Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-09 00:00:00

Вимоги позивача та доводи на їх обґрунтування Звернувшись до суду із вказаним позовом, представник АТ КБ «ПриватБанк» посилався на те, що відповідно до умов Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт від 07 листопада 2014 року відповідач отримала кредит у розмірі 6 269,10 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування ним у розмірі 18 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, зобов`язавшись здійснювати погашення заборгованості кожного місяця у період з 01 по 25 число. При цьому, як вказав представник позивача, відповідач підтвердила свою згоду на те, що Генеральна угода разом з Умовами та правилами і Тарифами банку складають між нею та банком кредитний договір, що підтверджується її підписом у заяві. Проте, відповідач умов цього договору не дотрималась, своєчасно кошти на погашення кредиту та відсотків не вносила, внаслідок чого допустила заборгованість перед банком, яка станом на 04 серпня 2020 року складає 21 879,46 грн., із яких: 5 327,20 грн. - заборгованість за кредитом, 4 807,90 грн. - заборгованість за відсотками, 10 870,06 грн. - заборгованість за пенею та 874,30 грн. - за штрафами відповідно до п. 2.2. Генеральної угоди. Тож, вказані кошти разом із судовим збором у розмірі 2 102,00 грн. позивач через свого представника просив стягнути із відповідачки на його користь. Процесуальні дії у справі Спрощене провадження за цими вимогами було відкрите ухвалою судді Арбузинського районного суду Миколаївської області від 25 вересня 2020 року. Позиції сторін Представник позивача в судове засідання не з`явився, про його дату, час і місце повідомлявся належно кожного разу, причин свого неприбуття не вказав, проте, у матеріалах справи мається заява про розгляд справи за його відсутності ( а.с. 54). Паралельно представник позивача вказав, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення у разі неявки належно повідомленої відповідачки. Відповідач в судове засідання також не прибула, про його дату, час і місце повідомлена належно, що підтверджується даними рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень. При цьому, відповідач причин своєї неявки не вказувала, будь - яких заяв, у тому числі й по суті справи, або ж клопотань до суду не направляла, у зв`язку із чим суд вважає наявними одночасно існування всіх умов, визначених ч.1 ст. 280 ЦПК України, і необхідних для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки відповідач двічі належно повідомлена про дату, час і місце судового засідання, проте, на розгляд справи не з`явилась, причин своєї неявки не вказала, відзив на позов не подала, у той час, як позивач не заперечує проти такого порядку вирішення справи ( а.с. 54). За такого, на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, позаяк, жоден із учасників справи у судовому засіданні присутнім не був. Установлені фактичні обставини справи і зміст правовідносин з посиланням на докази, а також оцінка аргументів, наведених учасникам справи У свою чергу, суд, дослідивши надані позивачем докази, оцінивши їх з точки зору належності і допустимості, а також достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні доказів, виходив із такого. Зокрема, суд установив, що 07 листопада 2014 року позивач та відповідач підписали Генеральну угоду про реструктуризацію та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт (далі - Генеральна угода), згідно п. 2.1. якої банк надав відповідачці строковий кредит в сумі 6 269,10 грн. на строк 36 місяців з 07 листопада 2014 року по 30 листопада 2017 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі потреби в обмін на зобов`язання відповідачки по поверненню кредиту, сплаті відсотків у розмірі 1,5 % на місць на суму залишку заборгованості за кредитом на вказаних в Умовах і правилах строки. Відповідач, у свою чергу, зобов`язалась щомісячно погашати заборгованість за кредитом у період з 01 по 25 число кожного місяця шляхом внесення грошових коштів у розмірі 227,44 грн. Дату останнього погашення заборгованості за кредитом сторони погодили не пізніше 30 листопада 2017 року. Згідно п. 2.2 Генеральної угоди при порушенні строків погашення заборгованості, більш, ніж на 31 день по зобов`язаннях, строк яких не настав, сторони погодили, що строк повернення кредиту рахується 32 день з моменту виникнення порушення. Заборгованість по кредиту, починаючи з 32 дня порушення вважається простроченою. А позичальник сплачує банку штраф у розмірі 873,30 грн. Відповідно до п. 2.8 Генеральної угоди при порушенні позичальником зобов`язання по поверненню кредиту, він сплачує банку пеню, розмір якої вказаний в Умовах та правилах за кожний день прострочки. Крім цього, відповідач, згідно Генеральної угоди, погодилась, що ця угода разом із запропонованими банком Умовами та правилами, а також Тарифами банку складає між нею і банком кредитний договір. До того ж, відповідач підтвердила, що ознайомилась і згодна з Умовами та правилами. Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідач умов Генеральної угоди не виконала, оскільки на погашення кредитної заборгованості не здійснила жодного платежу, на що вказує відповідна графа у розрахунку. Проте, із виписки по картковому рахунку відповідачки, що надана позивачем, слідує поповнення відповідачкою своєї картки готівкою, як то, 08 грудня 2014 року на суму 250,00 грн., 09 січня 2015 року на суму 250,00 грн.,07 лютого 2015 року на суму 250,00 грн., 10 березня 2015 року на суму 250,00 грн., 08 травня 2015 року на суму 260,00 грн. та 08 жовтня 2015 року на суму 400,00 грн. Внаслідок невиконання відповідачкою умов Генеральної угоди в неї за підрахунками позивача станом на 04 серпня 2020 року виникла заборгованість на загальну суму 21 879,46 грн., яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 5 327, 20 грн., заборгованості за відсотками, нарахованими за користування кредитом, у розмірі 4 807,90 грн., заборгованості за пенею у розмірі 10 870,06 грн. та штрафом у розмірі 874,30 грн. Тому вирішуючи справу, суд виходив із наступного. Щодо питання про стягнення заборгованості за тілом кредиту У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. А згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ст. 1054, ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позичкодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому. Факт отримання кредиту відповідачкою у банку достовірно підтверджений матеріалами справи, а тому заборгованість за його тілом підлягає стягненню у розмірі, що заявлений позивачем - 5 327,20 грн. При цьому, із довідки про зміну умов кредитування ( а.с. 10) слідує, що кредитний ліміт на картці відповідачки був установлений 07 листопада 2014 року у розмірі 6 269,10 грн. і протягом строку дії Генеральної угоди не змінювався. Стосовно вимоги про стягнення заборгованості за відсотками Як вказав суд вище, сторони, уклавши Генеральну угоду, погодили сплату відповідачкою відсотків у розмірі 1,5 % на місць (18 % на рік) на суму залишку заборгованості за кредитом у вказаних в Умовах і правилах строки ( п. 2.1 угоди). Водночас, заборгованість за кредитом становить собою заборгованість за самими кредитом та процентами, а також іншими витратами згідно Умов та правил. Але у будь - якому випадку позивач знала про розмір процентів (1,5% на місяць або 18 % на рік)) і умови їх нарахування на залишок заборгованості, оскільки це було погоджено сторонами при підписанні Генеральної угоди. Водночас, згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Таким чином, вимога позивача про стягнення із відповідачки відсотків є правомірною, однак, вона все ж таки підлягає частковому задоволенню. Зокрема, згідно п. 2.1 Генеральної угоди сторони дійшли згоди, що датою останнього погашення заборгованості за кредитом є дата не пізніше 30 листопада 2017 року. У той же час, банк видав відповідачці платіжну картку, строк дії якої установлено як 08/16 ( а.с.9), тобто строк дії кредитної картки є меншим за строк дії кредитного договору. Відомостей же про перевипуск картки позивач не надав. А як вказала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Та оскільки згідно наданого позивачем розрахунку заборгованість за відсотками станом на 30 листопада 2017 року становила 2 597,11 грн., що відображено у відповідній графі, то вона (заборгованість за відсотками) й підлягає стягненню у саме цьому розмірі. Відповідно, вимога про стягнення відсотків підлягає частковому задоволенню. Щодо питання стягнення пені і штрафу Так, звертаючись із цим позовом, позивач висунув вимогу про стягнення з відповідачки на його користь пені у розмірі 10 870,06 грн. та штрафу згідно п. 2.2. Генеральної угоди у розмірі 874,30 грн. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України), а пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Однак, якщо підписуючи Генеральну угоду, сторони погодили розмір і умови нарахуванням штрафу за порушення строків погашення кредитної заборгованості - 874,30 грн., то розмір і порядок нарахування пені у тексті Генеральної угоди відсутній. Зокрема, п.2.8. Генеральної угоди передбачає, що при порушенні боржником зобов`язання по поверненню кредиту, боржник сплачує банку пеню, розмір якої вказаний в Умовах та правилах за кожний день прострочки. Проте, з огляду на зміст цієї умови, суд вважає за необхідне вказати наступне. Відповідно до ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (частина 2 статті 1055 ЦК України). Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (ч. 1 ст. 207 ЦК України) Але із матеріалів справи слідує, що відповідачкою підписано лише Анкету - заяву про приєднання до Умов і правил надання банківських послу в ПриватБанку та Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості, які не містять у собі обумовленого сторонами розміру та порядку нарахування пені. В той же час, долучений до позовної заяви витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку не містить підпису відповідачки, а отже не може визнаватися частиною кредитного договору. При цьому суд зазначає, що підписана відповідачкою Анкета - заява, яка містить посилання на Умови та правила надання банківським послуг, а так само і Генеральна угода не містять прив`язки до редакції Умов та правил, а тому не дозволяє встановити, які саме умови мали на увазі сторони у 2014 році, коли укладали кредитний договір. Отже, матеріали справи не містять достовірних доказів того, що саме ці Тарифи, Умови і правила розуміла відповідачка, ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи Анкету - заяву та Генеральну угоду, а також того, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати пені і у якому конкретно розмірі. Відтак, за відсутності письмового договору про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг у частині розміру пені та відсутності в Анкеті-заяві домовленості сторін про її сплату за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Аналогічну позицію висловила Велика Палата Верховного суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, зазначивши, що надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана відповідачем і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання до запропонованого договору. Як наслідок, вимога позивача про стягнення із відповідачки пені у розмірі 10 870,06 грн. не підлягає до задоволення. Крім цього, одночасне стягнення пені та штрафу визнається подвійною відповідальністю за одне й теж саме порушення, що є недопустимим у світлі положень статті 61 Конституції України в частині заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Натомість, штраф у розмірі 874,30 грн. належить стягнути із відповідачки на користь позивача, оскільки він погоджений сторонам у Генеральній угоді, у той час, як факт прострочення платежів на погашення кредитної заборгованості з боку відповідачки чітко простежується із матеріалів справи, як то, виписки за картковим рахунком останньої, за якою відповідачка здійснила останній платіж за договором 08 жовтня 2015 року. Отже, суд доходить висновку, що права позивача є порушеними відповідачкою через неналежне виконання нею умов Генеральної угоди у частині повного і своєчасного повернення платежів на її умовами, а тому підлягають захисту шляхом стягнення із неї на користь позивача заборгованості за тілом кредиту у розмірі 5 327,20 грн., заборгованості за відсотками у розмірі 2 597,11 грн. та заборгованості за штрафом згідно п. 2.2. Генеральної угоди у розмірі 874,30 грн., а всього на загальну суму 8 798,61 грн. Відповідно, у цілому позов підлягає частковому задоволенню. Щодо розподілу судових витрат Стосовно ж стягнення з відповідачки на користь позивача судового збору у розмірі 2 102,00 грн., то суд виходив із правила, установленого ч.1 ст. 141 ЦПК України, за яким судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. А тому, з відповідача на користь позивача слід стягнути 845,21 грн. судового збору, що становить 40,21 % від пред`явленої суми позову. З цих мотивів,

Outcome: partial