Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-30 00:00:00

в грудні 2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначила, що 12.10.2017 року відповідач взяв у неї в борг 3 200 дол. США, які зобовязався повернути до 01.11.2017 року. На підтвердження боргу відповідачем власноручно була написана відповідна розписка від 12.10.2017 року. Посилаючись на те, що відповідач свої зобовязання не виконав належним чином, позивач просив стягнути з відповідача борг за договором позики. В судове засідання представник позивача [PERSON] не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, наполягав на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. Відповідно до п.4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. За таких обставин суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Позивач проти розгляду справи в порядку заочного провадження не заперечував. Дослідивши докази по справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких причин. Так, в судовому засіданні встановлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] виникли відносини, відповідно до умов яких останній отримав в борг грошові кошти в сумі 3 200 дол. США, які відповідач зобовязався повернути до 01.11.2017 року. На підтвердження цих умов особисто відповідачем було написано розписку. Проте відповідач порушив взяті на себе зобов`язання, оскільки не повернув грошові кошти, що були обумовлені договором, в сумі 3\~200 дол. США. Вказана обставина підтвердилася в судовому засіданні матеріалами справи. Згідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми, а знаходження розписки у позикодавця свідчить, згідно ст. 1047 ЦК України, про невиконання зобовязання боржником у повному обсязі. Статтею 1049 ЦК України передбачено обовязок позичальника повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно до ст. 1050 ЦК України якщо позивальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Таким чином, судом встановлено, що між сторонами мали місце договірні зобовязання, які відповідач порушив, а саме не повернув позивачу обумовлену суму, а тому суд вважає, що позовні вимоги про стягнення суми боргу по договору позики обґрунтовані та на підставі ст. 526 ЦК України підлягають задоволенню. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина другастатті 192 ЦК України). Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. При вирішенні справи суд також враховує правову позицію Верховного Суду України у справі за № 6-284цс17. Так, згідно з ст.524 ЦК України, зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до ч.1 ст.533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим ч.2 ст.524 та ч.2 ст.533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Так, сума боргу за договором позики станом на 31 січня 2019 року за офіційним курсом Національного банку України складає: 100 доларів за 2 775,55 гривні; відповідно 3 200 доларів США становлять 88\~800 гривні. Отже, загальна сума боргу відповідача [PERSON], яка підлягає стягненню становить 3 200 дол. США, що в еквіваленті на національну валюту становить 88 800 гривень. З матеріалів справи вбачається, що позивачем понесені судові витрати, пов'язані з сплатою судового збору в розмірі 988 грн. 51 коп. Згідно вимог ст. 133 ч.1 ЦПК України - судові витрати складаються із судового збору та інших витрат пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до вимог ст. 141 ч.2 п.1 ЦПК України - у разі задоволення позову на відповідача покладаються судові витрати, пов'язані з розглядом справи пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За такого, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в розмірі 889 грн. 66 коп. (90% задоволення позовних вимог).

Outcome: approved