Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-01 00:00:00

В грудні 2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про припинення особистого сервітуту. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є власником будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідач, як особа щодо якої встановлено сервітут щодо права користування вказаним будинком, не залежно від того, чи користується вона ним, зобов`язана вчиняти дії, передбачені законом, пов`язані з встановленим сервітутом, такі, як плата за користування майном, участь у витратах по утриманню будинку, прибудинкової території, проведення ремонту При цьому, відповідач зобов`язання по сервітуту не визнає, вважає, що сервітут встановлено відносно неї як неповнолітньої особи, а позивач в односторонньому порядку хоче змінити умови встановленого відносно неї сервітуту. При цьому, позивач вважає, що у даному випадку проявляти активність має саме відповідача, як особа, так як в її інтересах виконувати умови сервітуту, для того, щоб його не було припинено. Позивач наголошує, що відповідач має поважати житло, в якому проживає, дбати про таке житло в цілому. Позивач зазначає, що в силу положень ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний сплачувати комунальні послуги, ремонтувати житло, підтримувати його в стані, придатному для проживання. При цьому, Згідно з ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 14.02.2020 позов залишено без руху, надано строк на усунення недоліків. Після усунення позивачем недоліків, провадження у справі було відкрито, постановлено проводити розгляд справи без повідомлення сторін відповідно до ухвали Святошинського районного суду м.Києва від 04.03.2019. Відповідач направив відзив на позовну заяву, у якій заперечувала проти заявлених позовних вимог. В обґрунтування своїх заперечень, відповідач зазначила, що з народження була зареєстрована та проживала в будинку за адресою: [ADDRESS] та займала кімнату площею 14,8 кв.м. Позивач є її матір`ю, до 2018 року у будинку була зареєстрована також сестра відповідача [PERSON] . В подальшому, сестра відповідача вийшла заміж і стала проживати в квартирі їх батька за адресою: [ADDRESS] , яку в подальшому після його смерті одноособово успадкувала, що наразі з`ясовується в іншому судовому провадженні. Вказує, що постійно проживала у вказаному будинку, а після реєстрації 10.01.2015 шлюбу з [PERSON] , він також став проживати в цьому будинку, народилась донька відповідача [PERSON] . До березня 2016 року відносини між відповідачем та позивачем були нормальні, конфліктів не виникало. Вказує, що матір перебуває на обліку в психіатричному диспансері. 27.03.2016 відповідач не змогла увійти в будинок, оскільки були замінені замки. В подальшому, відповідач звернулась до суду і за рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 06.10.2016 її разом з її малолітньою донькою вселено до будинку. При цьому, вказує, що вселитись до будинку не змогла, оскільки їй були заблоковані двері до всіх приміщень, у зв`язку з чим, вимушена була звернутись з позовом про визначення користування жилим приміщенням. [INFO] у відповідача народилась донька [PERSON] , а [INFO] - син [PERSON] , які також зареєстровані у спірному будинку та набули права користування ним згідно зі ст. 156 ЖК України. Наголошує, що з 2016 року їй чиняться перешкоди в користуванні будинком, а тому, не має можливості в ньому проживати та оплачувати комунальні послуги. Вказує, що не відповідають дійсності твердження позивача про те, що вона особисто просила виконувати зобов`язання по утриманню будинку, оскільки з 2016 року вони не спілкуються. Вказує, що внаслідок дій державного виконавця її не було вселено в будинок, оскільки вона мала доступ лише в коридор будинку. Зазначає, що на день подання відзиву не має постійного проживання і разом з дітьми вимушена проживати в найманій квартирі. У позові просила відмовити повністю. Позивачем було подано відповідь на відзив, в якій зазначено спростування доводів відповідача. Зазначає, що до лютого 2016 відповідач проживала в будинку на підставі угоди, згідно з якою сплачувала комунальні послуги. В подальшому, в лютому 2016 відповідач одноособово розірвала угоду та вселилась до приватного будинку. Після того, як позивач просила відповідача брати участь в утриманні будинку та прибудинкової території, відповідач відмовилась і подала позов про виділення їй у користуванні пів-будинку. Витрати, які несе позивач, такі як опалення, освітлення, так само, як і підтримання будинку та прибудинкової території в належному стані, не залежать від проживання відповідача у будинку. Вважає, що відповідач свідомо не користується будинком з особистих причин, при цьому, вона не виконує свої зобов`язання як користувача будинку, відтак, позов підлягає задоволенню. Згідно з ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 13.05.2019 позов залишено без розгляду, з підстав його подання особою, яка не мала цивільної процесуальної дієздатності. Вказана ухала скасована апеляційною інстанцією, справу передано для продовження розгляду. В подальшому, у справі неодноразово змінювався склад суду. Згідно з ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 09.12.2019 до справи було залучено у якості третьої особи Служби у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації. Згідно з ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 08.01.2020 справу прийнято до провадження головуючим суддею. Відповідно до ухвали Святошинського районного суду м.Києва від 16.09.2020 у відповідача було витребувано докази, підтверджуючі її витрати по утриманню будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідачем на виконання вказаної ухвали було зазначено, що з 27.03.2016 вона не може зайти до будинку, оскільки її матір та сестра чинять їй перешкоди. Тому вона не має можливості сплачувати комунальні послуги після 2016 року, при цьому зазначає, що до 2016 всі послуги нею були сплачені, що визнається. самим позивачем. Підготовче провадження було закрито на підставі ухвали Святошинського районного суду м.Києва від 29.10.2020 Представник позивача у судовому засіданні наголошувала на задоволенні позовних вимог з підстав, викладених в позові. Повідомила, що, на її думку, неповнолітні діти не мають особистих прав щодо особистого сервітуту відповідача, а також, особистого майнового права щодо права власності відповідача. Також зазначала, що близько трьох років відповідач не виконує своїх зобов`язань без жодних правових підстав, що свідчить про зловживанням наданого їй права користування. Вказувала, що на виконання ухвали суду, відповідачем не подано жодного доказу на виконання свого обов`язку по утриманню будинку, що підтверджує наявність підстав для задоволення позову. Відповідач до суду не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи неодноразово повідомлялась належним чином. Подала заяву в якій зазначила, що не підтримує позовних вимог, всі обставини, зазначені в попередньому відзиві є актуальними, з того часу, нічого не змінилось, її сім`ю так і не пускають в будинок. Третя особа - Служба у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації просила ухвалити рішення в інтересах і на користь дітей. До судового засідання представник служби не з`явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] є одноособовим власником приватного будинку за адресою: [ADDRESS] . Згідно з витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання, місце проживання [PERSON] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] з 11.08.1983, тобто, з народження по теперішній час. Позивач [PERSON] є матір`ю відповідача [PERSON] . Згідно з рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 06.10.2016, залишеного в силі апеляційною інстанцією, [PERSON] та її малолітню доньку [PERSON] , [INFO] було вселено до будинку за адресою: [ADDRESS] . Згідно з актом державного виконавця від 20.11.2017 рішення про вселення [PERSON] та її малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , було виконано в примусовому порядку. Стягувачам надано доступ до будинку. Згідно з рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 05.04.2019, [PERSON] визнано обмежено дієздатною, встановлено піклування над нею та призначено піклувальником [PERSON] . Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Разом з цим, відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції України, статей 319, 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві. Право власності є непорушним. Крім того, за нормами міжнародного права, зокрема статті 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як у громадських інтересах і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. До складу житлового фонду, відповідно до ст. 4 ЖК УРСР, відносяться житлові будинки, а також житлові приміщення у інших будівлях. Частиною 4 ст. 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статтею 109 ЖК УРСР передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або у судовому порядку. Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК Української РСР підстави для позбавлення права на житло. Права власника жилого будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР. Обмеження чи втручання у право власності є можливим лише з підстав, передбачених законом. За змістом частин першої, четвертої статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 64 ЖК УРСР, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право користування чужим майном є по суті встановленням сервітуту, у зв`язку з чим його припинення повинно відбуватися з урахуванням вимог статей 405 та 406 ЦК України як правових норм, що регулюють спірні правовідносини щодо користування чужим житлом (Постанові Верховного Суду України від 15.05.2017 у справі №6-2931цс16). За приписами ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Оскільки Цивільний кодекс України не містить переліку таких обставин, то ними, зокрема, може бути невиконання членом сімї власника будинку або квартири (в тому числі колишнім членом сім`ї власника) обов`язку дбайливо ставитися до наданого йому власником житла, використання його не за призначенням, систематичне порушення правил співжиття, що унеможливлює для власника та інших членів його сім`ї проживання з ним в одному будинку чи квартирі (ст. 116, 157 ЖК України). З матеріалів справи вбачається, що відносини між сторонами є конфліктними та напруженими, що підтверджується поясненнями як позивача, так і відповідача. Згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Враховуючи наведене, суд приходить переконання про те, можливість застосування до спірних правовідносин положення ст. 406 ЦК України, ст.116, 156, 157 ЖК УРСР та наявності підстав, передбачених статтею ч.2 ст. 406 ЦК України для припинення права відповідача користування квартирою та виселення колишнього чоловіка позивача з квартири, у зв`язку з істотним порушенням останнім правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ним в однокімнатній квартирі, враховуючи, що вжиті заходи запобігання такій поведінці виявились безрезультатними. Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічні висновки зроблено Верховним Судом у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18), у постанові від 21 серпня 2019 в справі № 702/101/18 (провадження № 61-42856ск18) тощо. У даному випадку, спір має бути вирішено з урахуванням балансу інтересів обох сторін. При цьому, суд бере до уваги, що з одного боку позивач є власником майна та має законне право на розпорядження вказаним майном, з іншого боку, відповідач є члени сім`ї власника, та не користується цим майном не за свою волею. Позивач є власником спірного житлового будинку, у якому проживає, відповідач в будинку не проживає, спільним побутом не пов`язана, витрат по триманню будинку чи прибудинкової територій не несе, робіт по утриманню будинку та прибудинкової території не вчиняє, при цьому, про необхідність таких дій, відповідачу було відомо, як мінімум, з грудня 2018 року, коли позивачем було подано відповідний позов. Окрім того, слід зазначити, що державним виконавцем в акті було зазначено про фактичне виконання рішення суду про вселення ще у 2017 році. Відповідно, з цього періоду відповідача мала зобов`язання з утримання майна, відносно якого приймались вказані судові рішення. У даному випадку, відповідачем, право користування житловим будинком було набуто у законний спосіб, проте це не означає неможливість позбавлення позивача такого права за бажанням власника з огляду на невиконання відповідачем своїх обов`язків щодо утримання майна та вчинення дій, спрямованих на його утримання. Відповідач не може мати права, не маючи при цьому відповідних обов`язків. У матеріалах справи відсутні відомості, що могли б свідчити про бажання відповідача виконувати свої обов`язки, як користувача спірного будинку. Заперечуючи проти позову, відповідач посилалась на те, що відсутня за місцем своєї реєстрації з поважних причин, оскільки їй створюються перешкоди у користуванні житлом та посилається на невиконання рішення про її вселення. При цьому, згідно з актом державного виконавця від 20.11.2017 рішення про вселення [PERSON] та її малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , було виконано в примусовому порядку. Стягувачам надано доступ до будинку. Факт наявності між сторонами спору щодо визначення порядку користування будинком не може свідчити про відсутність обов`язку відповідача виконувати свої обов`язки, як користувача спірного будинку. При цьому, суд вважає безпідставними посилання відповідача на те, що задоволення даного позову призведе до порушення прав її малолітніх дітей, оскільки вимоги про визнання дітей такими, що втратили право користування спірним приміщенням, позивач не заявляє. За таких обставин суд вважає, що право відповідача на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України. Враховуючи викладене, суд, оцінивши докази у їх сукупності, прийшов до висновку, що вимоги позивача є такими, що обґрунтовані на законі, доведені матеріалами справі та такими, що підлягають задоволенню. Згідно ст. 141 ЦПК України суд покладає на відповідача обов`язок відшкодувати позивачеві суму сплаченого судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved