Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-14 00:00:00

В жовтні 2015 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтуванні своїх вимог вказав, що 02.05.2009 року придбав у відповідачки [PERSON] автомобіль Mitsubishi Lancer 1.5, 2007 р.в. д/н [NUMBER] за 5400 доларів США а також в рахунок оплати передав належний йому автомобіль [NUMBER]. В звязку с скрутним матеріальним положенням покупця, перереєстрація автомобіля, що потребувало значних грошових витрат, була не можлива, в звязку з чим договір купівлі продажу було оформлено як генеральне доручення, яке посвідчив приватний нотаріус [PERSON] На початку 2013 року на автомобіль позивача було накладено арешт, за забов*язаннями відповідачки перед якоюсь банківською установою. Оскільки зазначений арешт перешкоджає позивачу користуватись спірним автомобілем він просить визнати недійсним генеральне доручення від 02.05.2009 року, визнати дійсним договір купівлі-продажу автомобіля та його право власності на автомобіль Mitsubishi Lancer 1.5, 2007 р.в. д/н [NUMBER]. На теперішній час місцезнаходження відповідачки не відомо, оскільки за місцем її відомої реєстрації в с. Галицинівка Мар*їнського району Донецької області відбувається АТО, позов подано за місцем знаходження спірного майна згідно до вимог ч.9 ст. 110 ЦПК України. В судовому засідання позивач та його представник підтримали позовні вимоги, посилаючись на підстави викладені в позовній заяві. Зазначив, що усі умови щодо договору купівлі-продажу було виконано, і зазначене генеральне доручення було удаваним правочином, що приховував дійсний договір. Зазначив що про накладення арешту на його автомобіль дізнався від працівника ДАІ що зупинив його для перевірки документів. 3 я особа приватний нотаріус [PERSON] в судове засідання не зявився, про час розгляду справи повідомлявся належним чином. Заперечень проти позову не подав. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не зявилась, судом вживались заходи щодо належного повідомлення відповідачки про розгляд справи. За згодою позивача суд вважає за можливе розглянути справу заочно. Вислухавши позивача та дослідивши матеріали справи суд встановив що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне: згідно до копії свідоцтва про реєстрацію автомобіль Mitsubishi Lancer 1.5, 2007 р.в. д/н [NUMBER] належить на праві власності [PERSON] ( с.с.11). 02.05.2009 року [PERSON] уповноважила [PERSON] та [PERSON] експлуатувати, користуватися, розпоряджатися та страхувати належний їй автомобіль Mitsubishi Lancer 1.5, 2007 р.в. д/н [NUMBER] строком до 02.05.2034 року. Зазначене доручення було посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 1922 (с.с.9). В цей же день [PERSON] уповноважив [PERSON] та [PERSON] експлуатувати, користуватися, розпоряджатися та страхувати належний йому автомобіль MAZDA 323 д/н АХ 8741АР (с.с.10). [PERSON] було на імя [PERSON] видано розписку про отримання 5400 доларі США за проданий автомобіль Mitsubishi Lancer 1.5, 2007 р.в. д/н [NUMBER] (с.с.8). Згідно до вимог ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що право чин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Судом встановлено, оскільки це підтверджується матеріалами справи, що 02.05.2009 року [PERSON] передав [PERSON] гроші в сумі 5400 доларів США, належний йому автомобіль MAZDA 323 д/н АХ 8741АР та забов*язався перереєструвати автомобіль Mitsubishi Lancer 1.5, 2007 р.в. д/н [NUMBER] на своє імя у зручний для нього час, а [PERSON] видала відповідну розписку, передала [PERSON] ключі та реєстраційні документи, оформила доручення, передала автомобіль на підставі чого [PERSON] 07.11.2009 року було видано тимчасовий реєстраційний талон (с.с. 12). Як зазначив Пленум Верховного [PERSON] України в постанові від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Сторони не ухилялись від нотаріально посвідчення правочину, а уклали удаваний право чин, (оформлений як доручення), що не дає суду змоги застосувати до правовідносин між сторонами вимог ст. 220 ЦК України. Таким чином суд встановив, що 02.05.2009 року між [PERSON] та [PERSON] відбувся правочин з купівлі-продажу автомобіля, який було укладено як правочин по наданню доручення на право експлуатувати, користуватися, розпоряджатися та страхувати зазначений автомобіль, оскільки на виконання цього правочинну сторони досягли та здійснили усі передбачені законом умови крім зняття автомобіля з реєстрації та подальшої її постановки на облік. Положеннями ч.ч.1,4 ст. 334 ЦК України встановлено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про дорожній рух» державна реєстрація транспортних засобів здійснюється у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України. Правилами реєстрації та обліку автомобілів, затверджених Постановою УМУ № 1388 від 07.09.1998 року реєстрація транспортних засобів проводиться на підставі реєстраційного документу, зокрема свідоцтва про реєстрацію. Відчуження, передача власником ( [PERSON] ) придбаного автомобіля іншим особам повинно бути після зняття з реєстраційного обліку в підрозділі ДАІ. Вивченням наявного в матеріалах справи доручення від 02.05.2009 року встановлено, що зняття з обліку автомобіля [PERSON] входило до тих повноважень що були надані [PERSON] і ця подія мала відбутися за будь якої миті за вибором позивача, до 02.05.2034 року. Не зняття автомобіля з реєстрації не може перешкоджати визнанню на нього право власності, оскільки вище зазначеними Правилами від 07.09.1998 року реєстрація можлива за рішенням суду після виконання передбачених законодавством умов в частині як зняття так і в подальшому постановки на облік зі стягненнями (сплати) відповідних платежів (податків, держмита, витрат реєстраційної установи тощо). Таким чином суд вважає що позов знайшов своє правове обґрунтування і може бути задоволеним з урахуванням положень ст. 11 ЦПК України щодо диспозитивності судового процесу в межах заявлених позовних вимог. При реєстрації автомобіля в реєстраційних органах з [PERSON] в доход держави підлягають стягненню належні платежі ( податки, держмито тощо). На підставі викладеного,

Outcome: approved