Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-27 00:00:00

\~ \~ \~ \~В грудні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом. В обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що перебувала у трудових відносинах з публічним акціонерним товариством (далі ПАТ) «Полтава-банк» з 2 липня 2014 року. На підставі наказу від 16 листопада 2016 року № 4283 її було звільнено за пунктом 1 статті 36 КЗпП України за угодою сторін. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 8 серпня 2017 року, в задоволенні її позову до ПАТ «Полтава-Банк» про зміну формулювання підстав звільнення, виплату вихідної допомоги, скасування наказів про оголошення догани, стягнення надбавки до заробітної плати в розмірі 30% посадового окладу, відшкодування моральної шкоди відмовлено в повному обсязі. [PERSON] зазначала, що під час розгляду вищевказаної справи представником відповідача надано до суду Положення про виплату надбавок працівникам ПАТ «Полтава-Банк», скарги клієнтів, акти про відмову від підпису в наказах про догани та інші. Зміст скарг клієнтів, на підставі яких судом було ухвалено рішення про відмову в задоволенні її вимог судом не вивчався, клієнти, які подали скарги до суду не викликалися, їх пояснення судом не заслуховувалися. В квітні 2017 року вона звернулася з відповідною заявою до правоохоронних органів про вчинення кримінального правопорушення службовими особами ПАТ «Полтава-Банк», відомості за якою внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ч. 1 ст. 366 КК України. [PERSON] зазначала, що інформація, викладена у скаргах [PERSON], [PERSON] є недостовірною, а Положення про виплату надбавок від 30 квітня 2015 року не діяло ні в 2015, ні в 2016 році, не було змін до порядку нарахування надбавок по Наказу № 391 від 20 лютого 2012 року, розпоряджень про його скасування в 2016 році також не було, тобто єдиним діючим, на той час, був наказ № 391 від 20 лютого 2012 року, а тому у ПАТ «Полтава-Банк» не було підстав для позбавлення її надбавки в розмірі 30% до заробітної плати за квітень, травень, червень 2016 року. Скарга [PERSON], в якій остання повідомляє, що 8 квітня 2016 року [PERSON] зарахувала на рахунок не всі надані їй для цього кошти є недостовірною, оскільки згідно табелю робочого часу вона була відсутня на роботі з 5 по 8 квітня 2016 року включно, а обовязки касира відділення № 1 виконувала інша особа. Звернення директора ТОВ «[PERSON] Плюс» [PERSON] про недоліки в її роботі також не відповідає дійсності, оскільки з 25 липня 2016 року по 8 серпня 2016 року вона перебувала у відпустці, обовязки касира виконувала інша особа. Посилаючись на вказані обставини, в остаточно уточнених 18 червня 2018 року позовних вимогах, позивачка просила: визнати інформацію, викладену у скаргах бухгалтера ТОВ фірми «Велан» [PERSON] від 8 квітня 2016 року та директора ТОВ «[PERSON] Плюс» [PERSON] від 25 липня 2016 року та поширену службовою особою ПАТ «Полтава-Банк» - юристом Решетником С.І. та яка зазначена у рішенні Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2017 року та апеляційного суду Харківської області від 8 серпня 2017 року недостовірною, такою, що порушує її право на повагу до честі, гідності та ділової репутації, а саме, що 8 квітня 2016 року бухгалтер ТОВ фірма «Велан» [PERSON] на імя керуючого Харківським регіональним відділенням ПАТ «Полтава-Банк» [PERSON] повідомляє, що [PERSON] зарахувала на рахунок не усі надані їй для цього кошти. 25 липня 2016 року директор ТОВ «[PERSON] Плюс» [PERSON] звернувся до керуючого ХРУ ПАТ «Полтава-Банк» [PERSON] з листом про недоліки в роботі касира [PERSON]; зобовязати відповідачів [PERSON], [PERSON] протягом 10 робочих днів з дня набрання рішенням законної сили спростувати вказану в скаргах інформацію, яка порушує право на повагу честі, гідності та ділової репутації, а відповідача ПАТ «Полтава-Банк» вручити їй офіційний лист ПАТ «Полтава-Банк» та юриста Решетника С.І. по поширенню щодо неї негативної, неправдивої інформації, яка порушує її право на повагу честі, гідності та ділової репутації; стягнути з ПАТ «Полтава-Банк» незаконно утриману надбавку до заробітної плати за квітень, травень та червень 2016 року в сумі 3034,50 грн, яка виплачувалася на підставі діючого Наказу № 391 від 20 лютого 2012 року, а також середній розрахунок за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 листопада 2016 року по день ухвалення рішення суду в розмірі 67 540 грн; визнати недіючим в 2015 2016 роках Положення про виплату надбавок працівникам ПАТ «Полтава-Банк» від 30 квітня 2015 року та визнати його незаконним, таким, що порушує права працівників за трудовим законодавством, відшкодувати понесені нею судові витрати зі сплати судового збору. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2018 року провадження у справі за позовом [PERSON] в частині позовних вимог про стягнення з ПАТ «Полтава-Банк» незаконно утриманої надбавки до заробітної плати за квітень, травень та червень 2016 року в сумі 3034,50 грн, яка виплачувалася на підставі діючого наказу № 391 від 20 лютого 2012 року та в частині вимог про стягнення з ПАТ «Полтава-Банк» середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 16 листопада 2016 року по 27 лютого 2017 року закрито. Вказана ухвала в частині закриття провадження у справі скасована постановою апеляційного суду Харківської області від 3 травня 2018 року, справа направлена на новий розгляд. В судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі. [PERSON], який діяв в своїх інтересах та інтересах ПАТ «Полтава-Банк» проти задоволення позову заперечував, посилаючись на його безпідставність. В письмовому відзиві на позовну заяву відповідач ПАТ «Полтава-Банк» посилався на те, що позовні вимоги [PERSON] щодо виплати надбавок та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні вже були розглянуті судом, рішення суду набрало законної сили. При цьому виплата надбавок до заробітної плати в ПАТ «Полтава-Банк» здійснюється відповідно до Положення про виплату надбавок працівникам ПАТ «Полтава-банк», затвердженого Протоколом Правління Банку № 81 від 30 квітня 2015 року та Наказом № 391 від 20 лютого 2012 року, відповідно до якого з 1 лютого 2012 року введено систему виплати щомісячних надбавок співробітників регіональних управлінь ПАТ «Полтава-Банк» за відповідні показники. [PERSON] за квітень, травень та червень 2016 року надбавка не виплачувалася на підставі п.п. 3.7 та 6.1.2 Положення про виплату надбавок. Законність дій Банку в цій частині встановлена судовим рішенням. Факту підробки документів працівниками ПАТ «Полтава-Банк» не встановлено, а отже відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відносно достовірності інформації викладеної у скаргах клієнтів Банку [PERSON] та [PERSON], відповідно до п. 6.1.2 Положення про виплату надбавок, достатньою підставою для невиплати надбавки працівнику Банку є сам факт подачі скарги клієнтом, проведення будь-якої перевірки достовірності інформації Положенням не передбачено. Викладена в скаргах інформація не розповсюджувалася. Скарги [PERSON] та [PERSON] були предметом розгляду в іншій справі та їм судом вже надавалася оцінка. Посилаючись на вказані обставини, ПАТ «Полтава-Банк» просив в позові відмовити в повному обсязі. В письмовому відзиві на позов [PERSON] зазначав, що не є належним відповідачем по справі за вказаним позовом. До матеріалів цивільної справи № 641/9871/16-ц ним, як представником ПАТ «Полтава-Банк» в якості доказів було надано: доповідну записку бухгалтера ТОВ фірми «Велан» від 8 квітня 2016 року [PERSON] та скарга директора ТОВ «[PERSON] Плюс» [PERSON] від 25 липня 2016 року. Більше ніде ним ні як представником ПАТ «Полтава-Банк», ні як фізичною особою вказані скарги не надавалися, а інформація викладена в них не поширювалася. Інші відповідачі до суду не зявилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися своєчасно та належним чином, письмового відзиву на позов [PERSON] не подали. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що відповідно до наказу ПАТ «Полтава-Банк» № 2146 від 2 липня 2014 року [PERSON] працювала на посаді касира відділення № 1 ПАТ «Полтава-Банк» в м. Харкові. 16 листопада 2016 року наказом № 4283 [PERSON] звільнено за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України. Трудова книжка [PERSON] направлена на її адресу за її заявою в день звільнення. Вказані обставини позивачем не заперечуються. За змістом статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадяться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.\~\~\~\~ В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.\~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.\~\~\~\~\~\~\~\~ Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обовязок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконання такого обовязку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був не роботі наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи пор день постановлення рішення, якщо роботодавець\~\~ не доведене відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.\~ Згідно із ч.ч. 2, 3 ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а в разі його відсутності з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. Відповідно до змісту\~статті 2 Закону України «Про оплату праці»\~у структуру заробітної плати входить основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Додаткові складові (премії, надбавки тощо) не є гарантованими і мають індивідуальний характер. Як роз'яснено у п.8\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», при вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Отже, при вирішенні спорів про виплату премій необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. На підприємствах можуть затверджуватися положення про преміювання. Частина третя\~статті 97 КЗпП України\~тільки зобов'язує власника встановлювати конкретні розміри премій з урахуванням вимог колективного договору, зміст якого повинен відповідати законодавству та угодам. Разом з тим, діюче законодавство наділяє власника повноваженнями самостійно вирішувати питання щодо збільшення, зменшення розміру премій, які виплачуються конкретним працівникам, повного або часткового позбавлення конкретного працівника премій, якщо інше не передбачено положенням про преміювання (колективним договором). Наказом Голови правління ПАТ «Полтава-Банк» від 20 лютого 2012 року з 01 лютого 2012 року була введена система виплати щомісячних надбавок співробітників регіональних управлінь ПАТ «Полтава-банк» (крім технічних працівників, інспекторів охорони, водіїв) за наступні показники: виконання плану прибутку 15% (виплата надбавки по даному показнику здійснювалась при умові виходу на прибуткову роботу та отримання прибутку згідно з планом); виконання плану по відкриттю поточних рахунків юридичним особам та фізичним особам-підприємцям 5 %; зменшення суми простроченої заборгованості в цілому по кредитам фізичних та юридичних осіб, відсоткам та комісіям в звітному місяці в порівнянні з минулим (при умові збереження рівня заборгованості нижче рівня станом на 01.01.2012) без врахування простроченої заборгованості, яка обліковується на 8 класі та без врахування суми зменшення заборгованості за рахунок переводу заставного майна на основні засоби (для регіональних управлінь, які мають прострочену заборгованість) 10%; виконання плану по емісії пластикових карт (для регіональних управлінь, які мають прострочену заборгованість) 10%. Загальна величина надбавки складає 30%. Згідно з пунктом 3.9. Положення про виплату набавок працівникам ПАТ «Полтава-банк» керівнику, його заступникам, керівникам відділів надається право позбавляти підлеглих надбавок частково або повністю у разі порушення трудової, виробничої дисципліни, внутрішнього розпорядку. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довеститі обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог про визнання Положення про виплату набавок працівникам ПАТ «Полтава-Банк» недіючим в 2015 2016 роках позивачкою не надано та судом не встановлено. Посилання [PERSON] на те, що Положення не існувало в 2015 році, суд до уваги не приймає, оскільки такі доводи позивача ґрунтуються виключно на її припущеннях. Натомість представником відповідача надано до суду належним чином завірену копію протоколу № 81 від 30 квітня 2015 року засідання правління ПАТ «Полтава-Банк» про затвердження в новій редакції Положення про виплату надбавок працівникам ПАТ «Полтава-Банк» (п. 35 Протоколу). Підстав для визнання вказаного доказу недостовірним за заявою позивачки судом не встановлено. Доказів того, що з [PERSON] не проведено повного розрахунку при звільненні, матеріали справи не містять.\~ Дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд, приходить до висновку, що [PERSON], яка була звільнена 16 листопада 2016 року були виплачені усі належні до виплати суми у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, а тому підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відсутні. Щодо позовних вимог [PERSON] про захист честі гідності та ділової репутації, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до\~Конституції України\~життя і здоров'я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Конституцією України\~кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом із тим, відповідно до\~статті 68 Конституції України\~кожен зобов'язаний неухильно додержуватися\~Конституції\~та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Відповідно до\~статті 297 ЦК України\~кожен має право на повагу до його гідності та честі, гідність та честь фізичної особи є недоторканими і фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. За змістом статей\~94,\~277 ЦК України, частини четвертої\~статті 32 Конституції України, статті 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. У пункті 15\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого\~2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»\~судам роз'яснено,\~що юридичним\~складом правопорушення,\~наявність якого\~може бути\~підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одної особи у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з ч. 3\~ст. 277 ЦК України\~негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 30\~Закону України «Про інформацію»\~ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного\~статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року. У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. [PERSON] - це явище об'єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об'єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов'язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. У пункті 19\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого\~ 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»\~судам роз'яснено, що відповідно до\~статті 277 ЦК України\~не є\~предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки дійсності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні статті 10 Конвенції. З врахуванням вищезазначеного, суд, на підставі досліджених і оцінених доказів кожного окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку, що інформація, викладена відповідачами [PERSON] та [PERSON] у своїх скаргах мала інформативний характер для керівництва ПАТ «Полтава-Банк» для перевірки викладених у них обставин та за своїм змістом є оціночним судженням, що виражає субєктивну думку, а тому спростуванню не підлягає. Представник ПАТ «Полтава-Банк» в судовому засіданні пояснив, що перевірка обставин, викладених у скаргах Банком не проводилася. Не підтвердження викладеної у скаргах інформації за результатами перевірки також не може бути підставою для задоволення позовних вимог [PERSON] Також суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 8 серпня 2017 року, в задоволенні її позову до ПАТ «Полтава-Банк» про зміну формулювання підстав звільнення, виплату вихідної допомоги, скасування наказів про оголошення догани, стягнення надбавки до заробітної плати в розмірі 30% посадового окладу, відшкодування моральної шкоди відмовлено в повному обсязі. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З огляду на вищезазначене, суд приходить до висновку, що обставини, на які посилається позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. Інші доводи [PERSON] зводяться до переоцінки доказів досліджених під час розгляду іншої цивільної справи за її позовом до ПАТ «Полтава-Банк».

Outcome: dismissed