Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-17 00:00:00

В грудні 2014 року [PERSON] (надалі по тексту - позивач) звернувся до суду із позовом до Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємства комунально-побутового обслуговування», первинна профспілкова організація РС СКП «Спецкомбінат ПКПО» (надалі по тексту - відповідач 1), Первинна профспілкова організація РС СКП «СПЕЦКОМБІНАТ ПКПО» (далі по тексту - відповідач 2), третя особа: директор Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємства комунально-побутового обслуговування» Голуб Олександр Олексійович, відповідно до якого просив визнати незаконним Наказ № 189 від 22.10.2014р., Наказ № 199 від 11.12.2014р., поновити позивача на посаді начальника відділу кадрів Ритуальної служби СКП «СККПО», стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 11.12.2014р. по день поновлення на роботі, стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 4 000 грн. В подальшому позивач неодноразово змінював позовні вимоги, остаточно просив суд визнати незаконним і скасувати Протокол № 15 від 10.12.2014р. ППО РС СКП «СПЕЦКОМБІНАТ ПКПО», визнати незаконним і скасувати рішення Первинної профспілкової організації ППО РС СКП «Спецкомбінат ПКПО» № 12 від 10.12.2014р. про надання згоди на звільнення члена профспілкового комітету - позивача, скасувати Наказ відповідача № 199-к від 11.12.2014р. про звільнення, зобов'язати відповідача поновити позивача на посаді начальника відділу кадрів відповідача, стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, з 11.12.2014р. по день поновлення на роботі, стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 4 000 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 2 100 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач перебував із відповідачем 1 у трудових відносинах. Відповідно до заяви позивача від 31.01.2014р., останнього було взято на профспілковий облік з 01.02.2014р, позивачем сплачувались членські внески. 25.02.2014р. позивача було обрано членом профспілкового комітету. Наказом № 199-к від 11.12.2014р. позивача було звільнено із займаної посади на підставі п. 5 ст. 41 КЗпП України. Вказаний Наказ позивач вважає незнаним та таким, що підлягає скасуванню з наступних підстав. Наказом № 189 «Про проведення службового розслідування» відповідача від 22.10.2014р. позивача було відсторонено від виконання службових обов'язків начальника відділу кадрів. Тобто, позивач фактично не приступав до виконання своїх обов'язків і з 22.10.2014р. вже не був посадовою особою. 24.11.2014р. відповідач 1 звернувся до відповідача 2 з Поданням № 1537 про звільнення позивача саме як посадової особи на підставі п. 5 ст. 41 КЗпП України. Наказом № 222 від 02.12.2014р. вже після винесення Подання і проведення зборів Первинної профспілкової організації ППО РС СКП «Спецкомбінат ПКПО» відповідачем 1 було скасовано Наказ № 189 від 22.10.2014р. Із вказаним Наказом позивач ознайомлений не був, крім того позивачу також не було відомо і про Акт від 04.12.2014р., відповідно до якого позивач начебто відмовився ознайомлюватись із Наказом № 222 від 02.12.2014р. Крім того, відповідно до Наказу № 207-к від 24.11.2014р. позивачу була надана відпустка з 24.11.2014р. по 03.12.2014р. Саме в цей час відповідач 1 звернувся до Голови Первинної профспілкової організації ППО РС СКП «Спецкомбінат ПКПО» з Поданням № 1537 від 24.11.2014р. щодо надання дозволу на звільнення позивача. 27.11.2014р. на засіданні ППО РС СКП «Спецкомбінат ПКПО» було прийнято рішення про перенесення засідання у зв'язку з відсутністю позивача. 