Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-03 00:00:00

В грудні 2019 року до суду звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] , з вимогами про усунення перешкод в реалізації права власності на нерухоме майно шляхом вселення в квартиру та стягнення матеріальної шкоди. В обґрунтування вказаних вимог зазначила про те, що є власником Ѕ частки квартири [ADDRESS] . Власником іншої Ѕ частини вказаної квартири є [PERSON] . В січні 2018 року відповідачка самовільно, без згоди, змінила замки, до квартири позивача не пускає. Позивач звернулась до Деснянського управління поліції ГУНП в м. Києві із заявою про незаконні дії відповідача, однак її звернення до поліції було безрезультатним. Станом на даний час відповідач не бажає надавати дублікат ключів від квартири, та до квартири позивача не пускає. Через незаконні дії відповідача позивач вимушена знімати орендоване житло за адресою: [ADDRESS] . Щомісячно позивач сплачує орендну плату в розмірі 4600,00 грн. Своїми незаконними діями відповідач завдала матеріальної шкоди в розмірі 101200,00 грн. У зв`язку з вищевикладеним позивач просила вселити її до квартири [ADDRESS] . Стягнути з відповідача на ї користь 101200,00 грн. в якості відшкодування матеріальних збитків. Зобов`язати [PERSON] не чинити перешкоди позивачу у користуванні квартирою. Ухвалою суду від 24.12.2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судовому засіданні представник позивача - адвокат Пічурін А.А., наполягав на задоволенні позовних вимог, не заперечував щодо заочного розгляду справи. Відповідач - [PERSON] в судові засідання не з`являлась, причини неявки суду не повідомляла, про день, час та місце розгляду справи судом повідомлялась належним чином, шляхом направлення процесуальних документів за вказаною позивачем адресою, яка є місцем її реєстрації, при цьому поштова кореспонденція була повернута без вручення з поштовою відміткою за закінченням терміну зберігання. Згідно п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо адреси сторони судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно ч. 10 ст. 130 ЦПК України, якщо місцеперебування відповідача невідоме, суд розглядає справу після надходження до суду відомостей щодо його виклику до суду в порядку, визначеному цим Кодексом. Положеннями частини 4 ст. 223 ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи викладені вище обставини та думку представника позивача, Деснянським районним судом м. Києва 04.03.2020 року постановлена ухвала про заочний розгляд справи, відповідно до положень ст. ст. 223 ч. 4, 280, 281 ЦПК України, без участі відповідача на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши представника позивача, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про можливість часткового задоволення позову з таких підстав. Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінюючи аргументи, викладені в позовній заяві суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, № 303-A, параграф 29). Згідно із ч.1 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частинами 1, 3 ст.47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Позивач - [PERSON] є власником Ѕ частки квартири [ADDRESS] , що підтверджується копіями договору дарування квартири від 03.11.2017 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Крім того, співвласником даної квартири є також [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло. Відповідно до копії технічного паспорта спірна квартира складається з 1 кімнати, жилою площею 19,2 кв.м., кухні площею 7,5 кв.м., ванної кімнати площею 2,6 кв.м., вбиральні (поєднаної) площею 1,0 кв.м., коридору площею 4,7 кв.м. Квартира обладнана балконом площею 1,04 кв.м., має загальну площу 36,04 кв.м. Так, відповідно до вимог ч.1 ст. 316 ЦК правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно до ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до листа Деснянського УП ГУНП у м. Києві від 26.11.2018 року, заяву [PERSON] розглянуто та рекомендовано звернутись в суд для вирішення цивільно-правових відносин. Статтею 321 ЦК визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні. Зазначені норми кореспондуються із частиною першою статті першої Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, згідно якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Згідно ч.1, 3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна у натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ч.1, 2, ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). У відповідності до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Враховуючи встановлені обставини та оцінивши в сукупності досліджені докази, суд приходить до висновку, що відповідач перешкоджає позивачу у вільному володінні та користуванні нерухомим майном, співвласником якого вона є, чим порушуються права та законні інтереси позивача на вільне володіння власністю. Крім того, вказані обставини були підтверджені показами свідка [PERSON] , яка суду показала, що восени 2019 року декілька разів приїжджала з позивачем до спірної квартири, але відповідач відмовлялась впускати позивача до квартири. У зв`язку з вищевикладеним суд вважає, що вимоги позивача про вселення у спірну квартиру та зобов`язання відповідача не чинити їй перешкоди у користуванні нею є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача на її користь в якості відшкодування матеріалах збитків 101200,00 грн., то вони не підлягають до задоволення, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами. На підставі викладеного та

Outcome: partial