Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-11 00:00:00

Відповідачка позовні вимоги визнала, щодо їх задоволення не заперечувала, просила розглянути справу у її відсутності. Представник позивачів, діючий від імені та в інтересах позивачів, на задоволенні позову наполягала, просила про розгляд справи без її участі. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія договору купівлі-продажу від 20.12.2013р.; копія свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.10.2011р.; копія витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 27.10.2011р.; копія рішення виконкому Ренійської міської ради від 27.01.2012р. № 5 про видачу свідоцтва про право власності на житловий будинок; копія витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 29.10.2010р.; копія свідоцтва про право власності на нерухоме майно - земельну ділянку (присадибну) від 22.10.2014р.; копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на земельну ділянку за відповідачкою; копії Витягів про державну реєстрацію прав на житловий будинок за [PERSON]; копія свідоцтва на нерухоме майно від 21.03.2012р.; копія технічного паспорту на житловий будинок із надвірними спорудами, розташований по [ADDRESS]; копія звіту про проведення незалежної оцінки вартості житлового будинку від 11.01.2017р. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивачі [PERSON], [PERSON] звернулися до суду із вищезгаданими вимогами до відповідачки [PERSON], зазначивши, що 20.12.2013 р. між ними та [PERSON] була досягнута домовленість про купівлю належного їй житлового будинку із надвірними спорудами, розташованого по [ADDRESS], і земельної ділянки площею 0,0528 га, виділеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за 130 000 грн. 20.12.2013р. сторони уклали між собою відповідний письмовий договір. В той же день позивачі передали відповідачці обумовлену суму, а відповідачка передала документи на житловий будинок із надвірними спорудами та на земельну ділянку. У майбутньому відповідачка пообіцяла позивачам укласти договір купівлі-продажу нерухомості та земельної ділянки в нотаріальному порядку. Після вчинення правочину позивачі організували догляд за придбаною нерухомістю та земельною ділянкою, сплачують всі необхідні комунальні платежі. З метою нотаріального засвідчення правочину позивачі неодноразово зверталися до відповідачки, однак [PERSON] від посвідчення договору ухилялася, на прохання позивачів про зустріч не реагувала, мотивуючи нестачею вільного часу, матеріальними труднощами та ін. При зверненні до відповідних органів із питанням про переоформлення документації на житловий будинок та земельну ділянку на себе, позивачам було роз'яснено, що зробити це неможливо, оскільки у сторін відсутній правовстановлюючий, належним чином завірений документ на доказ вчинення правочину. Враховуючи вищенаведене, позивачі вимушені були звернутися із позовом до суду. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачів обґрунтовані і підлягають задоволенню, виходячи з наступного. За ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно : було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Також не підлягає віндикації майно, що було продане набувачу у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Відповідно до ч.3 ст. 388 ЦК України майно набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, може бути витребуване в усіх випадках. Згідно із ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України, майно не може бути витребуване у нього. Згідно ст. 397 ЦК України, володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Право володіння чужим майном може належати одночасно двом або більше особам. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Враховуючи вищевикладені засади законодавства, сторона у справі - позивачі [PERSON], [PERSON] є добросовісними набувачами, оскільки на час укладення письмової угоди про купівлю-продаж житлового будинку із надвірними спорудами, розташованого по [ADDRESS], і присадибної земельної ділянки вони не знали і не могли знати про те, що [PERSON] не мала права на відчуження нерухомості, у зв'язку із тим, що вона на той час належним чином не оформила право власності на нерухоме майно (не зареєструвала його належним чином у відповідних органах). Отже, вбачаються правові підстави для набуття позивачами права власності не тільки на вищевказану нерухомість, як добросовісними набувачами, так і на присадибну земельну ділянку, на якій розташована нерухомість. Крім того, як вже зазначалося вище, між позивачами та відповідачкою була досягнута домовленість про купівлю-продаж нерухомості та земельної ділянки, згідно якої відповідачка [PERSON] продала, а позивачі купили житловий будинок із надвірними спорудами по [ADDRESS] та земельну ділянку за 130 тис. грн. 20.12.2013 р. позивачі передали відповідачці обумовлену суму, а відповідачка передала позивачам документи на житловий будинок і на земельну ділянку, на якій він розташований. Оскільки на момент укладення угоди сторони не мали змоги засвідчити договір нотаріально, вони домовилися зробити це згодом. Оскільки це виявилося неможливим, позивачі звернулися до суду із відповідним позовом. Ст. 40 Земельного кодексу України встановлено, що громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами. Відповідно до статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Виходячи із вищенаведеного, угода (правочин) між сторонами відбулася, вона виконана в повному обсязі, нею були припиненні обов'язки відповідачки щодо житлового будинку та земельної ділянки та встановленні права на нерухомість і земельну ділянку у позивачів як добросовісних набувачів, тому є правові підстави визнати право власності на житловий будинок і земельну ділянку площею 0,0528 га, виділену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за позивачами як добросовісними набувачами.

Outcome: approved