Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-12 00:00:00

В жовтні 2019 року позивач [PERSON] звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи таким, що втратив право користування житловим приміщенням, посилаючись на наступні обставини. Їй, [PERSON] , на праві приватної власності належить житловий будинок по [ADDRESS] . В даному будинку, окрім неї, з 28.11.2010 року зареєстрований син [PERSON] , 1966 року народження, з 08.04.2014 року - її онук [PERSON] , 1990 року народження, та з 17.02.2015 року - її донька [PERSON] , 1982 року народження. Однак, відповідач з дати реєстрації його у згаданому будинку так і не заселився до нього, та з вказаного періоду фактично не проживає в ньому. Особистих речей та майна відповідача у будинку немає, взагалі протягом всього цього часу житлом не цікавився. Відповідно до ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до статей 71, 163 ЖК УРСР при тимчасові відсутності наймача або членів його сім`ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідач не є членом її сім`ї і факт реєстрації відповідача у належному їй на праві приватної власності житловому будинку порушує її права як власника, оскільки обмежує право вільно ним користуватися та розпоряджатися. Просила суд усунути перешкоди у користуванні [PERSON] належним на праві приватної власності майном визнавши [PERSON] , 1990 року народження таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] та стягнути з відповідача на користь [PERSON] судові витрати ( а. с. 5-6 ). Крім того, в жовтні 2019 року позивач [PERSON] звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, посилаючись на наступні обставини. Їй, [PERSON] , на праві приватної власності належить житловий будинок по [ADDRESS] . В даному будинку, окрім неї, з 28.11.2010 року зареєстрований син [PERSON] , 1966 року народження, з 08.04.2014 року - її онук [PERSON] , 1990 року народження, та з 17.02.2015 року - її донька [PERSON] , 1982 року народження. Однак, відповідачі з дати реєстрації їх у згаданому будинку так і не заселилися до нього, та з вказаного періоду фактично не проживають в ньому. Особистих речей та майна відповідачів у будинку немає, взагалі протягом всього цього часу житлом не цікавилися. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно із ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи те, що відповідачі не проживають в даному житловому будинку понад один рік без поважних причин, вважає, що вони втратили право користування житлом внаслідок відсутності понад встановлені строки. Факт реєстрації відповідачів у належному їй на праві приватної власності житловому будинку порушує її права як власника, оскільки обмежує право вільно ним користуватися та розпоряджатися. Просила суд усунути перешкоди у користуванні [PERSON] належним на праві приватної власності майном визнавши [PERSON] , 1966 року народження та [PERSON] , 1982 року народження такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] та стягнути з відповідачів на користь [PERSON] судові витрати ( а. с. 23-24 ). Ухвалою судді від 06 листопада 2019 року цивільну справу № 357/11809/19 2/357/4533/19 за позовом [PERSON] До [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням об`єднано з цивільною справою № 357/11814/19 2/357/4538/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Об`єднаній цивільній справі присвоєно № 357/11809/19 2/357/4533/19 ( а. с. 39 ). Ухвалою судді від 06 листопада 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у вищезазначеній цивільній справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання на 15 годину 45 хвилин 03 грудня 2019 року ( а. с. 40-41 ). Ухвалою суду від 03 грудня 2019 року постановлено закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 14 годину 00 хвилин 13 січня 2020 року ( а. с. 38-39 ). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] який діє на підставі Ордеру серії КС № 686318 від 03.12.2019 року та договору про надання правничої допомоги № 130/4 від 28.11.2019 року ( а. с. 50, 51 ) в судовому засіданні підтримав позовні вимоги позивача [PERSON] , надав пояснення аналогічні викладеним в позовних заявах та просив суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та стягнути солідарно з відповідачів судові витрати понесені позивачем при звернені до суду. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи були повідомлені належним чином, про що в матеріалах справи свідчать наявні поштові повідомлення про вручення та оголошення про виклик. Свідок [PERSON] , який є сільським головою Розаліївської сільської ради в судовому засіданні підтвердив відсутність відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з моменту їх реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Оскільки, належним чином повідомлені відповідачі не з`явилися в судове засідання, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового розгляду, не повідомивши суду про поважність причини неявки та не надали відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи, а саме заочного, суд вважає за необхідним по даній справі провести заочний розгляд. Стаття 280 ЦПК України визначає, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Ухвалою суду від 13.01.2020 року постановлено провести розгляд даної цивільної справи в заочному порядку. Згідно ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, свідка, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин,крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується наявним в матеріалах справи витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23.08.2010 року ( а. с. 27 ). Перейменування вулиці з Жовтневої на вилицю Лесі Українки відбулося на підставі рішення п`ятої сесії сьомого скликання Розаліївської сільської ради Білоцерківського району Київської області від 26 лютого 2016 року, про що в матеріалах справи свідчить відповідне рішення про перейменування вулиць на території сільської ради ( а. с. 28 ). Згідно довідки, виданої Розаліївською сільською радою за № 02-21-374 від 18.09.2019 року та підписаною сільським головою Грабовським В.Ю. вбачається, що згідно з обліковою інформацією гр. [PERSON] , [INFO] зареєстрована та проживає в [ADDRESS] , але за даною адресою зареєстровані такі громадяни: [PERSON] , 1990 року народження, не проживає з дати реєстрації - 08.04.2014 року, [PERSON] , [INFO] не проживає з дати реєстрації - 28.11.2010 року, [PERSON] , 1982 року народження, яка теж не проживає з дати реєстрації - 17.02.2015 року ( а. с. 29 ). Звертаючись з вищезазначеною позовною заявою позивач наголошує на тому, що вона не може розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд, до того ж повинна самостійно нести витрати стосовно житлового приміщення, оскільки відповідачі в будинку прописані, не проживають та витрати по утриманню будинку не несуть. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Стаття 13 Конвенції гарантує кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі. А статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. У той же час, у пункті 36 рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов і Купчик проти України», Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке, відповідно до практики Суду, включає не тільки право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Така сама правова позиція викладена Європейським судом з прав людини й у пункті 50 рішення від 13 січня 2011 року у справі «Чуйкіна проти України» та інших рішення Суду. У свою чергу національне законодавство України встановлює наступне. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно із ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Указане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року справа № 490/12384/16-ц провадження № 61-37646св18. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] є онуком позивача по справі [PERSON] Відповідач зареєстрований в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] з 08.04.2014 року, однак жодного дня в зазначеному приміщенні не проживав, речі останнього відсутні. Крім того, з дня реєстрації по теперішній час майном не цікавиться, не несе витрат по утримуванню будинку та не є членом сім`ї позивача по справі [PERSON] . Зазначене, підтверджено в судовому засіданні свідком [PERSON] , який є сільським головою Розаліївської сільської ради. Крім того, свідок [PERSON] пояснив в судовому засіданні, що відповідач [PERSON] , 1990 року народження разом із батьком [PERSON] , 1966 року народження мають майно та проживають в даному селі на іншій вулиці. До того ж, свідок наголосив на тому, що ним неодноразово на протязі декілька років велася розмова з відповідачем [PERSON] та його батьком [PERSON] з приводу зняття з реєстрації за адресою позивача [PERSON] , на що останні запевняли таке зробити, однак дотепер цього не зробили. Враховуючи вищенаведене та встановлене під час розгляду даної справи, суд вважає, що відповідач [PERSON] , 1990 року народження є таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а позовні вимоги позивача є цілком обґрунтованими. Стосовно визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , то суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивачем у справі також доведено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] втратили статус члена сім`ї власника, більше року не проживають у спірному будинку, витрат по утриманню будинку не несуть, чим порушують права позивача на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном. Зазначене підтверджується також, як матеріалами справи так і поясненнями свідка в судовому засіданні [PERSON] . Відповідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи встановлені у справі фактичні обставини та наведені норми матеріального права, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із п. 1 ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на - відповідача. Відповідно до ч. 6 ст. 142 ЦПК України якщо сторону на користь якої ухвалено рішення,звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Тому, солідарно з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати понесені позивачем при звернені до суду, понесення яких документально підтверджено ( а. с. 7, 25 ). На підставі викладеного та

Outcome: approved