Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-16 00:00:00

В жовтні 2017 року [PERSON] (надалі по тексту - позивач) звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» (надалі по тексту - Відповідач) з позовом, відповідно до якого просив стягнути з відповідача на свою користь за період з 13.11.2015 року 12.06.2017 року грошові кошти у розмірі 61 431, 23 грн., в тому числі пені 3 % річних - 3804, 00 грн., пеню - 41 126, 14 грн., інфляційні витрати - 16 501, 09 грн., удові витрати. В подальшому, представником позивача надано уточнений розрахунок, відповідно до якого останній просив стягнути з відповідача на користь позивача за період з 13.11.2015 року по 13.02.2019 року грошові кошти в сумі 85 903, 00 грн., з яких 5 248, 00 грн. - 3% річних, 56 001, 58 грн. - пеня, 24 654, 56 грн. - інфляційні втрати; 20 000, 00 грн. моральної шкоди, 17 620, 00 грн. витрати на правову допомогу, судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 05.08.2013 року між ним та Відповідачем, вигодонабувачем ПАТ «КредіАгріколь Банк» було укладено Договір добровільного страхування наземного транспортного засобу № 31118230/103220 , предметом якого став автомобіль марки «Toyota Avensis», 2011 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . 01.09.2013 року сталась ДТП у м. Сміла Черкаської області, внаслідок чого вказаний автомобіль отримав механічні пошкодження. 07.10.2013 позивач звернувся до відповідача із заявою про сплату страхового відшкодування у розмірі 110 414, 39 грн. Проте відповідач виплатив страхове відшкодування у розмірі 33 745, 48 грн., неправомірно відмовивши у виплаті страхового відшкодування в повному обсязі. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20.01.2015, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17.09.2015 позовні вимоги позивача задоволено, стягнуто на його користь з відповідача кошти у розмірі 77 427 грн., якими також підтверджено неправомірність відмови у виплаті частини страхового відшкодування. У зв`язку із затримкою виплати страхового відшкодування в цій частині, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 01.03.2017 року у справі № 761/15015/16- ц стягнуто з відповідача на користь позивача за період з 23.12.2013 року по 13.11.2015 року 3% річних в розмірі 4353, 93 грн., інфляційні втрати за вказаний період в сумі 56 902, 37 грн., суд. збір., що в сумі становило 66 784, 30 грн. Позивач зазначив, що неодноразово направляв на адресу суду листи-вимоги щодо виконання рішень суду, однак відповідачем рішення суду виконано не було, а відтак позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, у якому просив стягнути з відповідача штрафні санкції. Крім того, у зв`язку із навмисним затягуванням виплати страхового відшкодування, позивачу було завдано моральної шкоду, яку останній також просить стягнути з відповідача та витрати на правову допомогу. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13.10.2017 року позовну заяву залишено без руху, у зв`язку із виявленням недоліків. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08.11.2017 року відкрито провадження у справі. 06.04.2014 року на адресу суду надійшов відзив від представника відповідача ПАТ «СК «Універсальна» Лисенко В.А., в якому заперечував щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на наступне. Зокрема представник зазначив, що відповідачем було виконане рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10.11.2016 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 01.03.2017 року, якими з відповідача було стягнуто 66 784, 30 грн., - 22.05.2017 року. Крім того, представник відповідача вказував, що позивач помилково прийшов до висновку, що відповідач порушив грошове зобов`язання, оскільки відповідача припинилось 13.11.2015 року, у зв`язку із виплатою страхового відшкодування. За таких обставин, вважав позовні вимоги необґрунтованими. Щодо вимог про стягнення пені, представник відповідача зазначив, оскільки позивачем заявлені вимоги про стягнення пені за період з 13.11.2015 року по 06.10.2017 року, то сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові. 02.07.2018 року представник позивача Весеньов Є.В. подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, у якій просив суд стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 85 903, 00 грн., з яких 5248, 00 грн. - 3 % річних, 56001, 58 грн., - пеня, 24654, 56 грн., - інфляційні втрати; моральну шкоду в сумі 20 000, 00 грн., витрати на правову допомогу - 17620, 00 грн. 11.02.2019 року представник позивача Весеньов Є.