Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-16 00:00:00

В грудні 2017р. позивач ТОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал» звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просив суд: стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором № CL 19920 (далі по тексту - кредитний договір), від 20 лютого 2008р. в розмірі 87740,07 грн., судовий збір у розмірі 1600,0 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 20 лютого 2008р. між ПАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є позивач (на підставі договору про відступлення права вимоги № ГИ-ЩЗ/16-132 від 14 листопада 2016р.) і відповідачем було укладено кредитний договір, відповідно до якого відповідачу було надано кредит на суму 3300,0 дол. США на умовах щомісячної сплати поточного платежу і повним терміном повернення кредиту до 25 січня 2012р. Відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконує, щомісячні платежі за кредитним договором і в термін, встановлений умовами договору, не здійснюються, а тому позивач вимушений був звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Малинникова О.Ф. від 09 березня 2018р. відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. Розпорядженням від 31 жовтня 2018р. за № 01-08-1246 здійснено повторний автоматичний розподіл справи між суддями. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 листопада 2018р. визначено головуючого суддю Волошина В.О. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Волошина В.О. від 05 листопада 2018р. прийнято до розгляду цивільну справу та призначено в судове засідання в порядку спрощеного позовного провадження. 06 лютого 2019р. стороною позивача було подано до суду заяву про розгляд справи у відсутність свого представника, не заперечує проти заочного розгляду справи. 07 лютого 2019р. відповідачем було подано до суду заяву про розгляд справи у його відсутність та застосування строків позовної давності до заявлених позовних вимог. 07 лютого 2019р. в судовому засіданні, судом визнано явку сторін обов`язковою. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просив суд позов задовольнити. Відповідач, зазначав, що дійсно між сторонами було укладено кредитний договір, проте позивачем пропущено строки позовної давності, без зазначення поважності причин пропуску. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 20 лютого 2008 р. між ПАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є позивач (на підставі договору про відступлення права вимоги № ГИ-ЩЗ/16-132 від 14 листопада 2016р.) і відповідачем було укладено кредитний договір, відповідно до якого відповідачу було надано кредит на суму 3300,0 дол. США на умовах щомісячної сплати поточного платежу і повним терміном повернення кредиту до 25 січня 2012р. Відповідач зобов`язаний був повертати заборгованість по кредиту та процентах щомісячно рівними частинами, безготівковим перерахуванням або внесенням готівкових коштів на відповідний поточний рахунок,зі сплатою відсотків виходячи зі ставки - 24,0 % річних. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач наголошував, що станом на 14 листопада 2016р. відповідач має заборгованість за кредитним договором у розмірі 87740,07 грн., яка складається з тіла кредиту у розмірі -76953,99 грн.; заборгованості за відсотками - 9697,39 грн.; штрафні санкції (пеня) - 1088,69 грн. (а.с. 21). Відповідно до ч. 2 ст. 612 ЦК України боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завданні простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Положеннями ст. ст. 10-13 ЦПК України, роз`яснення наданих в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі», встановлено, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. В судовому засіданні, представник позивача не міг пояснити суду, чому стороною позивача, в порушення ч. 1 ст. 1046 ЦК України не було надано належних і допустимих доказів на підтвердження отримання відповідачем грошових коштів за кредитним договором. Крім того, представник позивача відмовився надати суду розрахунок заборгованості, зазначаючи, що в матеріалах справи він вже міститься (а.с. 21), проте з матеріалів справи вбачається, що надані стороною позивача відомості (а.с. 21) не є розрахунком заборгованості, оскільки в них відсутній період прострочення зобов`язань відповідачем за кредитним договором, як і відомості про здійсненні відповідачем платежі. До того ж, в судовому засіданні представник позивача не міг пояснити, враховуючи валюту кредитування, за яким курсом та станом на яку дату, здійснено цей розрахунок, що додатково позбавляє суд можливості перевірки дотримання позивачем строків позовної давності про застосування яких було заявлено відповідачем. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи правові позиції Великої Палати Верховного Суду наведені в постанові від 28 березня 2018р. (справа № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18), положення ст. ст. 257, 258, 267 ЦК України, суд вважає, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки стороною позивача не доведено належними і допустимими доказами наявність заборгованості відповідача за кредитним договором.

Outcome: dismissed