Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-11 00:00:00

В грудні 2015 року позивач звернувся в суд з цим позовом до Публічного акціонерного товариства „[PERSON] Аваль (надалі ПАТ „[PERSON] Аваль), посилаючись на порушення його прав відповідачем / а.с. 2 5 /. Позивач [PERSON] в судові засідання не зявлявся, в матеріалах справи мається його письмова заява, в якій він просив розглянути справу у його відсутність за участі представника [PERSON] / а.с. 107 /. Під час розгляду справи по суті представник позивача адвокат [PERSON], що діє на підставі відповідних повноважень / а.с. 108-112 /, а в подальшому в судових дебатах і сам позивач, заявлений позов підтримали, просили задовольнити його, пояснивши, що 12 травня 2008 року між банком відповідачем, в особі керуючого його Миргородського відділення [PERSON] та позивачем [PERSON] було укладено договір на вклад Універсальний (без пролонгації) № 20/02-02/25, за яким позивач передав банку готівкою 40 000 гривень строком на 12 місяців з відсотковою ставкою по вкладу 24 % річних. Як стверджувала сторона позивача, відсотків він не отримував. На підтвердження отримання та зарахування коштів позивачу було видано прибутковий касовий ордер. З пояснень сторони позивача вбачається, що звернення [PERSON] до керівництва відповідача про повернення суми вкладу і прострочених відсотків, після закінчення строку дії договору, не було задоволено. Між тим, сам відповідач повідомляв правоохоронні органи про те, що позивач був ошуканий третьою особою [PERSON] Представники відповідача [PERSON] та Бухонкін Є,В., які діють на підставі відповідних довіреностей / а.с. 134, 55 /, заявлений позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні повністю, пояснивши, що ні договір ні прибутковий касовий ордер, на які посилається сторона позивача не зареєстровані та не обліковуються у відповідача. Кошти за цим договором від позивача в установу банку відповідача не надходили, рахунки не відкривалися. Форма цього договору не відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно правовими актами у сфері банківської діяльності чи банківськими правилами. Таких документів стороною позивача суду не надано, а надані не відповідають Інструкції про касові операції в банках України. Представник Банку [PERSON] не мала повноважень на здійснення касових операцій та самочинно визначати відсоткові ставки. З цих підстав заявлені вимоги є безпідставними. Третя особа на стороні відповідача [PERSON], будучи зареєстрованою за адресою, зазначеною в позовній заяві / а.с. 13 /, а відтак належним чином, в порядку передбаченому абзацом 4 ч. 5 ст. 74 ЦПК України, повідомленою про день та час розгляду справи / а.с. 242, 243 /, в судове засідання не прибула, про причини своєї неявки суд не повідомила, свого ставлення до заявленого позову не висловила. Заслухавши пояснення сторони позивача і відповідача, дослідивши письмові докази по справі та проаналізувавши їх в сукупності, суд приходить до висновку про те, що заявлений позов підлягає до часткового задоволення з наступних обґрунтувань. Судом встановлено, що 12 травня 2008 року між позивачем [PERSON] та АППБ „ Аваль ( надалі перейменованим у ПАТ „[PERSON] Аваль) було укладено Договір № 20/02 02/25, за умовами якого позивач передав відповідачу банку терміном на 12 місяців готівкою грошові кошти в сумі 40000 гривень з виплатою 24 % річних / а.с. 7 /. Факт передачі позивачем цих коштів відповідачу на виконання умов вищезгаданого Договору підтверджується прибутковим касовим ордером № 3 від 12 травня 2008 року, другий примірник якого оглянуто в судовому засіданні / а.с. 8 /. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. За змістом ст. 631 ч. 2 ЦК України договір набирає чинності з моменту його укладення. Статтею 638 ч. 1 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу ( депозиту ) одна сторона ( банк ), що прийняла від другої сторони ( вкладника ) або для неї грошову суму ( вклад ), що надійшла, зобовязується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку встановлених договором. Статтею 1059 ЦК України передбачено, що договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативноправовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Суд вважає, що Договір від 12 травня 2008 року, копія якого надана стороною позивача, на підтвердження заявлених позовних вимог, другий примірник якого оглянутий судом відповідно до вимог ч. 2 ст. 64 ЦПК України, відповідає вимогам згаданих норм, оскільки має просту письмову форму й містить усі істотні умови, необхідні для договору даного виду, а саме: суму вкладу, розмір відсотків за користування вкладом, порядок їх нарахування, термін дії договору. Пункт 8 глави 2 розділу ІІІ Інструкції про касові операції у банках України передбачає, що після завершення приймання готівки клієнту видається квитанція ( другий примірник прибуткового касового документа ) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція, або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції, а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ. Надана позивачем копія прибуткового касового ордеру від 12 травня 2008 року / а.с. 8 / відповідає вказаним вимогам Інструкції та змісту п. 2.2 укладеного договору в частині номеру відкритого рахунку, а отже цей ордер є документом, який підтверджує внесення відповідної суми до банку, тобто письмова форма договору банківського вкладу є додержаною. Одночасно з цим такий договір підписано від імені банку повноважною особою [PERSON], оскільки таке повноваження начальника Миргородського відділення Полтавської обласної дирекції на той час ВАТ „[PERSON] Аваль як укладення депозитних договорів від імені банку, передбачалося довіреністю, виданою їй 27.12.2006 року / а.с. 45 /. На час укладення цього договору остання працювала на посаді начальника Миргородського відділення, відповідно до наказу і згідно своїх посадових інструкцій, мала забезпечувати якісне обслуговування клієнтів, залучала та обслуговувала багатих, заможних клієнтів, забезпечувала контроль за організацією касової роботи у відділенні, за збереженням готівки, проведення касових операцій. Частиною 4 ст. 95 ЦК України встановлено, що керівники філій та представництв призначаються юридичною особою і діють на підставі виданої нею довіреності. Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Згідно ст. 237 ч. 1 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобовязана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Статтею 239 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обовязки особи, яку він представляє. При таких обставинах суд вважає додержаною письмову форму Договору банківського вкладу від 12 травня 2008 року. Одночасно з цим суд не може прийняти до уваги посилання представників банку відповідача на невідповідність змісту прибуткового касового ордеру за згаданим Договором вимогам Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої Постановою Правління національного банку України від 14 серпня 2003 року №337, оскільки положення вказаної Інструкції встановлюють порядок і вимоги щодо здійснення банками, їх філіями та відділеннями касових операцій і не встановлюють будь яких обовязкових правил поведінки для клієнтів банку. У правовідносинах позивача [PERSON] з банком касову операцію проводила працівник банку, а не сам позивач, а тому останній і не може бути відповідальним за порушення працівниками банку положень згаданої інструкції та інших внутрішніх банківських нормативних документів. Виданий банком [PERSON] прибутковий касовий ордер за Договором мають підпис посадової особи, достовірність та повноваження якої засвідчені печаткою банку. Отже, цей ордер є документом бухгалтерського обліку, складеним представником банку і за його відповідність вимогам нормативних актів несуть відповідальність саме працівники банку, а не вкладник позивач. Разом з цим відповідно до пункту 6.4 Договору банк відповідач брав на себе зобовязання нести відповідальність за дії службовця, уповноваженого приймати вклади від фізичних осіб (в даному випадку [PERSON]М.), як за свої власні. Крім того, за висновками комплексної судово-технічної експертизи документів та судовопочеркознавчої експертизи № 3431/3432 від 31.05.2016 року, які суд визнає вірогідними та такими, що узгоджуються із сукупністю інших доказів, підписи і рукописні записи ( буквені і цифрові ) в договорі № 20/02 02/25 на вклад Універсальний ( без пролонгації ), підписи в прибутковому касовому ордері № 3 від 12.05.2008 року виконані саме [PERSON] Монтаж відтисків печатки АППБ «Аваль» та підписів від імені працівника банку ([PERSON]М.) за допомогою компютерної або копіювально-розмножувальної техніки не проводився / а.с. 198-210 /. Та обставина, що Постановою Правління АППБ „Аваль №П-78/8 від 03.11.2004 року встановлені порядок, форми типи і види депозитних договорів не має правового значення, тому, що відповідно до ст. 57 Конституції України, кожному громадянину гарантується право знати свої права та обовязки, а тому закони та інші нормативно правові акти, які визначають права та обовязки громадян, повинні бути доведені до відому населення у порядку, встановленому законом. Закони та інші нормативно-правові акти, які визначають права та обовязки громадян, не доведені до відома населення у порядку, встановленому законом, є недійсними. Вказаний нормативно правовий акт офіційно не опублікований і в Єдиний державний реєстр нормативних актів не включений. Суд не може прийняти до уваги посилання представника банку відповідача, як заперечення відносно позову на те, що кошти від позивача за Договором від 12.05.20018 року до каси банку не надходили і рахунки по цьому депозитному договору не відкривалися, оскільки ці обставини не спростовують факту передачі позивачем коштів відповідальному працівнику банку за цим Договором, тим більше, що проведення по касі отриманих коштів та відкриття рахунку не могло залежати від волі вкладника. Крім цього, за умовами згаданого договору (п.2.2), відповідний рахунок зобовязувався відкрити банк, а у виданому вкладнику ордері банком було зазначено номер рахунку, який повинен був відкритий ним, відповідно до укладеного договору. При вирішенні спору суд зважає також і на наявність рішення Миргородського міськрайонного суду області від 06 травня 2016 року, яке набрало законної сили, за позовом Публічного акціонерного товариства «[PERSON] Аваль» до позивача [PERSON] про визнання недійсним договору на вклад Універсальний (без пролонгації) № 20/02-02/25 від 12 травня 2008 року. Цим рішенням відмовлено у задоволенні такого позову, а відтак за приписами ст. 61 ч. 3 ЦПК України не підлягає доказуванню та обставина, що договір на вклад Універсальний (без пролонгації) № 20/02-02/25 від 12 травня 2008 року, на основі якого позивачем заявлено відповідний позов, є дійсним / а.с. 254 258 /. Статтею 17 Загальної декларації прав людини, передбачено ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Згідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. У відповідності до ст. 526 ЦК України зобовязання мають виконуватися відповідно умов договору та вимог Цивільного кодексу України. За змістом ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до пункту 3.2.3. раніше згаданих Договорів вкладник має право по закінченню строку договору отримувати всі належні йому суми коштів за договором готівкою. Стаття 1060 ЦК України встановлює що, за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобовязаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Умови договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Згідно з положеннями ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається. Виходячи із системного аналізу вищенаведеного законодавства, враховуючи факти, встановлені судом, ПАТ „[PERSON] Аваль зобовязаний повернути позивачу, внесену останнім суму вкладу по Договору № 20/02-02-25 на вклад Універсальний (без пролонгації) від 12.05.2008 року, а відмова від такого повернення є неправомірною. Тому суд вважає, що вимога позивача про стягнення суми вкладу за вищевказаним Договором ґрунтується на законі, а отже підлягає до задоволення у сумі, зазначеній у позовній заяві, а саме 40000 гривень. При вирішенні позовних вимог в частині стягнення із відповідача відсотків за користування кредитом суд виходить із наступного. Статтями 6, 627 ЦК України утверджений принцип свободи договору, згідно якого сторони вправі на власний розсуд врегульовувати свої відносини за договором, якщо це не суперечить прямій указівці закону, або якщо обовязковість для сторін певних приписів закону прямо не випливає з їх змісту або суті відносин між сторонами. Окрім того, статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину. Укладений [PERSON] договір банківського вкладу у встановленому законом порядку недійсним не визнаний. Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 06 травня 2016 року, яке ухвалою колегії суддів Апеляційного суду Полтавської області від 23 червня 2016 року залишено без змін, було відмовлено в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «[PERSON] Аваль» до [PERSON] про визнання недійсним договору на вклад Універсальний (без пролонгації) № 20/02-02-25 від 12.05.2008 року / а.с. 254 256 /. Ні Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з фізичними і юридичними особами (п. 1.9), ні рішення Комітету з управління активами та пасивами від 25 квітня 2008 року не містять прямих указівок про незаконність, недійсність або нікчемність умов договорів банківського вкладу в частині визначення розміру процентів, якщо вони перевищують максимальний розмір відсоткової ставки по вкладам. Відповідно до ч. 1 ст. 360 7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняті за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обовязковим для усіх судів України. При вирішенні позовних вимог [PERSON] щодо стягнення відсотків за користування грошовим вкладом суд виходить із положень ч. 2 ст. 1070 ЦК України, за якою проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу, та приймає до уваги зміст постанови Верховного Суду України № 6-302цс від 27 квітня 2016 року, в якій сформульовано правову позицію, щодо стягнення процентів за користування грошовим вкладом у разі неналежного виконання умов договору після закінчення терміну його дії. Оскільки в Договорі не визначений розмір процентної ставки за користування грошовим вкладом після закінчення терміну його дії у разі неналежного виконання зобовязань за ним, не передбачено його автоматичної пролонгації та зміни умов в односторонньому порядку, відсотки річних у розмірі 24 % за укладеним Договором мають бути нараховані за період з 12 травня 2008 року по 12 травня 2009 року в сумі 9600 грн. ( із розрахунку: 40000 х 24 : 100 = 9600 гривень ). Відповідно до рішення Комітету з управління активами та пасивами банку № 7/1 від 01.02.2007 року, гранична відсоткова ставка по вкладах «До запитання» у гривнях складала 0,5 % річних і діяла з 01.04.2007 року. З 02.04.2010 року розмір відсоткових ставок по рахунках фізичних осіб «До запитання» було зменшено до 0,01 % річних рішенням Комітету з управління активами та пасивами банку № 100302/РІ/1 від 02.03.2010 року / а.с. 50, 51 /. Таким чином, за період з 13.05.2009 року по 01.04.2010 року відсотки за Договором мають бути нараховані в сумі 177 грн. ( із розрахунку: 40000 х 0,5%/365*323 = 177 гривень ), а за період з 02.04.2016 року до 17.12.2015 року (дата звернення з позовом до суду) відсотки мають бути нараховані в сумі 8336 грн. ( із розрахунку: 40000 х 0,01%/365*2084 = 22,85 гривень ). Всього з відповідача на користь позивача в рахунок заборгованих відсотків по вкладу необхідно стягнути 9799,85 гривень. При вирішенні даного спору судом приймається як обовязкова до застосування постанова Верховного Суду України № 6-39цс від 29 травня 2013 року, в якій зроблено правовий висновок про те, що у разі порушення Банком обовязку повернути вклад і нараховані проценти з нього підлягають стягненню на користь вкладника окрім суми депозиту проценти по банківським вкладам за прострочений строк до дня фактичного повернення коштів вкладникам, а також 3% річних за несвоєчасне виконання грошового зобовязання на підставі частини 2 ст. 625 ЦК України. Виходячи з вищенаведених розрахунків, суд вважає необхідним стягнути із ПАТ „[PERSON] Аваль на користь позивача в рахунок 3% річних від суми неповернутого боргу в сумі 9899,97 гривень ( із розрахунку: (40000+9799,85)х 3%/365*2409 (кількість днів після закінчення строку дії договору) = 9899,97 гривень ). При вирішенні позовних вимог [PERSON] щодо стягнення пені у розмірі 0,05 % від неповернутої суми вкладу за кожен день затримки відповідно до п. 4.1 укладених Договорів суд виходить із положень ст. 258 ЦК України про спеціальну позовну давність відносно стягнення пені в один рік, та приймає до уваги зміст постанови Верховного Суду України № 6-116цс від 06 листопада 2013 року, в якій сформульовано правову позицію, за якою стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. З цих підстав, розрахунки пені, наведені позивачем у позовній заяві, є вірними та приймаються до уваги судом. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] з урахуванням принципу диспозитивності, визначеного ст. 11 ЦПК України про стягнення процентів, нарахованих у межах строку дії депозитних договорів, річних за несвоєчасне виконання грошового зобовязання та пені, нарахованої у межах одного року, ґрунтуються на законі. При цьому суд виходить з того, що на вимогу вкладника до банку про видачу вкладу позовна давність не поширюється, що встановлено п. 2 ч. 1 ст. 268 ЦК України. Понесені позивачем [PERSON] судові витрати по оплаті позову судовим збором, які документально підтверджені / а.с. 1 / на суму 6090 гривень, підлягають до часткового відшкодування за рахунок відповідача згідно до положень ст. 88 ч. 1 ЦПК України пропорційно до розміру задоволених позовних. При цьому судом враховується, що розрахункова сума судового збору за позовом [PERSON] становить 1460,15 грн., а тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 669, 62 грн. (1460,15*45,86% (відсоток задоволених позовних вимог).

Outcome: partial