Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-01 00:00:00

В грудні 2016 року [PERSON] (Позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до [PERSON] (Відповідач) провизнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням (а.с.3-4). Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником квартири [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу від 26.11.2009р. У вказаній квартирі зареєстрована одна особа - [PERSON]. Відповідач, який на даний час зареєстрований за вказаною адресою з 2012 року в ній не проживає. Оскільки, за вищевказаною адресою Відповідач не проживає, виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються, Позивачка була змушено звернутися до суду за захистом своїх прав. В судовому засіданні 02.03.2017р. за клопотанням Позивачки як свідка було допитано [PERSON], яка повідомила суду, що вона проживає в будинку [ADDRESS] з 1997 року. Як зазначає свідок вона знайома з позивачкою, оскільки в них є діти і вони неодноразово бачилися на вулиці під час прогулянок та в парадному будинку. Вказала, що років п'ять не бачила Відповідача, зараз в квартирі проживає Позивачка з дітьми В судовому засіданні Позивачка позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до положень ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що Позивачка проти заочного розгляду справи не заперечує, суд на підставі ч.1 ст.224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Судом встановлено, 26.11.2009р. між [PERSON], [PERSON], в особі [PERSON] (Продавці) та [PERSON] (Позивач/Покупець) було укладено Договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого Продавці продали, а Покупець купив квартиру [ADDRESS]. Згідно Договору, Покупець набуває права власності на квартиру з моменту нотаріального посвідчення та державної реєстрації цього договору (а.с. 5-6). Відповідно до Довідки Форми 3 №1314 від 23.11.2016р., виданої Будинкоуправлінням №12 Київського квартирно-експлуатаційного управління, в квартирі [ADDRESS] зареєстровано одну особу - [PERSON] (а.с.10). Наявними у матеріалах справи Актами, затвердженими Начальником БУ-12 ККЕУ, підтверджується, що відповідач - [PERSON], не проживає в квартирі [ADDRESS] протягом тривалого часу, а саме з 2012 року, тобто більше 6 місяців. Дана обставина встановлена у Актах, затверджених Начальником Будинкоуправління №12 Київського квартирно-експлуатаційного управління від 17 травня, 13 червня, 14 липня 2016 року, 07 лютого та 01 березня 2017 року, які складені про те, що [PERSON] за вищевказаною адресою не проживає (а.с. 7-9, 30-31). Відповідно до ст. 64 Житлового кодексу Української РСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Статтею 65 Житлового кодексу Української РСР визначено, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно із ч. 1 ст. 163 ЖК Української РСР у разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Відповідно до ст. 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї, за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно із ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, оскільки Відповідач [PERSON] не проживає в квартирі [ADDRESS] більше 6 місяців, тобто більше встановленого законом строку, доказів, які б підтверджували поважність причин відсутності останнього за зареєстрованим місцем проживання в матеріалах справи не міститься, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] є обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню. Враховуючи наведене, на підставі 64, 65, 71, 72, 163 Житлового кодексу Української РСР, та

Outcome: approved