Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-22 00:00:00

В жовтні 2013 року позивач звернувсь до суду з позовом про стягнення з відповідача 25000 грн. моральної шкоди, 1500 грн. витрат за надання юридичної допомоги та 300 грн. у відшкодування витрат за оплату судового збору. Свої вимоги мотивував тим, що [PERSON], 02 березня 2013 року проник на територію його садиби, виражався нецензурною лайкою в адресу позивача, стукав у вікна, пошкодив його майно та намагався проникнути в його житло, де знаходились члени сім'ї позивача та інші особи. Позивач зазначив, що даними діями [PERSON] завдав йому моральної шкоди, що виражалась у душевних хвилюваннях та моральних стражданнях за свою сім'ю, за стан здоров'я вагітної дружини та малолітньої доньки. Також позивач є настоятелем храму св.Миколая у м.Ічня Чернігівської області та храму св.Миколая в с.Гмирянка Ічнянського району Чернігівської області і даними діями відповідач знизив престиж позивача. Рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 25 листопада 2013 року позовні вимоги позивача задоволено частково. Суд стягнув з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 6000 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 1500 грн. та судовий збір у розмірі 60 грн., в задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовив. В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати вказане рішення суду першої інстанції як незаконне та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог. Апелянт зазначає, що суд ухвалюючи рішення порушив вимоги ст.213 ЦПК України щодо законності і обґрунтованості рішення суду, оскільки висновки суду, викладені в судовому рішенні не відповідають обставинам справи. Зокрема, апелянт вказує, що позивачем у справі не надано жодних доказів того, що апелянт намагався проникнути примусово у його житло, не надано доказів порушення його престижу та нормальних зв'язків через неможливість продовження нормального активного життя, оскільки позивач продовжує працювати настоятелем храму св.Миколая, не пропускає жодної служби, кількість осіб, які відвідують церкву, не зменшилася, і ніякого порушення стосунків з оточуючими людьми у позивача не відбулося. Також апелянт звертає увагу, що донька позивача - [PERSON], [INFO], перебуває на обліку в ЦРЛ з серпня 2013 року з приводу перенесеного гострого пієлонефриту, ця хвороба жодним чином не пов'язана з ним. Наявність в матеріалах справи копії амбулаторної картки [PERSON], де зазначено, що остання була на прийомі у лікаря 06.03.2013 року і їй встановлено діагноз - невротична реакція ситуаційно обумовлена, і з подібними скаргами остання зверталась до лікаря 07.11.2013 року, тобто з перервою у вісім місяців, що свідчить про створення фіктивних доказів психічного розладу дитини. Дружина ж позивача взагалі не зверталася до лікаря. Апелянт стверджує, що його винуватість у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173 КУпАП не доведена, що є беззаперечною відмовою у задоволенні позовних вимог. Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Задовольняючи частково позовні вимоги позивача та стягуючи з відповідача на його користь 6000 грн. моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що своїми діями [PERSON] завдав моральну шкоду [PERSON], яка виразилась у душевних хвилюваннях та моральних стражданнях. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, врахував обсяг страждань позивача, ступінь зниження престижу, стан здоров'я членів сім'ї та час на відновлення попереднього стану та задовольнив 6000 грн. з заявлених позивачем 25000 грн. Однак повністю погодитись з таким висновком суду не можна. Згідно до вимог ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно ст.23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, які особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Судом встановлено, що 02 березня 2013 року о 16 годині 20 хвилин, [PERSON], в м.Ічня по вул.Червоних партизан, 47, виражався брутальною лайкою в адресу [PERSON], порушував громадський порядок та спокій громадян. Дільничним інспектором Ічнянського РВУ МВС України 12 березня 2013 року був складений протокол про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за ст.173 КУпАП. Постановою Ічнянського районного суд Чернігівської області від 18 червня 2013 року про притягнення до адміністративної відповідальності відносно [PERSON] за ст. 173 КУпАП справу було закрито в зв'язку з закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності (а.с.9), але в своїй постанові суд дійшов висновку, що в діях [PERSON] вбачається склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173 КУПАП. Постановою Апеляційного суду Чернігівської області від 09 липня 2013 року апеляційна скарга захисника [PERSON], який діяв в інтересах [PERSON] була залишена без задоволення (а.с.13-14). Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 р. № 4 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Судова колегія погоджується з висновками районного суду, що позивачу було спричинено моральну шкоду, разом з тим судом першої інстанції не в повній мірі враховано положення ст. 23 ЦК України про те, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Зокрема, позивачем не доведено того факту, що дії відповідача, якимось чином змінили уставлений спосіб життя позивача. Крім того, оскільки позов був поданий [PERSON] не в інтересах дитини, доводи позивача в частині переляку та переживань доньки не можуть братись до уваги для визначення розміру морального відшкодування позивача. За таких обставин судова колегія вважає, що розмір моральної шкоди, завданої [PERSON] неправомірною поведінкою відповідача, визначений до відшкодування судом першої інстанції, необхідно зменшити до 4 000 грн. Також колегія суддів апеляційної інстанції не може погодитися з висновку суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача понесених витрат на правову допомогу в розмірі 1500 грн. 00 коп. Витрати на правову допомогу, як зазначено в п.2 ч.3 ст.79 ЦПК України, належать до судових витрат. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом Згідно до положень ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Виходячи з аналізу ст.ст.84 та 88 ЦПК України та ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. Згідно положень ст.1 ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. З 01 січня 2013 року мінімальна заробітна плата в Україні встановлена на рівні 1147 грн. З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем надано договір про надання правової допомоги від 18 жовтня 2013 року, укладений між [PERSON] та адвокатом [PERSON] (а.с.16) і квитанція №б/н від 18.10.2013 року, в якій зазначено суму 1500 грн. 00 коп. (а.с.15). В квитанції вказано, що оплата здійснена за надання консультацій та складання позовної заяви. За даних обставин рішення суду підлягає зміні також у частині відшкодування витрат на правову допомогу. Так, оскільки встановлено, що [PERSON] не брав участь у судових засіданнях то підлягають відшкодуванню лише витрати пов'язані з складанням позовної заяви у розмірі 458 грн. 80 коп., який колегія суддів апеляційного суду вважає достатнім і обґрунтованим, виходячи з того, що на складання позовної заяви адвокат витрачає годину часу. Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено із порушенням вимог матеріального закону та на підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає зміні.

Outcome: partial