Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-11 00:00:00

В грудні 2014 року позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послалась на те, що 14 жовтня 2014 року уклав з відповідачем договір фінансового лізингу № 01/14-00467 для придбання транспортного засобу (трактору), який є нікчемним внаслідок недодержання в момент його укладання вимог закону щодо його нотаріального посвідчення та невідповідності положенням ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» через несправедливість умов договору, введення позивача в оману. Крім того, на момент укладання договору відповідач надавав фінансові послуги не будучі фінансовою установою і не маючи на це відповідні ліцензії. На підставі викладеного, зазначаючи про виконання всіх своїх обов'язків за договором, що виразилось у сплаті внесків на загальну суму 19000,000 гривень, позивач просив суд встановив нікчемність вказаного договору, застосувати реституцію та зобов'язати відповідача відшкодувати позивачу сплачені ним кошти у вказаному розмірі та судові витрати. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі, а справу за відсутності відповідача, розглядати в заочному порядку. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся. У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності із вказаними вище обставинами дає судові підстави для застосування положень ст.ст. 224, 225 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 14 жовтня 2014 року між позивачем та відповідачем був укладений договір фінансового лізингу № 01/14-00467, за умовами якого відповідач, як лізингодавець, зобов'язався придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування позивачеві на строк та на умовах, передбачених цим договором, а позивач, як лізингоодержувач, своєчасно та у повному обсязі сплачувати лізингові платежі відповідно до умов договору. Відповідно до преамбули вказаного договору він був укладений з позивачем як фізичною особою в розумінні ст. 24 Цивільного кодексу України. 14 жовтня 2014 року, тобто в день укладання цього договору, позивач сплатив відповідачу згідно умов цього договору грошові кошти в сумі 19000,00 гривень, що підтверджується квитанцією № 13789.361.1. Згідно умов вказаного договору, предмет лізингу є власністю лізингодавця (п. 1.5 договору) та придбається ним на своє ім'я за договором купівлі-продажу у продавця автомобіля (п. 4.6 договору). Пунктами 1.7, 1.8 договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії за організацію та оформлення договору ( 10% від вартості предмету лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмету лізингу). Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж впродовж (але не більше) 12 місяців з моменту підписання договору платежами, визначеними лізингодавцем залежно від вартості предмета лізингу в додатку № 1 до даного договору, який є його невід'ємною частиною, та розрахований по формулі, визначеній в п. 8.2.2 даного договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію. Зі змісту вказаних умов договору вбачається, що цивільно-правові відносини, які виникли між позивачем та відповідачем за договором № 01/14-00467 від 14 жовтня 2014 року є фінансовим лізингом в розумінні 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» та ч. 1 ст. 806 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України та ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду), з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом, а також положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Приймаючи до уваги, що умовами договору лізингу, укладеного між позивачем та відповідачем, було передбачено передавання позивачу предмету лізингу саме у користування, відповідно і до цивільно-правові відносини, які виникли між позивачем та відповідачем, підлягають застосуванню загальні положення про найм (оренду). Крім того, слід зазначити, що відповідно до п. 1.1 договору лізингу № 01/14-00467 від 14 жовтня 2014 року предметом лізингу є трактор МТЗ «Белорусь» 892. Зі змісту ст. 34 закону України «Про дорожній рух», п. 1.10 правил Дорожнього руху, затверджених постановою КМУ України від 10 жовтня 2001 р. № 1306, Технічного регламенту затвердження типу сільськогосподарських та лісогосподарських тракторів, їх причепів і змінних причіпних машин, систем, складових частин та окремих технічних вузлів, затвердженого Постановою КМУ від 28 грудня 2011 р. N 1367, трактор - це вид наземного механічного транспортного засобу. Таким чином, цивільні правовідносин, які виникли між позивачем та відповідачем на підставі договору фінансового лізингу №01/14-00467 від 14 жовтня 2014 року, окрім норм параграфа 6 глави 58 Цивільного кодексу України (лізинг) та Закону України «Про фінансовий лізинг», підпадають під регулювання параграфа 5 цієї глави (найм (оренда) транспортних засобів), як спеціальних норм. Так, відповідно до ч. 1 ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі, а договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Системне тлумачення названих правових норм приводить до висновку, що як для договору найму так і для договору фінансового лізингу передбачена однакова загальна норма про те, що такі договори повинні бути укладені у письмовій формі. Проте окремою спеціальною нормою передбачено, що договір найму транспортного засобу, який укладається за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню і в силу приписів ст. 806 ЦК України ці спеціальні вимоги повинні застосовуватись до договорів фінансового лізингу, які укладаються з фізичною особою відносно лізингу транспортного засобу. Обґрунтованість такого тлумачення зазначених правових норм підтверджується тим, що відповідно до п.3.12 глави 5 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року, договори лізингу транспортних засобів за участю фізичної особи посвідчуються нотаріусами з дотриманням загальних правил посвідчення договорів найму (оренди) та з урахуванням особливостей, установлених Цивільним кодексом України та Законом України «Про фінансовий лізинг». Таким чином, зважаючи на те, що однією зі сторін договору фінансового лізингу №01/14-00467 від 14 жовтня 2014 року є позивач, як фізична особа, а предметом лізингу є наземний самохідний транспортний засіб, вказаний договір повинен був бути посвідчений нотаріально. Відповідно до ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину встановлена законом (нікчемний правочин), визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно ч.1 ст.236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Таким чином, суд приходить до висновку, що оскільки договір фінансового лізингу між сторонами у справі нотаріально не був посвідчений, він у відповідності до ст.ст.220, 236 ЦК України є нікчемним з моменту його вчинення - 14 жовтня 2014 року. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочин кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. При цьому, суд враховує роз'яснення наведені у п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно яких, вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. За таких обставин, у відповідності до ст.216 ЦК України суд може застосувати в даному випадку наслідки недійсності нікчемного правочину. Отже, оскільки позивач сплатив на користь відповідача кошти в сумі 19000,00 грн. за правочином, який є нікчемним, зазначені грошові кошти підлягають стягненню з відповідача у справі на користь позивача. Стосовно доводів позивача про відсутність у відповідача ліцензії на здійснення фінансового лізингу, то даний факт свого підтвердження в судовому засіданні не знайшов. Позивачем не надано належних доказів на підтвердження даного факту, а правом про витребування доказів судом - позивач не скористався. Вирішуючи питання про судові витрати у справі, враховуючи те, що позивач при зверненні з позовом до суду звільнений від їх оплати, суд вирішує це питання у відповідності до ст.88 ЦПК України та вважає за необхідне стягнути їх з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved