Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-23 00:00:00

В вересні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання права власності в рахунок погашення боргових зобовязань, в якому вона просила визнати за нею право власності на земельну ділянку №44 по вул. Вишневій в СТ «Черешня», а також розташований на ній садовий будинок, будівлі та споруди в рахунок погашення боргових зобовязань [PERSON] визначених Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 23 березня 2013 року. В обґрунтування позову [PERSON] вказала, що відповідно до заочного рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2013 року, яке набрало законної сили 15 травня 2013 року, стягнуто з [PERSON] на її користь борг за договором позики з урахуванням індексу інфляції в розмірі 28148 грн., 3% річних в розмірі 2533,32 грн., проценти за користування позикою в розмірі 6825,94 грн., а також судові витрати по справі, що складається з судового збору в розмірі 375,07 грн., а всього 37882 грн. 33 коп. Державним виконавцем відкрито виконавче провадження, однак до теперішнього часу відповідач рішення не виконав. Відповідачу належить садовий будинок загальною площею 29,5 кв.м. та земельну ділянку площею 410 кв.м., що знаходяться в м. Підгородне Дніпропетровського району Дніпропетровської області, садове товариство «Черешня», по вул. Вишневій, 44. Посилаючись на ст. 334 ЦПК України, позивачка просила позов задовольнити. Позивачка [PERSON] у судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, що підтверджується розпискою (а.с.35). 24 січня 2017 року по електронній пошті суду, адвокат позивачки надав суду заяву в якій просив відкласти судове засідання на іншу дату у звязку з хворобою, але доказів поважності причини неявки не надав. Тому, суд вважає за необхідне визнати неявку позивачки та її адвоката не поважною. Враховуючи конкретні обставини справи, встановлені ст. 157 ЦПК України строки розгляду справи та те, що неявка позивачки особисто, належним чином повідомленої про час та місце судового засідання без поважних причин згідно ст. 169 ЦПК України не тягне відкладення розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності позивачки та її адвоката на підставі доказів, які маються в матеріалах справи. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Право кожного на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку судом, встановлений законом, при вирішенні спору щодо його прав та обов'язків цивільного характеру передбачено п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. ст. 2, 8 ЦПК України. Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини для визначення розумного строку розгляду справи враховується період з дня надходження до суду позовної заяви до завершення виконання рішення суду. Право доступу до суду включає право на виконання судового рішення без надмірних затримок (рішення ЄСПП у справі «[PERSON] проти Італії»). Європейський суд дотримується думки, що неможливість особи домогтися виконання рішення протягом тривалого часу становить втручання у його право на мирне володіння своїм майном у сенсі пункту 1 статті 1 Протоколу №1 до Конвенції. (рішення ЄСПП у справі «Шмалько проти України»). Обов'язок забезпечувати ефективну реалізацію прав, захищених цим документом, має бути результатом позитивних обов'язків держави (зокрема, рішення ЄСПП у справі «X і Y проти Нідерландів»), ці позитивні зобов'язання повинні встановлювати певні засоби, потрібні для захисту права на власність (рішення ЄСПП у справі «Лопез Остра проти Іспанії»). Статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що кожен, чиї права і свободи, викладені в цій Конвенції, порушуються (для позивача це стаття 1 Першого Протоколу), має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі. На національному рівні має бути гарантований правовий захист задля реального забезпечення прав і свобод, передбачених цією Конвенцією, коли держава має певну свободу розсуду щодо форм засобів захисту, але, у всякому випадку забезпечує їх ефективність як на практиці, так і за законом: можливість розглянути вимогу за суттю і надати захист в сенсі запобігання чи припинення подальшого тривання стверджуваного порушення (зокрема, рішення ЄСПП у справі «Кудла проти Польщі»). При вирішенні питання про поважність неявки позивачки та її адвоката в судове засідання, суд керується наступним. Згідно з ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки. Відповідно до ст. 157 ЦПК України суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду справи, суд ухвалою може подовжити розгляд справи, але не більш як на один місяць. При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обовязком не тільки суду, а й осіб які беруть участь у справі. Суд не зобовязаний відкладати засідання, якщо представник сторони навіть вперше не зявився на розгляд і має право ухвалити рішення за наявними у справі матеріалами, про що Вищий Господарський Суд України виклав в своїй постанові від 07 липня 2016 року у справі № 910/21819/15. ВГС України підкреслив, що підставою для відкладення є не відсутність представника сторони, а саме неможливість вирішити спір у судовому засіданні, тобто відкладення справи є правом, а\~ не обовязком суду. Якщо матеріалів у справі достатньо і суд правильно застосовує при вирішенні спору законодавство, то відсутність представника сторони вже ні на що не впливає. Єдиною умовою в такому випадку для суду, щоб рішення не було скасоване у вищих судових інстанціях, це належне повідомлення сторін та учасників справи про час та місце розгляду справи, зокрема відсутність в матеріалах справи поштових повернень про невручення стороні відповідних повідомлень суду. В силу вимог п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Обовязок швидкого здійснення правосуддя покладається в першу чергу на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням п. 1 ст. 6 даної Конвенції (параграф 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Всі ці обставини слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до положень ч. 1 ст. 157 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи вказаної категорії протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження по справі (при цьому, згідно з ухвалою судді провадження по справі було відкрито 10 жовтня 2016 року), а відповідно до положень ст. 1 ЦПК України - завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Адвокат [PERSON] за угодою про надання правової допомоги [PERSON] надала суду заяву про розгляд справи без її та відповідача участі, вказала, що позовні вимоги не визнають в повному обсязі та вважають необґрунтованими, а тому просила відмовити в їх задоволенні. Представники третіх осіб Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції та Садівничого товариства «Черешня» у судове засідання не зявилися. Повно та всебічно вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Частина 1 ст. 