В. направив на адресу суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив суд стягнути з відповідача грошові кошти за період з 13.11.2015 року по 13.02.2019 року є в сумі 107032, 78 грн., з яких 6521, 00 грн. - 3 % річних, 71118, 56 грн., - пеня, 29393, 22 грн., - інфляційні втрати; моральну шкоду в сумі 20 000, 00 грн., витрати на правову допомогу - 35944, 80 грн. В засіданні представник позивача Весеньов Є.В. позовні вимоги підтримував, просив їх задовольнити. В засідання, призначене на 17.02.2021 року представник позивача не з`явився, повідомлявся належним чином, від позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримував в повному обсязі. Представник відповідача ПАТ «СК «Універсальна» в засідання не з`явився, повідомлявся про час, дату і місце проведення судового засідання належним чином. Про причини неявки суд не повідомив, до суду подали відзив, в якому заперечували проти задоволення рішення, таким чином суд проводить розгляд справи на підставі ст. 280 ЦПК України в заочному порядку, на підставі наявних у справі даних та доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Як вбачається, 05.08.2013 року між [PERSON] та ПАТ «СК «Універсальна», вигодонабувачем ПАТ «Креді Агріколь Банк» було укладено договір № 3111/230/103220 добровільного страхування наземного транспорту, предметом якого був автомобіль марки «Toyota Avensis», 2011 року випуску, державний номер [NUMBER] . 02.09.2013 року на вул. Леніна у м. Сміла Черкаської області сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок чого вказаний автомобіль отримав механічні пошкодження. 07.10.2013 року [PERSON] звернувся до відповідача із заявою ( вимогою) про сплату страхового відшкодування у розмірі 110 414, 39 грн., яка була отримана страховою компанією 26.10.2013 року. Проте страхова компанія сплатила страхове відшкодування позивачу у розмірі 33 745, 48 грн. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20.01.2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17.09.2015 року стягнуто з ПАТ «СК «Універсальна» на користь позивача страхове відшкодування за договором добровільного страхування наземного транспорту в сумі 77 427,00 грн. В подальшому рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10.11.2016 року у справі № 761/15015/16-ц, у зв`язку із затримкою виплати ПАТ «СК «Універсальна» страхового відшкодування, було ухвалено стягнути з ПАТ «СК «Універсальна» на користь [PERSON] за період з 17.09.2015 року по 13.11.2015 року пеню в розмірі 5 528, 00 грн., 3% річних - 365, 45 грн., інфляційні втрати - 689, 96 грн., а всього - 6583, 41 грн. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 01.03.2017 року у справі № 761/15015/16-ц рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10.11.2016 року в частині стягнення з ПАТ «СК «Універсальна» на користь [PERSON] 3% річних та інфляційних втрат скасовано та ухвалено нове, яким вирішено стягнути з ПАТ «СК «Універсальна» на користь [PERSON] , за період з 23.12.2013 року по 13.11.2015 року 3% річних в розмірі 4 353, 93 грн., інфляційні втрати за вказаний період в сумі 56 902, 37 грн. та судовий збір. В іншій частині рішення залишено без змін. У зв`язку із невиконанням вищезазначених рішень, позивачем було подано до суду даний позов, відповідно до якого просив стягнути з відповідача на свою користь за період з 13.11.2015 року 12.06.2017 року грошові кошти у розмірі 61 431, 23 грн., в тому числі пені 3 % річних - 3804, 00 грн., пеню - 41 126, 14 грн., інфляційні витрати - 16 501, 09 грн., судові витрати. В подальшому, представником позивача надано уточнений розрахунок, відповідно до якого останній просив стягнути з відповідача на користь позивача за період з 13.11.2015 року по 13.02.2019 року грошові кошти в сумі 85 903, 00 грн., з яких 5 248, 00 грн. - 3% річних, 56 001, 58 грн. - пеня, 24 654, 56 грн. - інфляційні втрати; 20 000, 00 грн. моральної шкоди, 17 620, 00 грн. витрати на правову допомогу., судові витрати. Так, за ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ч. 1 та ч. 3 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу входить до складу грошового зобов`язання і виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів. Оскільки суть вищезазначених норм закону полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, то кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання та неналежне виконання зобов`язання. Правильність застосування до спірних правовідносин закріплених положень ст. 625 ЦК України підтверджується правовими позиціями Верховного Суду України викладеними у справах № 6-352цс16 від 06.04.2016 року; № 6-3019цс15 від 13.01.2015 року; № 6-2129цс16 від 19.10.2016 року; № 6-49цс12 від 06.06.2012 року; № 6-59цс від 30.10.2013 року. Як вбачається, позивач у позовній заяві з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог ставить питання про стягнення з відповідача на його користь пені, інфляційних втрат, 3% річних за період з 13.11.2015 року по 13.02.2019 року. Однак, суд не може погодитися з доводами позивача, оскільки відповідачем ПАТ СК «Універсальна» 22.05.2017 року було виконано частково рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10.11.2016 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 01.03.2017 року у справах № 761/15015/16-ц, та сплачено на рахунок позивача суму заборгованості у наступних розмірах: 61 256, 30 грн. (сплачено в повному обсязі інфляційні втрати у сумі 56 902, 37 грн. + 3% річних у сумі 4 353, 93 грн.), що підтверджується платіжним дорученням № 123349 від 22.05.2017 року; 1947, 02 грн. (сплачено в повному обсязі судовий збір 1378, 00 грн. + 569,02 грн.), що підтверджується платіжним дорученням № 123350 від 22.05.2017 року; 4 450, 04 грн. (сплачено частково пеню), що підтверджується платіжним дорученням № 123425 від 23.05.2017 року. За таких обставин, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути інфляційні втрати з 13.11.2015 року по 22.05.2017 року в сумі 15 107, 78 грн., 3% річних в розмірі 3 051, 94 грн. Зазначений розрахунок здійснено за допомогою системи «ЛІГА ЗАКОН». Крім того, як визначено у ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Як визначено у ч. 1 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. У позовній заяві позивач просить стягнути пеню з 13.11.2015 року по 13.02.2019 року. З позовом до суду позивач звернувся 11.10.2017 року. Відповідач у письмових запереченнях просив застосувати позовну давність до вимог про стягнення пені . За таких обставин, відсутні підстави до стягнення з відповідача пені з 13.11.2015 року, оскільки за наявності до цього підстав стягнення неустойки (штрафу та пені) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням позивача до суду, а тому суд приходить до висновку про стягнення розміру пені з 01.03.2017 року (з моменту набрання рішенням про стягнення заборгованості у розмірі 66 784, 30 грн. законної сили) по 23.05.2017 року (по день часткового виконання відповідачем рішення суду), в розмірі 4 157,08 грн. Зазначений розрахунок здійснено за допомогою системи «ЛІГА ЗАКОН». Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди з відповідача, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Статтями 23, 1167 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, крім іншого, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Згідно з п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року (з наступним змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної/немайнової/шкоди/», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може проявлятися, зокрема: в моральних переживаннях в зв`язку з порушенням права власності. Також, відповідно до положень п. 21 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 01.03.2013, № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», при вирішенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням страховиком зобов`язань за договором страхування, суди повинні виходити з того, що правовідносини сторін за договором страхування є зобов`язальними. У випадку порушення зобов`язання моральна шкода може бути відшкодована лише тоді, коли це встановлено договором або законом (стаття 611 ЦК). Зокрема, можливість відшкодування моральної шкоди передбачена у відносинах у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (статті 9, 22 Закону N 1961-IV). У відповідності до ч. ч. 1, 3 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, або підстави звільнення від доказування. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Між тим, позивачем на виконання вказаних вимог законодавства не було надано суду жодних доказів того, що останньому було завдано моральної шкоди, яку позивач оцінив в 20 000, 00 грн. Стосовно вимог щодо стягнення витрат на правову допомогу, суд приходить до висновку, що останні не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Ч. 1 статті 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу (п. 2 ч. 2 ст. 79 ЦПК України). За частинами 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та адвокатом Весеньовим Євгеном Володимировичем укладено Договір про надання правової допомоги. До матеріалів справи приєднано розрахунок розміру компенсації витрат на правову допомогу, з якого вбачається, що вартість наданих послуг становить 35 944, 80 грн., однак вказаний розрахунок не підписаний двома сторонами. Разом з тим, в матеріалах відсутній акт прийому-передачі виконаних представником позивача робіт (наданих послуг), в той час як з матеріалів справи вбачається, що позовна заява підписана та направлена до суду позивачем. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 640,00 грн. судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: partial