Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-15 00:00:00

В вересні 2015р. позивач СТ «Лісова поляна» звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 60-64) до відповідачів: [PERSON] (далі по тексту - відповідач 1), ТОВ «Водоканал - Сервіс» (далі по тексту - відповідач 2), в якому просив суд, з урахуванням поданих заяв про збільшення позову (а.с. 84,85, 115,116, 190-192): - стягнути з відповідача 1 на свою користь грошові кошти у розмірі 9138,0 грн., що складає заборгованість відповідача 1 перед позивачем за спожиту воду на ділянках відповідача 1; - визнати договір про надання послуг з постачання холодної води та обслуговування зовнішніх водопровідних мереж від 16 серпня 2012р., укладеного між відповідачами 1, 2 (далі по тексту - договір) - недійсним та застосувати до відповідача 2 наслідки його недійсності. - стягнути з відповідачів 1, 2 понесені позивачем судові витрати. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що в силу статутних документів позивач є власником та володіє водопровідною, електричною та іншими мережами, що створені за кошти членів садового товариства та побудовані на землях позивача. В свою чергу відповідач 1 є членом садового товариства, проте, як член садового товариства, яка користується наданою їй холодною водою, відмовляється здійснити оплату вартості наданих послуг, мотивуючи свою відмову тим, що зазначені послуги їй надає відповідач 2, на підставі оспорюваного договору. При цьому на думку сторони позивача зазначений договір повинен бути визнаний недійсним, оскільки він не спрямований на реальне настання правових наслідків, відповідач 2 не здійснює надання зазначених послуг. В судовому засіданні представники позивача заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просили суд позов задовольнити, з урахуванням поданих заяв про збільшення вимог. В судовому засідання представники відповідачів 1, 2 проти позову заперечували, надавши суду письмові заперечення на позов, зазначивши, що відповідач 1 немає заборгованості, оскільки сплачує за постачання холодної води відповідачу 2 на підставі оспорюваного договору, при цьому останній укладає з членами товариства (фізичними особами) договори на підставі договору про передачу у господарське відання майна від 10 серпня 2012р. Крім того, відповідачем 1 було подано до суду заяву про застосування строків позовної давності. В подальшому сторона відповідачів 1, 2 в судове засідання своїх представників не направили, поважності причин їх неявки суду не повідомила. Суд заслухавши пояснення сторін, допитавши свідка, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, та не заперечувалось сторонами в судовому засіданні відповідач 1 є членом СТ «Лісова поляна». За змістом ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач наголошував, що відповідачем 1 не здійснюється сплата послуг з наданих послуг по поставці до її земельних ділянок холодної води. Згідно п. 3.1 Статуту позивача, в редакції, яка діяла на час спірних правовідносин, спільною власністю товариства є належні йому інженерні мережі, зокрема електро -, газо-, водна мережі, споруди, телефонна мережа, огорожі та інше, придбані або створені за рахунок особистих коштів садоводів, а також спільною працею членів товариства. Спільною власністю товариства є землі загального користування. Спільна власність товариства знаходиться в його повному володінні, користуванні і розпорядженні. Як встановлено судом, 10 серпня 2012р. між уповноваженим співвласниками водопостачання садових будинків СТ «Лісова поляна», [PERSON], який діє на підставі договору співвласників про порядок володіння та користування спільним майном водопровідної мережі, споруд та устаткування водопостачання садових будинків СТ «Лісова поляна» з однієї сторони і відповідачем 2 з другої сторони було укладено договір про передачу у господарське відання майна (а.с. 102), відповідно до якого власник майна передає, а відповідач 2 приймає у господарське відання майно водопровідної мережі, споруд та устаткування водопостачання садових будинків СТ «Лісова поляна» згідно узгодженого та підписаного сторонами переліку майна, що є обов'язковим додатком до цього договору. Відповідно до п. 3.2 цього договору відповідач 2 укладає індивідуальні договори про надання послуг з холодного водопостачання та обслуговування зовнішніх водопровідних мереж зі споживачами, земельні ділянки яких приєнанні до водопровідної мережі СТ «Лісова поляна». 16 серпня 2012р. між відповідачами 1, 2 було укладено оспорюваний договір. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі ( ч.1, 3 ст.203 ЦК України). Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 5 Постанови № 9 від 06 листопада 2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. В судовому засіданні судом не встановлено, що договір про передачу у господарське відання майна від 10 серпня 2012р. припинив свою дію, або визнаний в установленому законом порядку недійсним, а тому вимоги позивача про визнання недійсним оспорюваного договору від 16 серпня 2012р. та застосування наслідків його недійсності є безпідставними. Доводи сторони позивача, що договір про передачу у господарське відання майна від 10 серпня 2012р. є недійсним, оскільки здійснено розпорядження майном позивача без його згоди судом оцінюється критично, оскільки стороною позивача не було надано суду належних і допустимих доказів в обґрунтування зазначеного факту. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи висновки суду про відсутність правових підстав для визнання недійсним оспорюваного договору, суд не вбачає правових підстав для стягнення з відповідача 1 на користь позивача суми заборгованості у розмірі 9138,0 грн.

Outcome: dismissed