумі 43327,20 грн. без урахування прибуткового податку та інших обов»язкових платежів, 10000 грн. у відшкодування моральної шкоди, судовий збір в сумі 490,62 грн., в задоволенні іншої частини вимог відмовлено. В апеляційній скарзі представник ДП «Донецька залізниця» просили скасувати рішення суду в частині задоволення позовних вимог, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки рішення незаконне, необгрунтоване, винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права: суд змінив формулювання предмету позовних вимог, в позовному провадженні розглянув спір про невиконання вже існуючого рішення суду, не прийняв до уваги, що між сторонами не існує трудових відносин, посада начальника лісорозсадника вилучена зі штатного розпису, раніше за звернення позивача з аналогічними вимогами, позовна заява була залишена без розгляду, суд не обґрунтував визначення періоду затримки виконання рішення суду з 4 лютого 2013 року по 20 лютого 2014 року і не прийняв до уваги, що рішення про допуск до роботи набуло чинності 30 жовтня 2012 року, а 4 лютого 2013 року трудові відносини [PERSON] та відповідача припинилися, що не було оскаржено позивачем у суді. В судовому засіданні представник ДП «Донецька залізниця» Скляревська Н.О. та Рожковська К.А. підтримали доводи апеляційної скарги. [PERSON] та його представник [PERSON] заперечували проти апеляційної скарги. Просили залишити без змін рішення суду. Заслухавши суддю-доповідача, присутніх осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. На підставі частини 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується. Згідно апеляційної скарги позивачем рішення суду оскаржується лише в частині задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника та моральної шкоди, а тому апеляційний суд відповідно до частини 1 ст. 303 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду лише в цій частині. Частково задовольняючи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки, рішення апеляційного суду про зобов»язання допустити позивача до роботи не виконано, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки виконання рішення суду, розрахований відповідно до ст. 27 Закону «Про оплату праці» та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 та наявні підстави для відшкодування моральної шкоди. Але з такими висновками суду погодитися неможливо. Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 25 вересня 2012 року зобов»язано Артемівську дистанцію захисних лісонасаджень «Донецького підприємства «Донецька залізниця» допустити [PERSON] до роботи на посаді начальника лісорозсадника Артемівської дистанції захисних лісонасаджень державного підприємства «Донецька залізниця». Рішенням апеляційного суду Донецької області від 30 жовтня 2012 року рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 25 вересня 2012 року змінено та викладено в такій редакції : «Зобов»язати державне підприємство «Донецька залізниця» допустити [PERSON] до роботи на посаді начальника лісорозсадника Артемівської дистанції захисних лісонасаджень державного підприємства «Донецька залізниця». Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 грудня 2012 року рішення апеляційного суду Донецької області від 30 жовтня 2012 року за рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецькій області в незмінній частині залишено без змін. 21 листопада 2013 року державним виконавцем Ворошиловського РУЮ у м.Донецьку відкрито виконавче провадження та надано добровільний строк виконання рішення суду до 28 січня 2013 року. [PERSON] нарахована у листопаді 2009 року заробітна плата в сумі 3125,05 грн., у грудні 2012 року в сумі 2695,10 грн. Оклад начальника лісорозсадника Артемівської дистанції лісових насаджень ДП «Донецька залізниця» станом на 01 січня 2013 рік становить 2708,00 грн., з 04 березня 2013 року штатна одиниця вказаної посади виведена зі штатного розкладу. Згідно наказу № 3 від 01 січня 2013 року начальника Артемівської дистанції захисних лісонасаджень стаж роботи [PERSON] склав 10 років 8 місяців, що дає право на нарахування надбавки за вислугу років 20%. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] обгрунтовув позовні вимоги положеннями ст.236 КЗпП України (арк..спр.1-3). Згідно зі ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Пунктом 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вирішуючи спір, суд на зазначені норми права уваги не звернув, не надав оцінки тому, що підставою для стягнення середнього заробітку за час затримки є невиконання рішення суду, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Як вбачається з рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 25 вересня 2012 року (арк..спр.8-14) та рішення апеляційного суду Донецької області від 30 жовтня 2012 року (арк..спр.15-17), за невиконання яких позивач просив стягнути середній заробіток, їх предметом було не «поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника», а «допущення до роботи працівника, якого на законних підставах було відсторонено від роботи». Таким чином, діючим трудовим законодавством не передбачено стягнення середнього заробітку за невиконання рішення суду по трудовому спору з таким предметом. На підставі п.8 ст.8 ЦПК України якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Але правові наслідки невиконання рішення суду передбачені нормами Кримінального кодексу України та положеннями Закону України «Про виконавче провадження», тобто спірні правовідносини врегульовані іншими нормативними актами, тому розповсюдження на них положень ст..236 КЗпП України не відповідає вимогам закону. На підставі ст..309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що є підставою для скасування рішення суду в оскаржуваній частині з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог. Оскільки відсутні підстави для стягнення середнього заробітку, тому відсутні підстави і для стягнення моральної шкоди, яку суд першої інстанції пов»язував з порушенням законних прав позивача відповідно до ст..237-1 КЗпП України, а позивач взагалі не обґрунтовував ані фактичними обставинами, ані нормами права.

Outcome: partial