10.12.2014р. повторно відбувся розгляд питання щодо надання згоди на розірвання трудового договору з позивачем, під час якого позивач не був присутній, оскільки останній про це не повідомлявся. В порушення вимог ч. 3 ст. 43 КЗпП України та ч. 2 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» члени профкому надали згоду на розірвання трудового договору за відсутності позивача. Оскільки відповідач 2 не мав права розглядати питання щодо звільнення позивача за його відсутності, то Протокол № 15 від 10.12.2014р. є незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Наказ № 199-к від 11.12.2014р. про звільнення позивача також є незаконним, оскільки на момент звільнення позивач не був посадовою собою, а отже не міг бути звільнений на підставі п. 5 ст. 41 КЗпП України. У зв'язку з незаконним звільненням позивач просив стягнути на свою користь з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, з 11.12.2014р. по день поновлення на роботі. Крім того, незаконними діями відповідача 1 щодо звільнення позивача останньому було завдано моральної шкоди, яку позивач оцінює в розмірі 4000 грн., тобто 50 % від його середньомісячної заробітної плати. Також позивачем додатково було понесено витрати на правову допомогу в розмірі 2 100 грн. У зв'язку з вище викладеним, позивач звернувся до суду із вказаним позовом. В судовому засіданні позивач, представник позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили задовольнити позов з підстав викладених в ньому. Представник відповідача 1 в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, просив відмовити в їх задоволенні, оскільки позовні вимоги є необґрунтованими. Відповідач 1 повідомляв позивача про Наказ № 222 від 02.12.2014р., однак останній відмовився ознайомлюватись з ним, про що був складений акт. Відповідач 1 зазначає, що звільнення позивача відбулось із дотриманням процедури звільнення, відповідач 1 24.11.2014р. звернувся до відповідача 2 з відповідним Поданням і у відповідності до ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» відповідач 1 10.12.2014р. отримав попередню згоду відповідача 2 на звільнення позивача, при цьому вказане питання розглядалось двічі, що підтверджується протоколами засідань від 26.11.2014р. та від 10.12.2014р., тобто під час перебування позивача на роботі, а тому останній не міг не знати про проведення засідання і вирішення питання про його звільнення. При цьому, відповідач 1, заперечуючи проти стягнення і середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зазначив, що позивачем не було надано відповідного розрахунку, а позивачу вже було виплачено середній заробіток за шість місяців в силу ст. 44 КЗпП України, а тому останній не має права вимагати повторної виплати за час вимушеного прогулу. Крім того, позивачем не надано доказів завдання йому моральної шкоди, тому відповідач 2 заперечував проти задоволення вказаної вимоги також. Представник відповідача 2 в судове засідання не з'явився, через канцелярію суду надав письмові заперечення, відповідно до яких просив відмовити в задоволенні позовних вимог з тих підстав, що 24.11.201 4р. голова профкому Курбет А.І. повідомляла позивача в телефонному режимі про надходження від відповідача 1 Подання про надання згоди на його звільнення. Позивач на засідання 26.11.2014р. не з'явився, про що було складено відповідний протокол та перенесено засідання на 10.12.2014р., а 04.12.2014р. коли позивач вийшов на роботу, заступником директора Бочаровим Д.М., радником директора Курбет Ю.П. та організатором з персоналу Вегерою О.О. позивачу було надано Акт запрошення на засідання профкому на 10.12.2014р. на 16 год. 00 хв., який був оголошений позивачу. Разом з тим, ознайомитись під підпис позивач з ним відмовився. 09.12.2014р. позивача повторно було запрошено на засідання профкому на 10.12.2014р., коли останній позивач перебував на роботі, але він на засідання профкому не з'явився. Відповідач 2 вважає, що останнім було всіх передбачених законом заходів щодо повідомлення позивача про засідання профкому, а тому твердження позивача про те, що відповідачем 2 було порушено процедуру погодження звільнення позивача є такими, що не відповідають дійсності. Третя особа в судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові пояснення представника відповідача 2, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. За умовами ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В судовому засіданні встановлено, що 12.05.2011р. позивача було прийнято на посаду начальника відділу кадрів Ритуальної служби СКП «Спецкомбінат ПКПО» (а.с. 21). 31.01.2014р. позивача було взято на профспілковий облік відповідно до Заяви позивача від 31.01.2014р. (а.с. 15). 25 лютого 2014р. відповідачем 2 було прийнято рішення щодо затвердження складу профспілкового комітету, до якого, зокрема увійшов позивач, що підтверджується Протоколом № 4 зборів ППО РС СКП «Спецкомбінат ПКПО» від 25.02.2014р. (а.с. 16-19). 09.04.2014р. прокуратурою м. Києва було направлено директору РС СПК «Спецкомбінат» Подання за вих. № 07/1/1-124вих-14 про усунення порушень вимог законодавства про працю, причин та умов, що їм сприяють, відповідно до якого відповідача 1 було зобов'язано розглянути вказане Подання та вжити заходів щодо усунення порушень законодавства. Крім того, вказане подання стосувалось і вирішення питання про притягнення до дисциплінарної відповідальності позивача (а.с. 11-13). На підставі вказаного Подання 22 жовтня 2014 року відповідачем 1 було видано Наказ № 189 «Про проведення службового розслідування», відповідно до якого позивача було відсторонено від виконання службових обов'язків начальника відділу кадрів на час проведення службового розслідування та, зокрема, визначено строк проведення службового розслідування з 22.10.2014р. по 19.12.2014р. (а.с. 14). 24.11.2014р. відповідач 1 на підставі заяви позивача видав Наказ № 207-к «Про надання відпустки», відповідно до якого позивачу було надано відпустку без збереження заробітної плати на 10 календарних днів, з 24.11.2014р. по 03.12.2014р. (а.с. 141). 02.12.2014р. відповідачем 1 видано Наказ № 222 «Про скасування наказу», відповідно до якого Наказ № 189 від 22.10.2014р. «Про відсторонення від роботи начальника відділу кадрів РС СКП «Спецкомбінат ПКПО» [PERSON] визнано таким, що втратив чинність (а.с. 111). В матеріалах справи міститься також Акт від 04.12.2014р., що засвідчує відмову позивача від ознайомлення з наказом № 222 від 02.12.2014р. та який складений та підписаний старшим інспектором з кадрів відділу кадрів Стахнюк Я.К., заступником директора Бочаровим Д.В. та організатором з персоналу Вегера О.О. (а.с. 112). 24.11.2014р. відповідач 1 звернувся до відповідача 2 з Поданням № 1537, відповідно до якого повідомив, що має намір скористатись можливістю звільнення посадової особи шляхом припинення її повноважень та просив розглянути вказане подання та надати згоду на звільнення позивача на підставі п. 5 ст. 41 КЗпП України, на підставі рішення власника (а.с. 119). 26.11.2014р. відбулось засідання ПК ППО РС СПК «Спецкомбінат ПКПО» щодо розгляду вказаного Подання та вирішення питання про надання згоди на звільнення позивача, на якому було прийнято рішення відкласти розгляд вказаних питань на 10.12.2014р. у зв'язку із відсутністю позивача (а.с. 121-122). В матеріалах справи наявні Акт про запрошення [PERSON] на засідання профспілкового комітету ППО ППО РС СПК «Спецкомбінат ПКПО» на 10.12.2014р., підписані заступником директора Бочаровим Д.В., радником директора Курбет Ю.П. та організатором з персоналу Вегера О.О. від 04.12.2014р. (а.с. 173) та Акт про повторне запрошення [PERSON] на засідання профспілкового комітету ППО ППО РС СПК «Спецкомбінат ПКПО» на 10.12.2014р., підписані заступником директора Бочаровим Д.В., радником директора Курбет Ю.П. та організатором з персоналу Вегера О.О. від 09.12.2014р. (а.с. 174), з яких вбачається, що позивача запрошували на засідання відповідача 2, разом з тим останній відмовився підписати вказані Акти-запрошення. 10.12.2014р. на засіданні ПК ППО РС СПК «Спецкомбінат ПКПО» було розглянуте Подання відповідача 1 та прийнято рішення про надання згоди на звільнення позивача на підставі п. 5 ст. 41 КЗпП України, що підтверджується відповідним Протоколом № 15 (а.с. 123-124). Суд не приймає до уваги доводи позивача про те, що відповідачем 2 було порушено процедуру вирішення питання про звільнення позивача, що є наслідком визнання Протоколу №15 незаконним, з огляну на наступне. Так, на працівників, обраних до профспілкових органів, поширюються гарантії, передбачені главою XVI КЗпП України та Закону України «Про професійні спілки, їх права, та гарантії діяльності». Звільнення зазначеної категорії працівників згідно пункту 5 статті 41 КЗпП України відбувається у порядку, визначеному статтею 252 КЗпП України, а саме: звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об'єднання професійних спілок). Звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу працівників, які обиралися до складу профспілкових органів