Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-17 00:00:00

В жовтні 2018 року позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на нерухоме майно, посилаючись на те, що 22 січня 2000 року помер [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина на 1/2 частку домоволодіння, яке розташовано по вул. О.Кобилянської, № 17 в с. Котелеве Новоселицького району, яку ніхто не прийняв та якою почала відкрито користуватися та безперервно володіти його співмешканка [PERSON] до дня її смерті 20 січня 2018 року. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на іншу 1/2 частку даного домоволодіння. Спадщину після її смерті позивачі прийняли своєчасно як спадкоємці за заповітом. Однак, оскільки при житті спадкодавець не отримав правовстановлюючих документів на домоволодіння, вони не можуть оформити на себе право власності на вказане спадкове майно. Просили суд визнати за ними в рівних частках право власності на 1/2 частку домоволодіння в порядку спадкування після смерті [PERSON] та на 1/2 частку домоволодіння за набувальною давністю після смерті [PERSON], до давності володіння майном якого слід приєднати час, протягом якого майном володіла спадкоємець [PERSON]. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача [PERSON] міської ради обєднаної територіальної громади в судове засідання не зявився, направивши до суду заяву, в якій позов визнав та просив розглянути справу у його відсутності. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, вислухавши пояснення представника позивачів, дослідивши матеріали справи та враховуючи, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, оскільки визнання позову відповідачем не суперечить встановленим обставинам по справі та не порушує права та інтереси інших осіб, дійшов висновку про розгляд справи у підготовчому судовому засіданні та задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до довідки [PERSON] міської ради № 1159 від 04 жовтня 2018 року станом на 1990-1991 роки домоволодіння, яке розташовано по вул. О.Кобилянської, № 17 в с. Котелеве Новоселицького району відносилося до дворів колгоспного типу, в якому були зареєстровані та проживали [PERSON] та [PERSON], в силу чого виходячи з положень ст. 123 ЦК УРСР в редакції 1963 року кожен з них мав рівні долі у колгоспному дворі, тобто по 1/2 частці домоволодіння. Житловий будинок вказаного домоволодіння побудований в 1960 році на відведеній для вказаної мети земельній ділянці та зареєстрований в Котелівській сільській раді Новоселицького району в погосподарській книзі із наданням відповідної адресної частини, що підтверджується технічним паспортом домоволодіння. Дані обставини у своїй сукупності свідчать про те, що житловий будинок та господарські споруди вказаного домоволодіння побудовані відповідно до діючого на час їх будівництва законодавства, належним чином були зареєстровані органом місцевого самоврядування і належали зареєстрованим та проживаючим в ньому станом на 1991 рік особам на праві спільної сумісної власності. 22 січня 2000 року помер [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина на 1/2 частку вказаного домоволодіння, яке ніким не було прийнято, що підтверджується наявними у справі довідками нотаріусів [PERSON] нотаріального округу та довідкою [PERSON] міської ради № 1530 від 07 грудня 2018 року. Після смерті [PERSON] у спадковому домоволодінні продовжувала жити його співмешканка [PERSON], тим самим вона відкрито користувалися та безперервно володіла часткою [PERSON] у домоволодінні до дня її смерті 20 січня 2018 року. Звертаючись до суду позивачі вказали на те, що протягом тривалого часу відкрито користуються 1/2 часткою вказаного домоволодінням, спадщину на яке не можуть оформити за ЦК УРСР, а тому просили визнати за ними право власності на 1/2 частку домоволодіння за набувальною давністю. Розглянувши дані позовні вимоги, суд виходить з того, що відповідно до частини першої\~статті 344 ЦК\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено\~ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя\~статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга\~статті 344 ЦК). Статтею 328 ЦК України\~передбачається, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючи положення статей\~335\~і\~344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Виходячи зі змісту статей\~335\~і\~344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об'єкт третіми особами за набувальною давністю. Ураховуючи положення пункту 8\~Прикінцевих та перехідних положень ЦК\~про те, що правила\~статті 344 