Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-04 00:00:00

В жовтні 2013 року [PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] про визнання її із неповнолітньою дитиною [PERSON] втратившими право на користування жилою площею в належній на праві приватної власності квартирі [ADDRESS], відповідно до положень ст.405 Цивільного кодексу України. В заяві вказував, що він є співвласником вищевказаної квартири, відповідно до свідоцтва про право спільної сумісної власності на житло № 517 від 31 грудня 1998 року. У вказаному приміщенні квартири після реєстрації шлюбу 22.09.2002 року постійно зареєстрована 25 вересня 2007 року відповідачка та їх спільна дочка [PERSON], проте після розірвання 04 березня 2011 року шлюбу відповідачка із дочкою не проживала жодного дня в спірній квартирі по місцю реєстрації, їх речі в квартирі відсутні. В позові про розірвання шлюбу [PERSON] повідомила, що припинені спільне господарство, шлюбні відносини, майнового спору не має, просила дочку залишити їй на проживання. Не проживає в спірній квартирі без поважних на те причин. За таких обставин, відповідно до чинного законодавства, відповідач втратила право на житло в її квартирі. Позивач та його представник повністю підтримали позовні вимоги в суді, дали пояснення по суті позову. Уточнили, що фактично відповідачка із дитиною не проживає в квартирі із серпня 2010 року. Житлом забезпечені, проживають в належній на праві власності відповідачу квартирі, де є всі умови для проживання і розвитку дитини. Вважає, що у відповідності до ч.2 ст.405 ЦК України відповідачка, як колишній член сім'ї власника, втратила право на житло в квартирі, співвласниками якої є позивач, його батькам і брат. Дитина за рішенням суду залишена на проживання із матір»ю. Просить позов задовольнити. Представник відповідача в справі визнав позовні вимоги з урахуванням позиції відповідачки, яка, незалежно від відсутності належних, допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, визнає заявлений до неї і неповнолітньої дитини позов про втрату права на житло. Просить вимоги задовольнити у відсутність відповідачки на підставі визнання позову, як обставин, що не потребують доказування. Оцінюючи пояснення, дослідженні надані в справі докази, встановлені обставини, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги доведені, обгрунтовані, підлягають до задоволення з наступних підстав. Встановлено на підставі досліджених доказів, в тому числі свідоцтва про право спільної сумісної власності на житло виконавчого комітету Рівненської міської ради № 517 від 31 грудня 1998 року, будинкової книжки на квартиру, свідоцтва про розірвання шлюбу сторін, судового рішення Рівненського міського суду в справі №2-2550/11 від 04 березня 2011 року про розірвання шлюбу між сторонами, за яким неповнолітня дочка залишена на проживання із матір»ю, акту від 04 листопада 2013 року, за участю майстра ЖКП «Галицьке», посвідченого начальником ЖКП, згідно якого на час перевірки відповідачка та її дитина в квартирі відсутні, а зі слів сусідів такі не проживають із 2011 року, які суд вважає достовірними, підтверджується, що позивач являється співвласником спірної двокімнатної квартири, в якій зареєстровані позивач, колишня дружина [PERSON] із неповнолітньою дитиною [PERSON], як колишні члени сім»ї, відповідачі в справі. У відповідності положень ч.1 ст. 61 ЦПК України, обставин, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Встановлено на підставі визнання позову стороною відповідача, що відповідачка із неповнолітньою дитиною, без поважних на те причин з часу розірвання шлюбу в березні 2011 року фактично в квартирі не проживає, квартиру не утримує, претензій на квартиру не заявляє, вибула у належне їй на праві власності житло в м. Рівне. Поважних причин, які б перешкоджали відповідачу проживати в спірній квартирі судом не встановлено, перешкоди в користуванні квартирою для відповідача з боку власника не чинились. Домовленості між відповідачем та власником квартири про збереження за ним житла понад визначений ст.405 ч.2 ЦК України строк, як і передбачених законом підстав для цього, судом не встановлено. Згідно положень ч.4 ст.156 ЖК України колишні члени сім'ї, що продовжують проживати в житлі мають такі ж права і обов'язки, як члени сім'ї власника житла. У відповідності до положень ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оскільки відповідач [PERSON] із неповнолітньою дитиною [PERSON] не проживають в [ADDRESS] протягом трьох років без поважних на те причин, за відсутності будь-яких домовленостей із власником та законних підстав на збереження за ним житла, ніяких обов'язків щодо утримання квартири не несуть, будучи забезпеченими іншим належним на праві власності житлом, вони втратили право користування жилою площею в даній квартирі, та, в порядку ст.405 ч.2 ЦК України, підлягають до визнання такими, що втратили право користування житлом в судовому порядку. На підставі викладеного, ст. 405 ч.2 ЦК України,

Outcome: approved