Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-03 00:00:00

В грудні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини з України без згоди та супроводу батька, який в березні 2017 року уточнила та просила ухвалити рішення, яким надати їй, [PERSON] дозвіл, без дозволу (згоди) батька [PERSON] на виготовлення документів для тимчасового виїзду малолітньої дитини [PERSON], [INFO] за межі України з 05 липня 2017 року по 05 листопада 2017 року до Ізраїлю у супроводі матері; надати їй, [PERSON] дозвіл на тимчасовий вивіз малолітньої дитини [PERSON], [INFO] за кордон без дозволу (згоди) та супроводу батька [PERSON] за межі України до Ізраїлю з 05 липня 2017 року по 05 листопада 2017 року. В обґрунтування позову позивачка вказала, що вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі, який на підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2016 року розірвано. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO]. Дитина перебуває на її матеріальному утриманні, вона піклується про здоров'я дитини, фізичний, духовний та моральний стан, та повністю матеріально забезпечує дитину. З метою відпочинку й оздоровлення доньки вона має намір виїхати з нею на обмежений строк до Ізраїлю, але батько дитини відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на тимчасовий виїзд доньки, під її супроводом за кордон. Метою поїздки є оздоровлення та відпочинок дитини, поїздка є короткостроковою та не має на меті постійне проживання за межами України, жодні права батька щодо дитини порушені не будуть. Через відсутність згоди батька, вона вимушена звернутися з даною позовною заявою до суду. Позивачка [PERSON] та її адвокат за договором про надання правової допомоги Маркело В.О. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити в їх задоволенні. Представник третьої особи Служби у справах дітей Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради у судове засідання не з'явився, надав суду лист про розгляд справи без їх участі (а.с.37). Вислухавши пояснення сторін та їх представників, повно та всебічно вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Згідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 20 липня 2012 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб (а.с.12). Від шлюбу у подружжя [PERSON] народилася донька [PERSON], [INFO], що підтверджується Свідоцтвом про народження (а.с.13). Спільне життя подружжя не склалося, за рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2016 року їх шлюб було розірвано (а.с.14). Дитина залишилася проживати разом з матір'ю [PERSON] (а.с.15). Між сторонами виник спір щодо надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої доньки без згоди батька, що підтверджується матеріалами справи. Питання про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини [PERSON] без згоди та супроводу батька було розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Індустріальної районної у місті Дніпрі ради 16 січня 2017 року на якому були присутні батьки дитини, однак [PERSON] не отримала дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька, що підтверджується Висновком органу опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпрі ради №18/5-78 від 14 лютого 2017 року (а.с.38-39). Відповідно до ст. 313 ЦК України, визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 року № 3857-ХІІ, Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою КМУ від 31.03.1995 року № 231. Правила перетину державного кордону громадянами України затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 із змінами та доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16 річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18 річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правила оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою КМУ від 31.03.1995 року № 231 (із змінами) визначено, зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку, у супроводі одного з батьків або в супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: коли другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджує запис про батька у свідоцтві про народження дитини, і він відсутній у пункті пропуску; коли у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким прямує громадянин, який не досяг 16 річного віку, або проїзному документі є відповідний запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік в дипломатичному представництві України за кордоном; у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків, рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків, рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім, рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним, рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої ВДВС із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої ст. 135 СК України (під час виїзду за кордон у супроводі одинокої матері). Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Позивачка неодноразово зверталася до [PERSON] з питанням щодо надання дозволу на виїзд за кордон їх спільної неповнолітньої дитини, однак колишній чоловік не надає дозволу на виїзд дитини за кордон, при цьому такими діями порушує права своєї доньки на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Відповідно до ст. 6 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 27 Європейської Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої 27 лютого 1991 року, за якою, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 150, ч. 1 ст. 155 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати її до самостійного життя, поважати дитину, і здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України, за якою батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про охорону дитинства» дитина та її батьки для возз'єднання сім'ї мають право на вільний в'їзд в Україну та виїзд з України у порядку, встановленому законом. Батьки, інші члени сім'ї та родичі, зокрема ті, які проживають у різних державах, не повинні перешкоджати одне одному реалізувати право дитини на контакт з ними, зобов'язані гарантувати повернення дитини до місця її постійного проживання після реалізації нею права на контакт, не допускати неправомірної зміни її місця проживання. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Встановлено, що дитина має діагноз затримки речового мовлення та знаходиться на обліку у лікаря-логопеда, а також часто і подовгу хворіє, у зв'язку з чим дитині необхідно лікування і оздоровлення. На ряду з встановленим діагнозом затримки речового мовлення, дитина потрапила в групу ризику по частоті застудних захворювань, оскільки схильна до постійних хвороб (нежить, кашель, симптоми вірусної інфекції, бронхіти). Позивачка має можливість відпочити разом з дитиною та оздоровити доньку протягом 2017 року в Ізраїлі. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] бажає повезти доньку на відпочинок та оздоровлення з метою розширення її кругозору, ознайомлення з культурою інших народів, для стимулювання вивчення іноземних мов та підготовкою до самостійного життя та укріплення дитячого імунітету, однак не може отримати згоди на такі поїздки у відповідача. Згідно правової позиції, що міститься в висновках ухвал Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 569/5827/16-ц від 15.12.2016 року, від 09.11.2016 року № 520/7102/15-ц, від 16.03.2016 року № 6-33303ск15, від 16.11.2016 року №/2008/16-ц, від 23.03.2016 року № 6-38909ск15, від 27.01.2016 року №6-32111ск15, суд має можливість відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» виносити рішення на конкретно визначений в часі разовий виїзд дитини без згоди одного із батьків, не позбавленого батьківських прав з зазначенням конкретного місця слідування дитини та строку, на який дитина буде знаходитися за кордоном, та, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди одного із батьків суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини та можливості спілкування з ним. Позивачка, в уточненому позові, просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон на конкретно визначений в часі разовий виїзд: з 05 липня 2017 року по 05 листопада 2017 року та вказує конкретне місце слідування дитини - країну: Ізраїль. Оскільки у позивачки є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування, суд приходить до висновку, що надання позивачці дозволу на вивезення без згоди батька дитини на визначений період до визначеної країни за межі України фактично не позбавить батька можливості брати участь у вихованні та можливості спілкування з донькою, що також не суперечить вищезазначеному принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року та положенням СК України. Аналізуючи вищевикладені обставини справи, суд прийшов до висновку про доцільність задоволення позовних вимог та надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO] за кордон без згоди батька, а тому відповідно до вищезазначеного, з метою забезпечення гарантованих державою прав та інтересів дитини, суд приходить до висновку про обґрунтованість та задоволення позовних вимог в повному обсязі. Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути сплачений нею судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп.

Outcome: approved