підприємства, установи, організації, не допускається протягом року після закінчення строку, на який обирався цей склад (крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі у зв'язку із станом здоров'я, що перешкоджає продовженню даної роботи, або вчинення працівником дій, за які законом передбачена можливість звільнення з роботи чи служби). Така гарантія не надається працівникам у разі дострокового припинення повноважень у цих органах у зв'язку з неналежним виконанням своїх обов'язків або за власним бажанням, за винятком випадків, якщо це пов'язано із станом здоров'я. Відповідно до ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», у випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний термін обгрунтоване письмове подання роботодавця про розірвання трудового договору з працівником. Подання роботодавця має розглядатися у присутності працівника, щодо якого воно подано. Розгляд подання за відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. У разі нез'явлення працівника або його представника на засідання розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах терміну, визначеного частиною першою цієї статті. При повторному нез'явленні працівника без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06.11.1992, № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу, крім випадків, передбачених статтями 43 і 43-1 КЗпП. Звільнення погоджується з органом профспілки, яка утворена і діє на підприємстві, і членом якої є працівник. Згода профспілкового органу на звільнення не може бути визнана такою, що має юридичне значення, якщо не додержані вимоги про участь у засіданні цього органу більше половини його членів, або згода давалась на прохання службової особи, що не наділена правом прийняття і звільнення і не мала відповідного доручення правомочної особи, чи з ініціативи самого профспілкового органу або з інших підстав, ніж зазначалось у поданні власника чи уповноваженого ним органу, а потім і в наказі про звільнення. Отже, як вбачається з матеріалів справи, 04.12.2014р. та 09.12.2014р. позивач був присутній на робочому місці, що підтверджується Табелем обліку робочого часу (а.с. 172), позивача запрошували на засідання відповідача 2, що мало відбутись 10.12.2014р., разом з тим, позивач відмовився підписати Акти-запрошення та не прибув на засідання ПК ППО РС СПК «Спецкомбінат ПКПО». Доказів поважності неприбуття на зазначене засідання позивачем не надано, а тому суд приходить до висновку, що рішення про надання згоди на звільнення позивача відповідачем 2 було прийнято з дотриманням ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та КЗпП України. Крім того, позивач просить визнати Протокол № 15 від 10.12.2014р. незаконним та таким, що підлягає скасуванню, разом з тим оскаржено може бути рішення щодо надання згоди на звільнення, в той час як протокол лише фіксує вказане рішення відповідача 2. Судом встановлено, що про прийняте Рішення відповідача 1 було повідомлено 10.12.2014р. (а.с 120). Відповідно до пп. 6.3.10. Статуту РС СПК «Спецкомбінат ПКПО» виконавчого органу Київради (КМДА), затвердженого розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 28.04.2005р. заступником голови В.Бідним, директор підприємства приймає на роботу і звільняє працівників Підприємства (а.с. 99-110). 11.12.2014р. відповідачем було видано Наказ № 199-к «Про звільнення», відповідно до якого позивача було звільнено 11.12.2014р. з посади начальника відділу кадрів РС СКП «Спецкомбінат ПКПО» у зв'язку із припиненням повноважень посадової особи, на підставі п. 5 ст. 41 КЗпП України (а.с. 20). Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках припинення повноважень посадових осіб. Законодавство про працю не містить визначення поняття «посадова особа». Згідно ст. 2 Закону України «Про державну службу», посадовими особами вважаються керівники та заступники керівників державних органів та їх апарату, інші державні службовці, на яких законами або іншими нормативними актами покладено здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій. Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України від 26.04.2002 N 5 «Про судову практику у справах про хабарництво», організаційно-розпорядчими обов'язками (наявність яких є характерним для поняття «посадова особа») є обов'язки по здійсненню керівництва галуззю промисловості, трудовим колективом, ділянкою роботи, виробничою діяльністю окремих працівників на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності. Такі функції виконують, зокрема, керівники міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, державних, колективних чи приватних підприємств, установ і організацій, їх заступники, керівники структурних підрозділів (начальники цехів, завідуючі відділами, лабораторіями, кафедрами), їх заступники, особи, які керують ділянками робіт (майстри, виконроби, бригадири тощо). Відповідно до п.п. 1 Посадової інструкції начальника відділу кадрів, затвердженої Директором Ритуальної служби СКП «Спецкомбінат ПКПО»І.В. Матвієнко, начальник відділу кадрів належить до категорії керівників. Законодавством також не передбачено і перелік посадових осіб, з якими може бути припинений трудовий договір на підставі пункту 5 статті 41 КЗпП України та обмеження щодо застосування звільнення працівника на підставі пункту 5 статті 41 КЗпП України в залежності від виду трудового договору (строковий чи безстроковий). Аналізуючи все вище викладене, суд приходить до висновку, що позивач за час роботи у відповідача 1 мав статус посадової особи. Крім того, суд не приймає до уваги посилання позивача на ту обставину, що певний час позивач не був посадовою особою, оскільки був відсторонений від роботи наказом відповідача 1, а тому не може бути звільнений на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, оскільки відсторонення позивача від виконання його посадових обов'язків не тягне за собою припинення трудових відносин між сторонами. Більше того, 02.12.2014р. відповідачем 1 було видано Наказ № 222, відповідно до якого Наказ № 189 від 22.10.2014р. «Про відсторонення від роботи начальника відділу кадрів РС СКП «Спецкомбінат ПКПО» [PERSON] визнано таким, що втратив чинність (а.с. 111). Показання допитаних в судовому засіданні свідків про відсутність умов належних умов праці позивача як посадової особи - начальника відділу кадрів не спростовують факт наявності позивача на роботі та фактичного зайняття посади начальнику відділу кадрів до звільнення. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що звільнення позивача з займаної посади за п.5 ч.1 ст.41 КзпП України відбулося з дотриманням трудового законодавства, а отже, у суду відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про поновлення позивача на роботі. Оскільки судом встановлено, що звільнення позивача відповідачем проведено без порушень закону, суд вважає, що відсутні підстави для стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до ч.1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п.9, 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за № 4 від 31 березня 1995 р., розмір відшкодування моральної шкоди визначається в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеню вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації. З урахуванням викладеного, також не підлягають задоволенню вимоги позивача про відшкодування йому моральної шкоди, оскільки, відповідно до статті 23 ЦК України, обов'язковою умовою відшкодування моральної шкоди є протиправність дій особи, яка її заподіяла, а відповідно до ст. 237-1 КЗпП України така шкода відшкодовується, якщо були порушені законні права працівника, однак судом встановлено, що відповідач діяв в межах закону і не допустив порушень трудових прав позивача при звільненні останнього. Частиною 1 статті 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу (п. 2 ч. 2 ст. 79 ЦПК України). За частинами 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Отже, враховуючи вище викладене, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача 1 витрат на правову допомогу. Згідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З урахуванням викладеного, враховуючи, що позивачем не було доведено протиправності дій відповідача 1 та відповідача 2 при його звільненні з роботи та не надано доказів порушення його трудових прав, а судом не встановлено незаконності дій відповідача щодо таких обставин, тому в задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed