Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-17 00:00:00

В жовтні 2014 року [PERSON] (Позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (Відповідач-1), [PERSON] (Відповідач-2), Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві про визнання державної реєстрації незаконною та зобов'язання скасувати її, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, в якому просив: 1) визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію права власності за № 21557383 від 13.05.2014р. за [PERSON] (номер облікової картки платника податків: [NUMBER]) на квартиру [ADDRESS], реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 12534480000, № запису про право власності 5631196 здійснену реєстраційною службою Головного управління юстиції у м. Києві; 2) визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] укладений між [PERSON] та [PERSON] 12 вересня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 764 (а.с.2-4). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва (суддя Маліновська В.М.) від 28.10.2014р. відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в судовому засіданні (а.с.17). В судовому засіданні 23.02.2015р. Позивач подав уточнену позовну заяву до [PERSON] (Відповідач-1), [PERSON] (Відповідач-2), третя особа: Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, в якій просив: 1) визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] укладений між [PERSON] та [PERSON] 12 вересня 2014 року, посвідчений [PERSON] - приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу; 2) витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], шляхом: - скасування державної реєстрації права власності за № 21557383 від 13.05.2014р. на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], за [PERSON], - скасування державної реєстрації права власності за № 26752675 від 12.09.2014р. на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], за [PERSON]; 3) визнати за [PERSON] право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] (а.с.126-131). Свої позовні вимоги Позивач обгрунтовує тим, що з договору купівлі-продажу від 27 червня 2012 року вбачається, що [PERSON] набув право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS]. 22.02.2013р. Реєстраційна служба головного управління юстиції у м. Києві зареєструвала право власності Позивача на вказану квартиру. 29 вересня 2014 року Позивачу стало відомо, що відповідно до даних державного реєстру на нерухоме майно квартира зареєстрована за іншою особою, а саме за відповідачем-2 - [PERSON] З огляду на той факт, що Позивач квартиру не відчужував, ніяким чином права третім особам на квартиру не передавав, довіреностей іншим особам на вчинення вищезазначених дій не видавав, тобто не вчиняв будь-яких дій, направлених на перехід права власності до іншої особи, оспорювана квартира не є предметом будь-якого обтяження. За таких обставин Позивач звернувся до ВМ Шевченківського РУ ГУМВС України в м. Києві з заявою про вчинення злочину невстановленою особою, яка шахрайським шляхом заволоділа квартирою [ADDRESS], відомості по даній заяві внесені до єдиного реєстру досудових розслідувань № 12014100100011240 від 14.10.2014р. Під час досудового слідства було встановлено, що право власності на квартиру перейшло до [PERSON] за договором купівлі-продажу квартири посвідченого 12.09.2014р. [PERSON]. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу. З наданих нотаріусом документів, вбачається, що Відповідач-1 [PERSON] з метою заволодіння майном (квартирою) Позивача шляхом обману звернувся до реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві та пред'явив для реєстрації підроблені документи, а саме рішення Апеляційного суду м. Києва у справі № 22-ц/799/1155/2014 від 23.04.2014р., та на підставі підроблених документів було здійснено перереєстрацію права власності на Відповідача-1. Разом з тим, з листа Апеляційного суду м. Києва вбачається, що в провадженні вказаного суду відповідна справа ніколи не розглядалась, рішення не приймалось, а відтак спірна квартира незаконно вибула з володіння Позивача поза його волею. Ухвалою суду від 23.02.2015р. провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа: реєстраційна служба Головного управління юстиції в м. Києві, - закрито в частині вимог щодо визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності за № 21557383 від 13.05.2014р. за [PERSON] (номер облікової картки платника податків: [NUMBER]) на квартиру [ADDRESS], реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: № 12534480000, № запису про право власності 5631196, здійснену реєстраційною службою Головного управління юстиції в м. Києві, та залучено в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору - Реєстраційну службу Головного управління юстиції у м. Києві (а.с.146-147). В березні 2015 року [PERSON] - дружина Відповідача [PERSON] не погоджуючись з ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва про відкриття провадження у справі № 761/31546/14-ц від 28.10.2014р. звернулась з апеляційною скаргою до Апеляційного суду м. Києва (а.с.158-160), який своєю ухвалою від 17.04.2015р. відмовлено у прийнятті та повернуто апелянту апеляційну скаргу (а.с.171). В червні 2015 року Відповідач - [PERSON] не погоджуючись з ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва про відкриття провадження у справі № 761/31546/14-ц від 28.10.2014р. звернувся з апеляційною скаргою до Апеляційного суду м. Києва (а.с.234-235 т1), який своєю ухвалою від 25.08.2015р. відмовлено у відкритті апеляційного провадження (а.с.5-6 т2). В судовому засіданні представники Позивача - [PERSON]., [PERSON]. позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх в повному обсязі. Представник Відповідача [PERSON] - [PERSON]. проти позову заперечила та просила відмовити в його задоволенні. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заперечень чи пояснень по суті позовних вимог не надав. Третя особа свого представника в судове засідання не направило, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Заслухавши пояснення представників Позивача та Відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що згідно Договору купівлі-продажу квартири від 27.06.2012р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кузьміним О.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 15, Позивач купив квартиру під номером [ADDRESS] (реєстраційний номер в реєстрі прав власності на нерухоме майно - 33762817, зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 27.05.2011р.) (а.с.7-8). Право власності на зазначену квартиру зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно за Позивачем, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 12534480000, що підтверджується Витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 686591 від 22.02.2013р. (а.с.9). При цьому [PERSON] зареєстрував своє право власності на спірну квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 21557383 від 13.05.2014р., на підставі рішення Апеляційного суду м.Києва від 23.04.2014р. (а.с.77). Так, в матеріалах справи наявне рішення Апеляційного суду м. Києва (апеляційне провадження № 22-ц/799/1155/2014) від 23 квітня 2014 року у справі за апеляційною скаргою [PERSON], який діє на підставі довіреності в інтересах [PERSON] на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 02 листопада 2013 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири укладеним та визнання права власності, згідно з яким - за [PERSON] визнано право власності на трикімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 97,20 кв.м. та водночас припинено право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS], яке належало йому на підставі договору купівлі-продажу квартири, серія та номер: 269, виданого 27.06.2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кузьмін О.О. (а.с.75-76). В подальшому, згідно договору купівлі-продажу від 12.09.2014р., посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON]., зареєстрованого в реєстрі за № 764, [PERSON], від імені якого діяв [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої 02.09.2014р. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В.В., за реєстровим № 2562 (Продавець за договором), передав у власність [PERSON] (Покупець за Договором) квартиру [ADDRESS] (а.с.10-11). Право власності [PERSON] зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 26752675 від 12.09.2014р. (а.с.113 на звороті). Разом з тим, згідно Листа Апеляційного суду м.Києва вих. № 22-ц від 01.2015 встановлено, що згідно відомостей автоматизованої системи документообігу суду цивільна справа за номером апеляційного провадження 22-ц/799/1155/2014 в провадженні Апеляційного суду м. Києва не перебувала, крім того, відповідно до відомостей Довідника кодів судів загальної юрисдикції України Апеляційному суду м. Києва присвоєно код «796» (а.с.55). Водночас, у провадженні Шевченківського районного суду м. Києва не перебувало справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири укладеним та визнання право власності, що підтверджується Листом Шевченківського районного суду м. Києва від 05.02.2015р. № 3869/07-01/14-Вих/К-301 (а.с.139) З Витягу по кримінальному провадженню № 12014100100011240, внесеному до ЄРДР за заявою [PERSON] 14.10.2014р. вбачається, що 20.09.2014р. невстановлена особа шахрайським шляхом заволоділа квартирою [ADDRESS], що належить [PERSON] (а.с.12). Водночас, 29.09.2014р. до Шевченківського РУ ГУМВС України в м. Києві з заявою звернувся [PERSON], який повідомив, що 12.09.2014р. у [ADDRESS] у приватного нотаріуса [PERSON] невстановлена особа, під приводом продажу квартири [ADDRESS] шахрайським шляхом заволоділа його грошовими коштами, про що дані внесені до ЄРДР № 12014100100010513 від 30.09.2014р., що підтверджується довідкою Шевченківського РУ ГУМВС України в м. Києві (а.с.48). Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. У п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. N 9 визначено: «Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.». Згідно п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009р., відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, на момент вчинення правочину. Згідно ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. Відповідно до ч.1 та ч.3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Враховуючи те, що як встановлено судом під час розгляду справи рішення Апеляційного суду м.Києва у справі № 22-ц/799/1155/2014 від 23.04.2014р., яким ніби-то було визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] та припинено право власності Позивача на зазначену квартиру, - ніколи не приймалось, а відтак є підробленим, що підтверджується матеріалами справи, суд приходить до висновку, що укладення договору купівлі-продажу від 12 вересня 2014 року вчинено з порушенням вимог ст.203 ЦК України щодо вільного волевиявлення учасника правочину на його укладення, а саме законного власника спірної квартири - [PERSON] і відповідності такого правочину його внутрішній волі як власника відповідного майна, а отже відповідно до ст. 215 ЦК України такий правочин визнається судом недійсним. Таким чином, суд дійшов висновку, що квартира [ADDRESS] вибула з володіння Позивача - [PERSON] не з його волі. Правові наслідки недійсності правочину встановлені ст. 216 ЦК України. Згідно з вимогами частини першої цієї статті Кодексу недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. За ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до вимог ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Згідно роз'яснень, які містяться в п. 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч. 1 ст. 388 ЦК України. Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що оскільки спірна квартира вибула з володіння Позивача не з його волі, то вона підлягає витребуванню від добросовісного набувача - Відповідача-2 - [PERSON]. Таким чином, оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено, що договір купівлі-продажу від 12 вересня 2014р. щодо продажу квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] було вчинено з недодержанням в момент укладення договору вимог, які встановлених ст. 203 ЦК України щодо вільного волевиявлення власника квартири [PERSON] і відповідності такого правочину його внутрішній волі, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог шляхом встановлення недійсності Договору купівлі-продажу від 12.09.2014р., посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON]. та зареєстрованого в реєстрі за №764, та витребування спірної квартири з чужого незаконного володіння у добросовісного набувача - [PERSON] Поряд з цим суд приходить до висновку, що задоволення позовної вимоги про визнання за Позивачем права власності на квартиру, яка і так є його власністю, не підлягає задоволенню, оскільки не ґрунтується на вимогах закону. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Підстав, вказаних у наведені статті Закону судом не встановлено, оскільки у даному випадку права позивача підлягають захисту саме шляхом витребування майна. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 15, 16, 27, 202, 203, 215, 216, 237, 330, 387, 388 ЦК України, з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009р., Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, та

Outcome: partial