ЦК\~про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що\~ЦК\~набрав чинності з 01 січня 2004 року, положення\~статті 344 ЦК\~поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01 січня 2001 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давності володіння почався раніше 01 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з\~\~01 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 5 від 7 лютого 2014 року, можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей\~15,\~16 ЦК України, а також ч. 4\~ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Виходячи зі змісту частини першої\~статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно\~(пункт 5 частини першої\~статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Як вбачається з матеріалів справи, то позивачі не можуть оформити на себе спадщину після смерті [PERSON], майном якого після відкриття спадщини відкрито та безперервно володіла спадкоємець [PERSON], оскільки відповідно до спадкового права\~\~Цивільного Кодексу Української РСР\~у редакції 1963 року, який діяв на час відкриття спадщини після померлого [PERSON], існувало лише дві черги спадкоємців за законом, відповідно до яких співмешканці (особи, які проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу) не входили до кола спадкоємців. Пунктом 1 ч. 1\~ст. 549 Цивільного Кодексу Української РСР\~у редакції 1963 року\~\~визнавалось, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Як вже зазначалось вище, однією з визначальних\~\~підстав набуття\~\~права власності за набувальною давністю у відповідності до\~ст. 344 ЦК України\~є добросовісність володіння - якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Судом встановлено, що вказане домоволодіння ні за ким не рахується, право власності на нього не зареєстроване, на балансі ні в кого не перебуває. Позивачі як родичі спадкоємці померлої [PERSON] вважають, що після смерті останньої,\~\~фактично прийняли спадщину на домоволодіння. В той же час, [PERSON] залишилось до дня своєї смерті проживати у спадковому домоволодінні, яке належало на праві спільної сумісної власності їй та своєму співмешканцю [PERSON], про те, що в силу законодавства чинного на\~\~дату смерті останнього вона не входила до кола спадкоємців померлого не знала. Суд вважає, що вказане свідчить про те, що позивачі як і спадкодавець [PERSON] не знали та не могли знати, що з моменту смерті [PERSON], вони володіють домоволодінням без законних підстав, тобто володіють чужим майном. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачі, а до них спадкодавець [PERSON], добросовісно заволоділи чужим майном і продовжують відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом більше десяти років, починаючи з 22 січня 2000 року, яким є 1/2 частка домоволодіння по вул. О.Кобилянської, № 17 в с. Котелеве Новоселицького району Чернівецької області, яке належала [PERSON], в звязку з чим набули\~\~право власності на вказане майно на підставі\~ст. 344 ЦК України. Після смерті [PERSON] 20 січня 2018 року відкрилася спадщина на 1/2 частку домоволодіння, яка належало їй у спільному сумісному майні колишнього колгоспного двору. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч.1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Статтею 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини встановлений у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. При житті 21 вересня 2016 року [PERSON] заповіла позивачам в рівних долях все своє майно. Спадщину після її смерті позивачі як спадкоємці за заповітом своєчасно прийняли в рівних долях по 1/4 частці домоволодіння, звернувшись із відповідними заявами до нотаріальної контори в межах шестимісячного терміну з часу відкриття спадщини, що підтверджується матеріалами спадкової справи. Однак, у звязку із смертю спадкодавця та відсутністю за ним правовстановлюючих документів на домоволодіння, нотаріальна контора відмовила позивачам у видачі свідоцтва про право на спадщину на домоволодіння. Враховуючи, що позивачі є спадкоємцями за заповітом після смерті [PERSON] та своєчасно прийняла спадщину, інших спадкоємців не має, то право власності на 1/2 частку домоволодіння слід визнати за ними в порядку спадкування. У звязку із визнанням позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України позивачам слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду, що складає по 352 гривень 40 копійок. На підставі ст.ст. 120, 123, 524, 529, 548, 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року, ст.ст. 328, 344, 1218, 1223, 1268, 1269, 1270 ЦК України, суд

Outcome: approved