Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-23 00:00:00

В грудні 2013 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], про визнання майна об'єктом спільної сумісної власності подружжя, розподіл спільно нажитого майна подружжя. В обґрунтування заявлених вимог позивачка [PERSON] посилається на ті обставини, що під час перебування в шлюбі з відповідачем [PERSON] а саме 26 квітня 2002 року вони придбали квартиру [ADDRESS]. Договір купівлі - продажу квартири було зареєстровано на відповідача [PERSON] 14 червня 2005 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано, і відповідач пішов з квартири, а вона разом з дитиною зашилася проживати в спірній квартирі. На даний час відповідач вимагає звільнити квартиру, посилаючись що квартира є його особистою власністю. На підставі викладеного позивачка [PERSON] просить суд визнати квартиру [ADDRESS] об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, та визнати за нею та відповідачем право власності на 1/2 частину спірної квартири за кожним. В судовому засіданні позивачка [PERSON] пояснила, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі зі [PERSON] з 14 жовтня 1995 року по 14 червня 2005 року. Під час перебування в шлюбі 26 квітня 2002 року, ними було придбано квартиру [ADDRESS]. Власником квартири було зареєстровано відповідача [PERSON] З моменту придбання квартири та по теперішній час вона постійно проживає в спірній квартирі, сплачує комунальні послуги. В 2005 році, після розірвання шлюбу, відповідач зібрав всі свої речі та пішов проживати до іншої жінки. Виселитися з квартири він не вимагав, а тому вона проживала в квартирі до грудня 2013 року. В грудні 2013 року до неї звернувся відповідач з вимогою звільнити квартиру у зв'язку з тим що він є власником цієї квартири, а тому саме з цього часу вона вважає, що її права було порушено. Просить суд визнати квартиру [ADDRESS] об'єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частину зазначеної квартири. Представник позивача - адвокат [PERSON], повністю підтримала позовні вимоги позивачки [PERSON] та пояснила, що квартира [ADDRESS] була придбана в період шлюбу. До грудня 2013 року в зазначеній квартирі проживала позивачка разом з дитиною. В грудні 2013 року відповідач почав вимагати від позивачки звільнити зазначену квартиру, посилаючись що вона є його особистою власністю, у зв'язку з чим позивачка [PERSON] змушена звернутися до суду, та просить суд задовольнити її позовні вимог в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі та пояснив, що квартира [ADDRESS] він придбав за власні кошти, які було отримано від продажу квартир отриманих ним в порядку спадкування. Пояснив, що проживаючи однією сім'ю, позивачка не збирала гроші на квартиру. Попередня квартира яка знаходилася по проспекту Металургів в місті Маріуполі, перебувала в його особистій власності, після продажу цієї квартири, вони придбали квартиру по вулиці Азовстальської в місті Маріуполі, а тому на даний час він є єдиним власником квартири. Просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що квартира по проспекту Металургів в місті Маріуполі була отримана шляхом обміну на квартиру в місті Донецьку, яка належала їй на праві власності. Потім коли народилася онука, вони вирішили двокімнатну квартиру по проспекту Металургів обміняти на три кімнатну квартиру по вулиці Азовстальській в місті Маріуполі. По ціні квартири були однакові, а тому доплати під час оформлення договору купівлі продажу не було. Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, допитавши свідків, дослідивши надані докази, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку, доходу. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 14 червня 2005 року, про що Орджонікідзевським відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області було зроблено відповідний актовий запис № 212. ( а.с.12) Згідно договору купівлі продажу квартири від 26 квітня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] придбав у [PERSON], [PERSON] трьох кімнатну квартиру [ADDRESS]. ( а.с.10) Згідно реєстраційного посвідчення виданого Маріупольським бюро технічної інвентаризації, квартира [ADDRESS] належить в цілому [PERSON], про що 30 квітня 2002 року було зроблено відповідний запис за реєстром № 6511. ( а.с.11) Право власності [PERSON], на квартиру [ADDRESS] підтверджується і витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27 грудня 2013 року. ( а.с.30) Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно роз'яснень викладених у п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною власністю подружжя, яка підлягає розподілу, можуть бути будь які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані. В судовому засіданні відповідач не визнаючи позовні вимоги посилався на той факт, що квартира [ADDRESS] була придбана після продажу іншої квартири [ADDRESS], яка належала йому на праві особистої власності. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно свідоцтва про право на спадщину по закону, виданого 3 вересня 1996 року державним нотаріусом Другої Маріупольської нотаріальної державної контори, спадкоємцями майна [PERSON], який помер [INFO] року яке складається з 1/2 частки двокімнатної квартири [ADDRESS] є [PERSON] - син, [PERSON] - син, [PERSON] - дружина. ( а.с.77) Згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 15 лютого 2001 року Управлінням міського майна Маріупольської міської ради, власниками квартири [ADDRESS] є [PERSON] та [PERSON]. ( а.с.55) Таким чином судом було встановлено, що квартира [ADDRESS] належала сторонам на праві спільної власності, а не була особистою власністю відповідача, і саме після продажу зазначеної квартири відповідач [PERSON], придбав квартиру [ADDRESS]. Підтверджень того, що квартира [ADDRESS] належала відповідачу [PERSON], на праві особистої власності, під час судового розгляду не знайшлося, а тому суд вважає, за можливо визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя. Також суд звертає увагу, що шлюб між сторонами було розірвано 14 червня 2005 року, а з позовними вимогами позивачка звертається лише в грудні 2013 року. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки. Початок перебігу строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок відповідно до ст. 253 ЦК України. Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Відповідачем під час судового засідання не було заявлено клопотання про застосування до позовних вимог строків позовної давності. За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Як пояснює позивачка [PERSON] і це підтверджується документально, то про порушення своїх прав вона дізналася лише в грудні 2013 року, коли їй стало відомо, про реєстрацію в спільній квартирі [PERSON] - теперішньої дружини відповідача [PERSON], у зв'язку з чим вона змушена була звернутися із заявою до Прокуратури Орджонікідзевського району міста Маріуполя та до Начальнику Орджонікідзевського РВ МУ УМВС України в Донецький області. ( а.с.32,33), що також не спростовується самим відповідачем, який пояснює, що до грудня 2013 року він не вимагав від позивачки звільнити квартиру. Такими чином суд вважає, що строк звернення до суду позивачки [PERSON] не сплинув і її позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з іншої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Таким чином, з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 229,40 гривень. На підставі ст. ст. 60, 61, 63, 69,70,71, Сімейного Кодексу України, ст.ст. 253, 256, 257, 267 ЦК України, п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»,ст. ст. 10, 60, 61, 88, 209, 213- 215, 218, ЦПК України, суд -

Outcome: approved