Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-21 00:00:00

Відповідачка [PERSON] , яка викликалася в судове засідання в порядку встановленому ЦПК України, в судове засідання не з`явилася. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явилася та подала до суду заяву у якій просить розглянути справу за її відсутності. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] , дошлюбне прізвище [PERSON] , зареєстрували шлюб 21 лютого 2009 року у виконавчому комітеті Шепітської сільської ради Путильського району Чернівецької області, про що 21 лютого 2009 року складено відповідний актовий запис №03. Сторони мають малолітніх дітей [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] . Вказані обставини стверджуються свідоцтвом про шлюб [PERSON] та [PERSON] виданим 21 лютого 2009 року та свідоцтвами про народження [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно рішення Кельменецького районного суду від 30 жовтня 2020 року по справі №717/945/20 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до договору купівлі-продажу від 19 грудня 2018 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19 грудня 2018 року, під час перебування сторін у шлюбі на ім`я відповідачки [PERSON] був придбаний спірний будинок з господарськими і побутовими будівлями та спорудами [ADDRESS] за 123 000 гривень. Згідно звіту №134 про оцінку нерухомого майна станом на 22 червня 2021 року вартість житлового будинку з господарськими і побутовими будівлями та спорудами [ADDRESS] становить 129040 гривень. Таким чином між сторонами склалися правовідносини з приводу поділу майна. Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування вказаної презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15. Враховуючи наведене, суд вважає, що сторонами було придбано за час перебування у шлюбі спірний житловий будинок з господарськими і побутовими будівлями та спорудами [ADDRESS] , а відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними. Відповідачкою належними та допустимим доказами не доведено, що правовий режим спільного сумісного майна не поширюється на спірний будинок. Відповідно до частин другої, третьої статті 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно з абзацом 2 частини другої статті 372 ЦК України за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Суд не вбачає наявність обставин, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, абзацом 2 частини другої статті 372 ЦК України за яких суд може відступити від засади рівності часток подружжя у спірному житловому будинку. Відповідачка не надала суду доказів того, що спірний житловий будинок був придбаний за її особисті кошти. Суд враховує, що презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування вказаної презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Таку правову позицію Верховний Суд виклав в постанові від 28 липня 2021 року у справі №487/3037/16-ц. З огляду на вказаний висновок Верховного Суду позивач не зобов`язаний доводити підстави набуття ним права спільної сумісної власності на житловий будинок з господарськими і побутовими будівлями та спорудами [ADDRESS] , оскільки таке нерухоме майно було придбане під час шлюбу сторін, а тому таке його право презюмується. Тягяр доказування обставин, необхідних для спростування вказаної презумпції, покладається на відповідачку. В свою чергу відповідачка не надала належних та допустимих доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на спірний житловий будинок. Враховуючи наведене, суд вважає, що позов слід задовольнити повністю та визнати за позивачем [PERSON] право спільної часткової власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими і побутовими будівлями та спорудами [ADDRESS] . Суд вважає, що з відповідачки на користь позивача слід стягнути 908 гривень в рахунок відшкодування витрат понесених на сплату судового збору та 900 гривень в рахунок відшкодування витрат понесених на оплату визначення вартості спірного майна. Відповідно до ч.1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно до пункту 5 статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Враховуючи викладене вище, на підставі ст. 372 Цивільного кодексу України, ст.ст. 36, 60, 63, 70, 71 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved