Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-03 00:00:00

Відповідач [PERSON] , позовні вимоги визнав, щодо їх задоволення не заперечувала, просила розглянути справу у її відсутності. Позивач на задоволенні позову наполягала, просила розглянути справу без її участі. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копії паспортів сторін; копія договору купівлі - продажу від 05.12.2013р.; копія розписки від 05.12.2013р.; копія рішення Ренійського районного суду Одеської області від 18.11.2010р.; копія технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS] ; копія витягу про державну реєстрацію прав від 20.04.2011р.; копія свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18.04.2014р.; копія витягу з ДЗК про земельну ділянку від 05.08.2015р. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач [PERSON] звернулася до суду із вищезгаданими вимогами до відповідача, зазначивши, що відповідачу належить житловий будинок [ADDRESS] , на підставі рішення Ренійського районного суду від 18.11.2010р. 05.12.2013 р. між позивачем та [PERSON] , була досягнута домовленість про купівлю-продаж вищезазначеного житлового будинку та присадибної земельної ділянки. У той же день сторони уклали між собою відповідний письмовий договір. Позивач передала відповідачу обумовлену суму, а вона передала нерухомість в натурі та ключі. Так як, згідно законодавства подібні договори підлягають нотаріальному посвідченню, позивач запропонувала [PERSON] привести їх домовленість у відповідності до вимог закону. Однак, з`ясувалось, що на той час у відповідача відсутні були правовстановлюючі документи на земельну ділянку, що робить неможливим укласти договір купівлі - продажу. Про ці обставини позивачу не було відомо до укладання договору. Особисто відповідач запевнила, що усі питання вирішить та оформлять правочин. Таким чином, на момент оформлення сторонами договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, відповідач (продавець) не мала на це повноваження, вона отримала повноваження лише 18.04.2014р. Враховуючи вищенаведене, позивач була вимушена звернутися із позовом до суду. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки надані суду документи в повному обсязі підтверджують обставини викладені у позовній заяві. Оскільки щодо позовних вимог, обставин справи сторони не заперечують, визнають їх, суд вважає, що факти, які обґрунтовують заявлені вимоги і мають значення для справи встановлені, у зв`язку із чим немає необхідності у підтвердженні їх доказами засобом дослідження показань свідків. Згідно матеріалів справи, сторонами, при укладанні договору купівлі-продажу була досягнута угода по всіх істотних умовах: відповідачу передані гроші у сумі 78 000 грн., що підтверджується розпискою, а позивачу - об`єкт нерухомості. Відповідач жодного разу не висував вимоги щодо повернення вказаного житлового будинку та земельної ділянки, не заперечував проти визнання права власності за позивачем. Відповідно ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. На підставі ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Частиною 1 ст. 397 ЦК України, передбачено, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Згідно ч. 3 ст. 397 ЦК України, фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Так, позивач набула право власності на житловий будинок з надвірними спорудами по [ADDRESS] та земельну ділянку, в порядку ст. 330 ЦК України, як добросовісний набувач, придбавши його у відповідача, які він фактично не мав права відчужувати. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Підстав, які не дозволяють визнання права власності за позивачем, судом не встановлено. Таким чином, суд вважає за можливе визнати за позивачем, як за добросовісним набувачем, право власності на житловий будинок та земельну ділянку.

Outcome: approved