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, якою визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 1 Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 41 Конституції України наголошує кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України від 07 лютого 2014 року №6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», при виконанні судових рішень про стягнення грошових коштів державний виконавець на підставі ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» у першу чергу звертає стягнення на кошти боржника в гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів, і лише за відсутності у боржника коштів і цінностей - на належне йому інше майно, за винятком того, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Наведений у додатку до Закону перелік видів майна громадян, на яке не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, є єдиним для всіх випадків звернення стягнення на зазначене майно. Стягнення на нерухоме майно (будинок, квартиру, інше приміщення та земельну ділянку) звертається за відсутності у боржника достатніх коштів чи рухомого майна з додержанням вимог ст. 63 вказаного Закону, крім звернення стягнення на предмет іпотеки, яке здійснюється на підставі рішення суду або виконавчого напису нотаріуса (стаття 33 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку»). Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно звернути стягнення в першу чергу (ч. 5 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження»). У будь-якому випадку черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем. Проте відмову державного виконавця задовольнити зазначену вимогу боржника може бути визнано в судовому порядку необґрунтованою, коли очевидно, що цією вимогою не порушено інтересів стягувача та не ускладнено виконання рішення. Статтями 316, 317, 319 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 321 ЦК України передбачено право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Стаття 331 ЦК України вказує, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) - виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає - з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об'єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об'єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва. Статями 386-393 ЦК України передбачено держава забезпечує рівний захист усіх субєктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Підстави витребування майна від добросовісного набувача повністю передбачені ст. 388 ЦК України. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном і може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно із ст.ст. 150, 155 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші, не заборонені законом угоди. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Крім цього, статтею 17 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи, зокрема: виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті Суд встановив, що відповідно до заочного рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2013 року, яке набрало законної сили 15 травня 2013 року, позов [PERSON] до [PERSON], третя особа: садівниче товариство «Черешня» про стягнення боргу за договором позики задоволено в повному обсязі, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг за договором позики з урахуванням індексу інфляції в розмірі 28148 грн., 3% річних в розмірі 2533,32 грн., проценти за користування позикою в розмірі 6825,94 грн., а також судові витрати по справі, що складається з судового збору в розмірі 375,07 грн., а всього 37882 грн. 33 коп. (а.с.13). На виконання вказаного рішення був виданий виконавчий лист від 23 травня 2013 року (а.с.17), який 01 липня 2013 року був предявлений до виконання. Суд встановив, що згідно Договору купівлі-продажу земельної ділянки укладеного 02 жовтня 2003 року між [PERSON] та [PERSON], останній придбав земельну ділянку площею 410 кв.м., розміщену на території Підгородненської міської Ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, садове товариство «Черешня», діл. №44 по вул. Вишнева, призначену для ведення садівництва (.с.20). Також, згідно Договору купівлі-продажу укладеного 02 жовтня 2003 року між [PERSON] та [PERSON], останній придбав садовий будинок загальною площею 29,5 кв.м., що знаходиться в м. Підгородне Дніпропетровського району Дніпропетровської області, садове товариство «Черешня», діл. №44 по вул. Вишнева, розміщений на земельній ділянці площею 410 кв.м. (.с.21). Договори посвідчені приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу [PERSON], та зареєстровані 02 жовтня 2003 року в реєстрі за №4982 та №4980, відповідно. В Амур-Нижньодніпровському відділі державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції перебуває виконавче провадження №38653027 за вищевказаним виконавчим листом, що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження від 03 липня 2013 року (а.с.19). Згідно інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно, за [PERSON] відсутня реєстрація права власності на садовий будинок загальною площею 29,5 кв.м. та земельну ділянку площею 410 кв.м., що знаходяться в м. Підгородне Дніпропетровського району Дніпропетровської області, садове товариство «Черешня», по вул. Вишневій, 44 (а.с.25). Згідно даних архіву КП ДР «БТІ» станом на 31 грудня 2012 року (архівна справа №833) право власності на будинок № 44, за адресою: Підгородненська міська рада с/т «Черешня» Дніпропетровського району Дніпропетровської області зареєстровано за [PERSON] (а.с.12). Таким чином, на сьогоднішній день, за відповідачем відсутня реєстрація права власності на спірне майно, як це прямо передбачено вимогами ст. 331 ЦК України і здійснення реєстрації права власності є виключно його правом, а не обовязком. В даному позові ставиться питання про встановлення способу та порядку виконання рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2013 року, шляхом визнання за позивачем права власності на садовий будинок загальною площею 29,5 кв.м. та земельну ділянку площею 410 кв.м., що знаходяться в м. Підгородне Дніпропетровського району Дніпропетровської області, садове товариство «Черешня», по вул. Вишневій, 44, які за законом не належать позивачу і до яких [PERSON] не має ніякого відношення. У вище зазначеному рішенні суду йшлося про стягнення грошового боргу, а в позові [PERSON] фактично йдеться про підміну понять зі стягнення грошового боргу на безпідставне визнання за нею права власності, що фактично змінює суть рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2013 року, що з огляду на приписи ст.ст. 221, 373 ЦПК України є неприпустимим і суперечить вищевказаній нормі Закону. Фактично відсутність у відповідача зареєстрованого права власності на садовий будинок та земельну ділянку, що знаходяться по вул. Вишневій, 44 в м. Підгородне садове товариство «Черешня», не надало державному виконавцю законного права звернути стягнення на вищевказане нерухоме майно, яке не належить боржнику і яке за Законом не може належати стягувачу, посилання якого на ст. 334 ЦК України є безпідставним з огляду на вищевикладене. Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. У звязку з відмовою позивачу у задоволенні його вимог, судові витрати (судовий збір) не підлягають стягненню з відповідача і підлягають покладенню на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed