Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-28 00:00:00

ВИМОГИ ПОЗИВАЧА [PERSON] звернулася до Олександрійського міськрайонного суд Кіровоградської області в інтересах свого малолітнього сина [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності. ПОЗИЦІЯ ПОЗИВАЧА 25.10.2002 року чоловіком позивача - [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу трикімнатної квартири [ADDRESS] . В 2009 році позивач разом з чоловіком, маючи неврегульовані кредитні відносини з ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», збиралась на заробітки за межі України. 09.06.2009 року [PERSON] продав вказану квартиру матері позивача [PERSON] за 13279грн. Однак на заробітки ні позивач ні її чоловік так і не поїхали, оскільки між ними та банком 28.09.2011 року було укладено мирову угоду, яка була затверджена ухвалою Олександрійського міськрайонного суду у справі №6-164/11. Рішенням Олександрійського міськрайонного суду у справі за позовом [PERSON] правовідносини з банком були припинені. Квартиру позивач з чоловіком вирішили знову на себе не переоформлювати через високу вартість такої процедури. 29.08.2013 року [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого спірну квартиру заповідала своїй онуці, племінниці позивача, [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті [PERSON] звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Під час оформлення [PERSON] документів на право на спадщину стало відомо, що [PERSON] , брат позивача, має право на обов`язкову частку в 1/6 вказаної квартири, внаслідок чого [PERSON] було отримано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 5/6 квартири. Право власності на 1/6 частку квартири [ADDRESS] , [PERSON] на даний час не оформлено. [PERSON] , крім того, за правом спадкування за законом після смерті [PERSON] також отримав і 1/6 частку квартири [ADDRESS] . 09.02.2016 року [PERSON] подарувала належні їй 5/6 квартири [ADDRESS] . сину позивача [PERSON] . В спірній квартирі зараз проживає позивач разом з чоловіком [PERSON] та молодшим сином [PERSON] . Також квартирою користується старший син позивача [PERSON] , який на даний час є студентом очного відділення Кіровоградської льотної академії Національного авіаційного університету та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] відповідач [PERSON] не приймав участі в утриманні квартири [ADDRESS] , право власності на частку в ній не оформив, що на думку позивача, негативно впливає на права малолітнього [PERSON] щодо спірної квартири. Відповідачем жодного разу не було сплачено кошти за комунальні послуги, не взято дольової участі в проведенні поточних ремонтів. Всі розходи щодо утримання квартири сплачують позивач та її чоловік [PERSON] , як законні представники малолітнього [PERSON] . За період з 01.01.2017 року по 31.12.2020 року за комунальні послуги було сплачено 42681,30, частка, яку повинен був сплатити [PERSON] становить 7113,55 грн. Така поведінка відповідача, на думку позивача. свідчить про те, що він втратив інтерес до квартири. Від будь-яких перемовин щодо викупу належної [PERSON] 1/6 частки спірної квартири останній відмовляється. Лист від 01.12.2020 року з пропозиціями щодо викупу вказаної частки [PERSON] отримувати відмовився. Позивач вважає, що внаслідок обставин, що склалися та поведінки відповідача, порушуються майнові права її малолітнього сина [PERSON] як власника 5/6 часток спірної квартири. Враховуючи викладене, позивач вважає, що існує не одна підстава для припинення права відповідача на частку у спільному майні. Так, частка відповідача є незначною порівняно з часткою, яка належить малолітньому [PERSON] ; спірна квартира не може бути поділена в натурі на 5/6 і 1/6 часток придатних для проживання; спільне володіння і користування квартирою є неможливими. Крім того, позивачем в якості компенсації вартості частки квартири, яка належить відповідачу, на депозитний рахунок внесено грошові кошти в сумі 57750грн. Також, позивач просить суд прийняти до уваги, що відповідачу належить 2/3 частки квартири [ADDRESS] та земельна ділянка площею 5,3567 га, кадастровий номер 3525283500:02:000:0303. Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, через канцелярію суду представник позивача подала заяву про розгляд справи без її участі та участі позивача, на позовних вимогах наполягає, проти заочного розгляду справи не заперечує. ПОЗИЦІЯ ТРЕТІХ ОСІБ У судове засідання представники Виконавчого комітету Олександрійської міської ради, Служби у справах дітей Олександрійської міської ради та Приватний нотаріус Олександрійського міського нотаріального округу Кібальнік Оксана Федорівна не з`явились. До розгляду справи по сутті вимог Приватний нотаріус Олександрійського міського нотаріального округу Кібальнік О.Ф. надала заява про розгляд справи без їх участі, при цьому зазначила, що зауважень та самостійних вимог до сторін вона не має. Від Виконавчого комітету Олександрійської міської ради та Служби у справах дітей Олександрійської міської ради на адресу суду будь-яких заяв, клопотань чи заперечень не надходило, причини неявки їх представників суду невідомі. ЗАПЕРЕЧЕННЯ ВІДПОВІДАЧА Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, будь-яких заяв та клопотань не подав, правом на відзив не скористався. Згідно ч. 4 ст. 223 та ч. 1 ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 13.04.2021 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 02.08.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. 20.12.2021 року постановлено ухвалу про заочний розгляду справи Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи в судове засідання, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ 12.09.2001 року в Палаці урочистих подій Олександрійського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , яка після реєстрації шлюбу змінила прізвище на [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про одруження серія [NUMBER] . 25.10.2002 року між [PERSON] та [PERSON] було укладеного договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який посвідчено приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу Бендеровим О.В., зареєстровано в реєстрі за №890. Згідно свідоцтва серія [NUMBER] про народження [PERSON] . [INFO] , батьками останнього є [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до свідоцтва серія [NUMBER] про народження [PERSON] , [INFO] , його батьками також є [PERSON] та [PERSON] . 09.06.2009 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу [ADDRESS] , який посвідчено приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу Стенюхіною І.В., зареєстровано в реєстрі за №1750. Договір укладено за згодою дружини продавця [PERSON] . 29.08.2013 року [PERSON] було складено заповіт, відповідно до якого належну їй квартиру [ADDRESS] , вона заповідала [PERSON] . Заповіт було посвідчено приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу Кібальник О.Ф. та зареєстровано в реєстрі за №1001. Згідно технічного паспорта на квартиру [ADDRESS] , виготовленого 19.09.1994 року, її власником вписано [PERSON] . В технічному паспорті на вказану квартиру, який виготовленого 25.11.2015 року, власником зазначена [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] . Згідно даних спадкової справи №1/2014, заведеної після смерті [PERSON] , з заявами про прийняття спадщини за законом звернулись її діти [PERSON] та [PERSON] . Ще одна дочка спадкодавця - [PERSON] від прийняття спадщини відмовилась на користь [PERSON] . Згідно дубліката свідоцтва про право власності на житло від 29.12.2007 року, посвідченого Олександрійською міською радою, квартира [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності належала [PERSON] та [PERSON] . Вказаний факт також підтверджується архівною довідкою КП «ОМБТІ» від 03.10.2014 року №1034. 11.10.2014 року [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на 1/6 частку квартири [ADDRESS] , яке посвідчене приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу Кібальник О.Ф. та зареєстровано в реєстрі за №1277. 14.10.2014 року свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на 1/3 частку квартири [ADDRESS] було видано [PERSON] . Вказане свідоцтво посвідчене приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу Кібальник О.Ф. та зареєстровано в реєстрі за №1292. Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03.12.2015 року, яке посвідчено приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу Кібальник О.Ф., зареєстровано в реєстрі за №1497, та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.12.2015 року №48973810, спадщину, яка складається з 5/6 часток квартири [ADDRESS] , прийняла [PERSON] . Відповідно до посвідчення серія [NUMBER] [PERSON] є інвалідом ІІІ групи з дитинства, а тому має право на обов`язкову частку у спадковому майні, в тому числі і на частку квартири [ADDRESS] . 09.02.2016 року між [PERSON] та малолітнім [PERSON] [INFO] , від імені якого на підставі дозволу органу опіки та піклування, як законні представники, діяли його батьки [PERSON] та [PERSON] , було укладено договір дарування частки квартири, відповідно до якого [PERSON] подарувала [PERSON] належні їй на підставі свідоцтва про право на спадщину 5/6 часток квартири [ADDRESS] . Договір дарування посвідчено приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу Приходько О.М. та зареєстровано в реєстрі за №118. Як свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек,Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 23.11.2020 року №233680371, [PERSON] є власником земельної ділянки кадастровий номер 3525283500:02:000:0303, площею 5,3567 га, яка розташована не території Іванівської сільської ради Світловодського (нині Олександрійського) району Кіровоградської області. Згідно розрахункових книжок про оплату комунальних послуг, які надаються ВАТ «Кіровоградгаз», ОКВП «Дніпро-Кіровоград», ВАТ «Кіровоградоблнерго», ТРК «КТМ», квартирної плати та плати за вивезення твердих побутових відходів за адресою: [ADDRESS] , особові рахунки відкрито на ім`я споживача, яким є [PERSON] . Відповідно до довідки КП «Житлогосп» від 20.01.2021 року за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , [INFO] , який є співвласником квартири, та [PERSON] , [INFO] , яка є матір`ю останнього. Згідно звіту про незалежну оцінку нерухомого майна - трикімнатної квартири, складеного оцінювачем [PERSON] , який діє на підставі кваліфікаційного свідоцтва оцінювача ФДМУ та УКШ МФ №7078 від 18.07.2009 року, ринкова вартість квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , станом на 17.12.2020 року складає 346500,00грн. Вартість 1/6 частки вказаної квартири складає 57750,00грн. 03.02.2021 року [PERSON] на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області внесено кошти в сумі 57750,00грн., що підтверджується квитанцією від 03.02.2021 року, заява на переказ готівки # 0.0.2002039384.1, код квитанції 9222-5517-4759-0037. ОЦІНКА СУДУ Наданими позивачем доказами доведено, що вона, її чоловік та їх малолітній син, який є власником 5/6 часток спірної квартири, тривалий час проживають в спірній квартирі, користуються нею, та оплачують витрати по утриманню квартири. А також зважаючи на те, що відповідачу належить 1 / 6 частина спірної квартири, однак останнім не надано будь-яких доказів на підтвердження несення ним витрат на утримання квартири, сплати комунальних послуг, а також тієї обставини, що він в будь-який інший спосіб приймав участь у витратах, яких потребує утримання власності, в тому числі здійснення поточних ремонтних робіт у належній йому на праві власності частці у спірній квартирі. При цьому, суд враховує ту обставину, що співвласники спірного домоволодіння не є членами однієї сім`ї, не проживають спільно і не ведуть спільне господарство. З пояснень відповідача вбачається про наявність між сторонами конфлікту. Зазначені обставини, окрім іншого, свідчать про неможливість спільного володіння та користування майном, а виділення та експлуатація окремої частки для відповідача, як співвласника квартири, є технічно неможливі. Будь-яких доказів на спростування вказаних обставин відповідачем в ході судового розгляду до суду не надано. Отже, позивачем в ході судового розгляду доведено, що частка відповідача є незначною і вона не може бути виділена в натурі. З огляду на те, що таке припинення права власності не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача, який на праві спільної часткової власності має іншу квартиру, приймаючи до уваги дотримання позивачем вимог ч. 2 ст. 365 ЦК України та внесення на депозитний рахунок суду ринкової вартості належної відповідачу частки спірної частки квартири у сумі 57750грн. 00 коп., суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. НОРМИ ПРАВА Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316,317,319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За правилом статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. У частинах першій, другій статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. У статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Отже, власність не тільки надає переваги, а й покладає певні обов`язки на власників майна. Це конституційне положення гарантує дотримання принципу забезпечення балансу між інтересами власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктами власності. Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, усього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власника з боку держави, фізичної чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків. Особи користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення й не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Проте, реалізуючи свої права, власник зобов`язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян, суспільства, не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не погіршувати природну якість землі, води, інших об`єктів природи. Під час здійснення своїх прав і виконання обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Згідно зі статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ст.360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів , а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями , пов`язаними із спільним майном. Частиною першою статті 365 ЦК України передбачено підстави, за наявності яких, суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні, а саме: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. З аналізу положень ст. 365 ЦК України та судової практики можна прийти до висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених п.п.1-3 ч.1 ст. 365 ЦК України підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном. Саме до такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 грудня 2018 року в справі № 908/1754/17 . Згідно з частиною 2 статті 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником. Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов`язань перед іншою. З аналізу судової практики вбачається, що поняття «незначна частка» є оціночним, тому при вирішенні спору в судовому порядку суд враховує співвідношення вартості всього майна, часток кожного, тощо. Виходячи із вказаних норм, з врахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в абз.1 п.6 постанови «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 04.10.1991р. №7 при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Поняття «незначна частка» є оціночним, тому при вирішенні спору в судовому порядку суд враховує співвідношення вартості всього майна, часток кожного тощо. При цьому, тягар доказування, що частки відповідачів є незначними і вони не можуть бути виділені в натурі, несе позивач. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Отже, первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. Однак, в матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо звернення відповідача до суду із вимогами про визначення порядку користування житловим приміщенням. Також в судовому засіданні не встановлено наявності між сторонами з цього питання домовленості. Судом встановлено, що позивачем вживались заходи щодо вирішення зазначеного питання в позасудовому порядку, а саме, позивач зверталась до відповідача з письмовою пропозицією щодо придбання належної йому частки у спірній квартирі, відправивши таку пропозицію на адресу відповідача рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення, однак, оскільки відповідач відмовився отримувати поштове відправлення. його було повернуто на адресу позивача, що підтверджується наданими позивачем копією квитанції про відправлення рекомендованого листа, штрих-кодовий ідентифікатор №280000767254, та роздруківкою його відстеження. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Встановивши дані обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] , яка діє в інтересах малолітнього [PERSON] , до [PERSON] є обґрунтованими і підлягають задоволенню в повному обсязі. Судові витрати залишити по фактично понесеним, оскільки позивач на їх стягненні з відповідача не наполягає. На підставі викладеного та

Outcome: approved