Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-13 00:00:00

В жовтні 2013 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування будинку на підставі ч. 2 ст. 235 ЦК України. Вказував на те, що 13 жовтня 1994 року він уклав договір, яким подарував дочці [PERSON] та сину [PERSON] належний йому будинок [ADDRESS]. Посилаючись на те, що він, укладаючи спірний правочин, помилився щодо його обставин, оскільки вважав, що на підставі цієї угоди відповідачі будуть здійснювати догляд за ним, просив визнати договір дарування будинку недійсним та скасувати державну реєстрацію оспорюваного правочину. Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 29 листопада 2013 року позовні вимоги [PERSON] задоволено. Визнано недійсним договір дарування житлового будинку [ADDRESS] Донецької області, укладений 13 жовтня 1994 року в Першій слов'янській державній нотаріальній конторі, між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] Скасовано державну реєстрацію договору дарування житлового будинку [ADDRESS] Донецької області, укладений 13 жовтня 1994 року в Першій слов'янській державній нотаріальній конторі, між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] Стягнуто з [PERSON] на користь держави судовий збір в сумі 229 грн. 40 коп. В апеляційній скарзі відповідач [PERSON] просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, які неповно з'ясовані, порушено і неправильно застосовано норми матеріального права. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання апеляційного суду не з'явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином телефонограмами (а.с. 85, 86), тому суд розглянув справу без їх участі відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача адвоката [PERSON], який просив скаргу задовольнити, дослідивши письмові матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню, а рішення суду необхідно скасувати та в задоволенні позовних вимог відмовити з таких підстав. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що при підписанні оспорюваного правочину з боку відповідачів було застосовано обман, оскільки позивач не бажав дарувати належний йому будинок та був впевнений, що укладає договір довічного утримання, а тому цей договір є недійсним. Проте з таким висновком суду погодитися не можна. Визнаючи оспорюваний правочин недійсним, суд першої інстанції виходив з положень Цивільного Кодексу України в редакції 2003 року. Між тим, згідно із ст. 58 Конституції України, Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Таким чином на спірні правовідносини розповсюджується норми Цивільного Кодексу України в редакції 1963 року які діяли на час укладення спірного договору дарування. Згідно з положеннями ст. 243 ЦК України (в редакції 1963року), за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Задовольняючи позов, суд виходив з того, що договір дарування жилого будинку позивач уклав внаслідок обману з боку відповідачів. Однак, із змісту позовних вимог на пояснень представника позивача в судовому засіданні апеляційного суду вбачається, що оспорюваний договір дарування укладений позивачем внаслідок помилки, оскільки він домовився з відповідачами про укладення договору довічного утримання і підписав його не прочитавши. Отже, зробивши висновок про недійсність договору дарування через його укладання внаслідок обману з боку відповідачів, суд першої інстанції в порушення вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України вийшов за межі заявлений вимог, оскільки позивач не просив визнати недійсним договір дарування з підстав, передбачених ст. 57 ЦК України (в редакції 1963 року). Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 11 вересня 1967 року був власником будинку [ADDRESS] Донецької області. Має двох дітей: доньку [PERSON] та сина [PERSON] 13 жовтня 1994 року зазначений жилий будинок [PERSON] подарував дітям [PERSON] та [PERSON] (а.с. 6). Договір дарування було посвідчено в державній нотаріальній конторі, з участю сторін, які власноручно його підписали. Згідно зі ст. 56 ЦК України (в редакції 1963 року), угода може бути визнана недійсною, як укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки. Пленум Верховного Суду України у п. 11 своєї постанови від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» роз'яснив, що під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, яке вплинуло на її волевиявлення, за відсутністю котрого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Правила ст. 56 цього Кодексу не поширюються на випадки, коли помилка стосується мотивів укладення угоди. Докази про те, що при укладенні договору позивач помилявся, неправильно сприймав суб'єкт, предмет чи інші умови договору, які б могли вплинути на його волевиявлення і при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена в матеріалах справи відсутні. Не надано таких доказів і апеляційному суду. Відповідно до п. 28 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 07 липня 1994 року за № 152/361, нотаріуси зобов'язані роз'яснити сторонам зміст і значення поданих ними проектів угод і перевірити, чи відповідає зміст посвідчуваних угод вимогам закону і дійсним намірам сторін. Оскільки позивач не звертався до суду із вимогами про оскарження нотаріальних дій при посвідченні оспорюваного договору дарування, не можна вважати, що до нього не був доведений зміст цього договору і укладання цієї угоди не відповідало його дійсним намірам. З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про те, що позивач не бажав дарувати спірний будинок відповідачам, що уклав спірний договір нібито внаслідок обману є необгрунтованими, такими що не відповідають зібраним по справі доказам і приходить до висновку про те, що останній правильно сприймав суть та зміст укладеного договору дарування і підстав для визнання його недійсним не має. Доказів наявності між сторонами домовленості про здійснення відповідачами довічного утримання позивача після отримання дару, останнім суду не надано. Крім того, звертаючись до суду із позовом, позивач не просив застосувати правові наслідки удаваного правочину, а лише вказував на помилку при укладанні договору дарування як на підставу його недійсності. За таких обставин, виходячи із фактичних обставин, встановлених в справі, положень матеріального і процесуального закону, рішення суду підлягає скасуванню з постановою нового рішення про відмову в позові про визнання недійсним договору житлового будинку.

Outcome: dismissed