Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-15 00:00:00

В грудні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, який обґрунтовує тим, що вона є колишнім власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по вул. Довженка, 4-в в с. Глибоке Бориспільського району Київської області. Позивач є непрацездатною особою похилого віку ([INFO]), має гіпертонічну хворобу та остеохондроз, який фактично обмежує її рухливість. На даний час позивач повністю позбавлена здатності рухатись, оскільки перебуває на амбулаторному лікуванні в Бориспільській ЦРЛ з діагнозом перелом шийки правого стегна. Оскільки [PERSON] не має рідних дітей, певний час нею опікувався рідний племінник [PERSON], який зареєстрований у спірному будинку з 2005 року. З метою забезпечення своїх інтересів як непрацездатної особи та інтересів [PERSON], позивач запропонувала здійснювати останньому догляд за нею до смерті з умовою, що він успадкує або йому перейде за договором все належне їй нерухоме майно у власність. Оскільки, на думку відповідача, заповіт не дає гарантованого права на спадкування через можливість укладення іншого заповіту, тому сторони погодили між собою, що житловий будинок по вул. Довженка, 4-в в с. Глибоке Бориспільського району перейде у власність [PERSON] взамін на утримання та догляд за [PERSON] до її смерті. 20 травня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено правочин. На даний час [PERSON], який зобовязувався доглядати позивача до смерті повністю самоусунувся від виконання свого обовязку, виїхав з будинку, не надає жодної допомоги, в тому числі матеріальної, не здійснює утримання будинку та господарства. У звязку з тим, що [PERSON] не виконує своїх обовязків [PERSON] звернулась до нотаріальної контори, де посвідчувався договір від 20 травня 2008 року. При цьому нотаріусом їй було розяснено, що укладений нею договір є договором дарування, а не договором довічного утримання. Позивач стверджує, що у неї не було наміру укладати договір дарування, оскільки між нею та відповідачем була попередня домовленість, що останній буде надавати допомогу та догляне її до смерті. Тобто договір дарування від 20 травня 2008 року укладено під впливом помилки щодо природи правочину, оскільки [PERSON] вважала, що уклала договір довічного утримання, що зумовлено її віком, станом здоровя, безпомічністю та потребою в сторонній допомозі. Враховуючи це, [PERSON] просить суд визнати недійсним договір дарування, що укладений між нею та [PERSON] 20 травня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрований за №2001. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала та просила суд його задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про своє ставлення до предявленого позову не повідомив. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Тому, на підставі ч.1 ст.224 ЦПК України суд вирішив проводити заочний розгляд цивільної справи, про що в судовому засіданні оголосив протокольну ухвалу. Заслухавши пояснення представника позивача, допитавши свідків та дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах цивільної справи, суд дійшов до висновку, що предявлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 20 травня 2008 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу [PERSON] (а.с.52). За цим договором позивач безоплатно відчужила у власність [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями під №4-в, що знаходиться по вул. Довженка в с. Глибоке Бориспільського району Київської області. У відповідності до ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до положення ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Крім цього, як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Згідно з ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що вона разом з [PERSON] працювала на фермі. [PERSON] належить будинок №4-в по вул. Довженка в с. Глибоке Бориспільського району їй не відомо. Проте, їй відома та обставина, що [PERSON] зареєструвала місце проживання [PERSON] у вказаному будинку, щоб останній доглядав за нею. Про обставини укладення договору дарування свідку нічого не відомо. На даний час [PERSON] хворіє, але [PERSON] жодної допомоги не надає. Останній раз свідок бачила [PERSON] близько 6 років тому. За утримання будинку [PERSON] грошові кошти не сплачує та свідку не відомо чи знає [PERSON] що його тітка [PERSON] хворіє. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що їй відомо, що [PERSON] домовлялась зі своїм племінником [PERSON], що він її догляне до смерті. Оскільки, позивач своїх власних дітей не має, то думала, що племінник її догляне. Про те, що [PERSON] мала намір подарувати будинок своєму племіннику ніколи не говорила. [PERSON] періодично навідувався до [PERSON], але жодної допомоги по господарству не надавав. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що знайома з позивачем з 1974 року, бо вони разом працювали. Їй відомо, що [PERSON] зареєструвала племінника у своєму будинку, бо останній обіцяв її доглянути до смерті. На даний час [PERSON] проживає з чоловіком, з яким проживає без укладення шлюбу вже 30 років. Племінника вона бачила лише один раз близько 6 років назад. Доглядає зараз за хворою [PERSON] її цивільний чоловік. Про те, що бажає подарувати будинок племіннику [PERSON] ніколи нічого не говорила. Допитана в якості свідка позивач показала, що відповідач є її племінником. На даний час їй невідомо де він проживає. Між ними була домовленість, що оскільки позивач не має дітей, то племінник зобовязався доглядати її до смерті, а [PERSON] зобовязалась після своєї смерті залишити йому у власність нерухоме майно. У звязку з цим, племінник переїхав проживати до її будинку. Спочатку він дійсно допомагав по господарству, обробляв город, купував продукти. А пізніше сказав, що якщо не переписати будинок на нього він не буде допомагати і взагалі поїде жити за кордон. [PERSON] та [PERSON] домовились між собою, що укладуть договір довічного утримання, проте як пояснив [PERSON] укласти його в сільській раді неможливо, а потрібно їхати до нотаріуса в м. Бориспіль. Зїздили до нотаріуса, оформленням документів займався [PERSON], позивачу він сказав сісти на стільці та почекати в коридорі, його довго не було, а потім він вийшов з листками та сказав де поставити підпис. Позивач вказала на те, що вона була впевнена, що в той момент між ними було укладено договір довічного утримання. Ще [PERSON] сказав, що за укладення необхідно заплатити, проте у нього немає грошових коштів, тому [PERSON] витягнула необхідну суму, а саме 3000 гривень та заплатила за укладення цього договору. Після укладення договору [PERSON] ще приїжджав провідувати [PERSON], один раз навіть дав гроші, а потім перестав приїжджати та на телефонні дзвінки не відповідав. Згодом свідку порадили звернутись до нотаріуса, щоб прочитати, які обовязки у [PERSON] за договором, проте коли [PERSON] звернулась до нотаріуса та отримала на руки договір, їй пояснили, що 20 травня 2008 року нею було укладено договір дарування, а не договір довічного утримання, а також пояснили, що відмовитись від цього договору вже неможливо. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що він проживає разом з [PERSON] в цивільному шлюбі. Він та [PERSON] домовились з [PERSON] про договір довічного утримання, тобто що останній буде здійснювати догляд до смерті як за свідком, так і за [PERSON], після їхньої смерті [PERSON] мав отримати все господарство. В той час як свідок не надовго поїхав до м. Умань, [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування житлового будинку. Перші два роки відповідач дещо допомагав по господарству, а потім посварився і пішов геть. На телефонні дзвінки з проханням про допомогу [PERSON] не реагував. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові №6-9цс13 від 19 березня 2014 року, відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 Цивільного кодексу України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої статті 203 та статті 229 ЦК України. Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини, суд приходить до висновку, що під час укладення спірного договору дарування у [PERSON] було відсутнє волевиявлення на укладення даного договору, а саме на безоплатну передачу у власність відповідача житлового будинку. Позивач як особа похилого віку, яка за станом здоровя потребує постійного стороннього догляду та матеріальної допомоги, погодилась на передачу нерухомого майна у власність [PERSON] лише за умови її довічного утримання. Саме тому, укладаючи спірний договір, [PERSON] помилялася щодо правової природи правочину, прав та обовязків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачем. У звязку з цим, договір дарування від 20 серпня 2008 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу [PERSON], слід визнати недійсним. Згідно з ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. З квитанції №99 від 17 грудня 2015 року (а.с.1) вбачається, що при предявленні позову до суду [PERSON] сплатила судовий збір у розмірі 487 гривень 20 копійок. Предявлений нею позов задоволений. З огляду на це, з [PERSON] на користь позивача слід стягнути витрати на оплату судового збору у розмірі 487 гривень 20 копійок. На підставі викладеного та

Outcome: approved