Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-17 00:00:00

ВИМОГИ ПОЗИВАЧА [PERSON] звернувся до Автозаводського районного суду м. Кременчука із позовом, в якому просив суд зняти арешт з ? частини квартири [ADDRESS]. ПОЗИЦІЯ ПОЗИВАЧА Свої вимоги позивач мотивував тим, що він є співвласником квартири [ADDRESS]. Ухвалою Автозаводського районного суду м.Кремечука було затверджено мирову угоду між Кременчуцькою спеціалізованою школою-інтернатом І-ІІІ ступенів імені [PERSON] Полтавської обласної ради та [PERSON], за умовами якої останній повинен був сплачувати аліменти на користь Кременчуцької спеціалізованої школи-інтернату І-ІІІ ступенів імені [PERSON] на утримання сина [PERSON] Державним виконавцем Автозаводського ВДВС було накладено арешт на ? частину квартири [ADDRESS]. Його заяву про зняття арешту з майно відповідачем було залишено без задоволення із посиланням на те, що виконавче провадження було знищено. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов та просили його задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. ЗАПЕРЕЧЕННЯ ВІДПОВІДАЧА [PERSON] ТРЕТІХ ОСІБ Відповідач відзив суду не подав. Кременчуцька спеціалізована школа-інтернат І-ІІІ ступенів імені [PERSON] Полтавської обласної ради надіслала суду пояснення, в яких вказала, що при вирішення спору покладається на розсуд суду. Третя особа, [PERSON], проти задоволення позову заперечував. Вказав, що аліментів від батька він не отримував. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 19.07.2018 було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON]. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ Судом встановлено, що Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 02 березня 2006 року прийнято та затверджено мирову угоду між представником Кременчуцької спеціалізованої школи-інтернату І-ІІІ ступенів імені [PERSON] Полтавської обласної ради та [PERSON], згідно якої [PERSON] виплачує на користь інтернату кошти на утримання сина, [PERSON], [INFO], в розмірі 1/8 частини доходів, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 28 березня 2005 року. Вказана обставина підтверджується копією рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 03.05.2006 по справі №2-961/2006. 05 червня 2006 року державним виконавцем ВДВС в Автозаводському районі м. Кременчука під час примусового виконання судового рішення по справі №2-961 від 02.03.2006 винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Згідно відповіді Автозаводського ВДВС м.Кременчук ГТУЮ в Полтавській області від 28.11.2017 № 117797 позивачу повідомлено про те, що для зняття державним виконавцем арешту з майна необхідно надати письмове підтвердження Кременчуцької спеціалізованої школи-інтернату І-ІІІ ступенів імені [PERSON] Полтавської обласної ради про відсутність претензій по сплаті аліментів або рішення суду про зняття арешту з майна. В своїй відповіді Кременчуцька спеціалізована школа-інтернат І-ІІІ ступенів імені [PERSON] Полтавської обласної ради повідомляла про те, що всі підтверджуючі документи про статус дитини, [PERSON], були передані до Красногорівського ПТУ №49 Полтавської області за подальшим місцем навчання дитини. ПТУ №49 Полтавської ОДА 03 січня 2018 року повідомило державного виконавця про те, що рішення суду про стягнення аліментів в матеріалах особової справи [PERSON] відсутнє. [PERSON] У ст.41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. За змістом ч. 1 ст. 316, ч.ч.1, 2 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. В своєму рішенні від 23 січня 2014 року по справі «East/West Alliance Limited» проти України»(остаточне 02/06/2014) Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з усталеною практикою Суду стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.\~Суд наголошує\~на тому,\~що перша\~та найбільш\~важлива вимога\~статті 1\~Першого протоколу\~до Конвенції\~полягає у\~тому,\~що будь-яке\~втручання державного\~органу у\~право на\~мирне володіння\~майном повинно\~бути законним.\~Вимога щодо\~законності у\~розумінні Конвенції\~вимагає дотримання\~відповідних положень\~національного законодавства\~та відповідності\~принципові верховенства\~права,\~що включає\~свободу від\~свавілля. Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти. ОЦІНКА СУДУ Суд відзначає, що відповідачем не було надано суду доказів, які б підтверджували, що на даний час на виконанні в Автозаводському ВДВС м.Кременчук ГТУЮ в Полтавській області перебуває виконавче провадження, боржником в якому є [PERSON]. На переконання суду, в даному випадку арешт майна боржника є неспівмірним із обмеженням права власності позивача і жодним чином не забезпечує виконання зобов'язань боржником. Приймаючи до уваги те, що на даний час позивач позбавлений можливості вільно володіти та розпоряджатись майном, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати суд покладає на позивача.

Outcome: approved