Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-23 00:00:00

В грудні 2014 року позивач звернувся до відповідача з позовом, посилаючись на те, що 20.07.2014 р. відбулося поховання мешканця м.Березань [PERSON], який загинув під час виконання обов»язків під час АТО. Після цього, 21.07.2014 року, відповідачем було направлено на адресу Президента України та Генерального прокурора України звернення відповідача з приводу дій, бездіяльності та висловлювань позивача. На думку позивача, зверненн містить інформацію, що не відповідає дійсності, та є неправдивою. Протягом розгляду справи позивач уточнював позовні вимоги, посилаючи на вищевикладене та норми закону, остаточно просив суд: визнати недостовірною інформацію відносно Міського голови міста Березань Київської області, [PERSON], поширену Головою громадської ради при Київській обласній державній адміністрації, [PERSON] у листі-зверненні від 21 липня 2014 № 105 до Президента Украйни Порошенка П.О. та Генерального Прокурора Украйни Яреми В.Г., щодо проведення заходів по похованню [PERSON], загиблого при захисті України. Зобов'язати [PERSON] не пізніше наступного дня від набрання рішенням у даній справі законної сили, спростувати інформацію, вказану в попередньому пункті, шляхом направлення офіційних листів до Президента Украйни та Генерального Прокурора Украйни, щодо недостовірної інформації відносно Міського голови Березанської міської ради Київської області [PERSON]. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити в поному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача позов не визнав, Просив суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Суд, вислухавши осіб, які приймають участь у розгляді справи, свідків, вивчивши матеріали справи в позові відмовляє з таких підстав. Судом встановлено, що 20.07.2014 р. відбулося поховання мешканця м.Березань [PERSON], який загинув під час виконання обов»язків під час АТО. Після цього, 21.07.2014 року, відповідачем було направлено на адресу Президента України та Генерального прокурора України звернення відповідача з приводу дій, бездіяльності та висловлювань позивача. На думку позивача, звернення містить інформацію, що не відповідає дійсності, та є неправдивою. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У Рішенні Конституційного Суду України № 8-рп/2003 від 10 квітня 2003 року у справі № 1-9/2003 за конституційним зверненням громадянина [PERSON] про офіційне тлумачення положення частини першої статті 7 Цивільного кодексу Української РСР (справа про поширення відомостей), зазначено, що Конституційний Суд України вважає, що звернення громадян до правоохоронного органу, що містять певні відомості про недодержання законів посадовими або службовими особами, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами. Тому такі звернення за змістом частини першої статті 7 Цивільного кодексу не можуть вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам посадової чи службової особи правоохоронного органу. Статтею 40 Конституції України проголошено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Згідно з ч. 5 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. З огляду на ст. 275 ЦК України 2003 року фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення. У відповідності до ст. 280 ЦК України 2003 року, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. У ст. 297 ЦК України 2003 року передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. З урахуванням позиції, викладеної у п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь. Зважаючи на рекомендації Верховного Суду України, висвітлені у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Таким чином, суд вважає, що дії відповідачащодо звернення до Президента України та Генерального Прокурора України є правомірними, тобто такими, що передбачені ст. 40 Конституції України, цими діями відповідач ніяким чином не порочив честь, не принижував гідність та не дискредитував ділову репутацію позивача. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. З огляду на ст. 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення. У ст. 297 ЦК України 2003 року передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно зі ст. З ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Свідок [PERSON] пояснив суду, що був присутній при усіх подіях, колих ховали [PERSON]. Він особисто був присутній біля будинку культури. Знає, що було звернення до [PERSON] про встановлення державних прапорів. Прапорів не було. [PERSON] в розмові нічого не сказав, але нічого не зробив. Свідок сам знайшов два прапори та з жіночкою їх тримав від громадськості, але не від міської ради. Коли були промови всередині будинку культури , трансляції на вулиці не було, багато людей не знаючи зайшли всередину. Крім вищевказаних прапорів, іншої символіки від міської ради не було. На поминках виступів від міської ради не було. Всередині будинку культури свідок не був, був лише на вулиці з прапором. Стосовно виступу голови не знає, не чув нічого, оскільки був на вулиці. Свідок [PERSON] пояснив суду, що 20.07.2014 р. було поховання [PERSON]. Організація заходу, з його точки зору, незадовільна. Виступав [PERSON]. Сказав, що причиною того, що відбувається винна діюча влада. Біля нього стояв Натюха, який заявив, що винною є влада партії Регіонів. Свідок тільки був присутнім під час промови [PERSON]. Наприкінці промови [PERSON] сказав, що в смерті винна чинна влада. Символи держави не були вивішені. Біля могили міська рада не виступала. На 9 днів на панахиді від міської ради нічого не було. Свідок [PERSON] суду пояснив, що у день трауру, 20.07. 2014 р., коли привезли на поховання нашого односельчанина прапорів та іншої символіки не було. Тільки [PERSON] та якась жінка тримали прапори. Я був у фойє будинку культури та [PERSON] звинувачував саме діючу владу у смерті. Прапори забезпечував [PERSON], а не міська рада. Трансляцію на вулицю не зробили, попрощатись з померлим можливості не було. [PERSON], колишній голова громадської ради, зараз переобраний. Як свідчать матеріали справи, а також твердження представника позивача, ним не обґрунтовано та не надано жодних доказів, які б вказували на правові підстави для задоволення позовних вимог, не доведено в чому полягає протиправні дії відповідача, який закон порушено відповідачем при зверненні його до Президента України та Генерального Прокурора України. Позовні вимоги стосуються листа, направленого на адресу Президента України та Генерального Прокурора України. Конкретна інформація або факти, які підлягають визнанню недостовірними, у позові не вказані. Позовна вимога щодо спростування інформації шляхом направлення офіційних листів не може бути задоволена, оскільки повноваження голови Громадської ради [PERSON] припинені постановою КМУ від 26.11.2014 р. № 688. Отже, суд, оцінюючи докази в їх сукупності, дійшов висновку про не обґрунтованість та не доведеність вимог позивача оскільки вони не відповідають вимогам ст. ст.. 57-59 ЦПК України.

Outcome: dismissed