Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-29 00:00:00

В заяві до суду [PERSON]І вказала, що проживає і зареєстрована в [INFO]. Разом з нею в будинку зареєстровані її син [PERSON] [INFO] та її колишній чоловік [PERSON], [INFO] Житловий будинок, в якому вони зареєстровані, належить її на праві власності згідно договору дарування від 14 вересня 2004 року, посвідченого в Барській державній нотаріальній конторі за реєстром №2714. З відповідачем вони розірвали шлюб 5 листопада 2013 року. Вона має намір зареєструвати шлюб з іншим чоловіком, від якого в даний час вагітна. Проживання відповідача в даному будинку створює для неї суттєві перешкоди в користуванні власністю. Порушує її право на користування і розпорядження власністю. З відповідачем вони спільно, перебуваючи в шлюбі, купили житловий будинок, що знаходиться в смт.Копайгород по вул.40 річчя Жовтня № 11 Барського району. Згідно договору купівлі-продажу від 4 грудня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Барського районного нотаріального округу реєстр № 904, вони є власниками по ? половини домоволодіння. В даному будинку вони зробили євроремонт, значно кращий ніж в належному їй будинку, площа житлового будинку тут також вдвоє більша. Враховуючи наведене вважає, що права [PERSON]М під час зняття з реєстрації не будуть порушенні. Враховуючи викладене просила [PERSON]М не чинити їй перешкоди в користуванні належним на праві власності житловим будинком, визнати його втратившим право на користування житловим будинком і зняти [PERSON]М з реєстраційного обліку в житловому будинку № 46 по вул. Леніна в смт.Копайгород Барського району, а також стягнути витрати по справі. В судовому засіданні [PERSON]І та її представник адвокат [PERSON]Й повністю підтримали заявлений позов. Так [PERSON]І вважає, що відповідача, маючи ? частку власності у іншому будинку в змозі там проживати. На даний час, мешкаючи в її будинку, він створює перешкоди для її особистого життя, оскільки вона не може жити з іншим чоловіком, вона вагітна і має скоро народжувати дитину. В подальшому, прожиття бувшого чоловіка, створить ще більше незручностей. Крім задоволення основних вимог вона просила стягнути з відповідача понесенні судові витрати по наданню юридичної допомоги в розмірі 600 грн. Відповідач [PERSON]М та його представник адвокат [PERSON]А пред,явлений позов не визнали. Так [PERSON]М пояснив суду, що під час спільного проживання і перебування в шлюбі з [PERSON]І купували будинок № 46 по вул.Леніна смт.Копайгород Барського району. За домовленістю з продавцем в 2004 році вони вирішили, що будинок право власності буде оформлено згідно договору дарування. Тобто вказане свідчить, що і він є власником будинку. На даний час він являється власником ? частину будинку по вул.40 річчя Жовтня № 11 смт.Копайгород Барського району, але проживати в ньому не може, оскільки у зазначеному будинку треба провести будівельні роботи, а він цього не може зробити, так як являється інвалідом 1 групи, хворіє, потребує лікування, а коштів для цього у нього не вистачає. Представник третьої особи управління ДМС України у Вінницькій області Державної міграційної служби України в судове засідання не з,явився, але в письмовій заяві до суду не заперечував проти задоволення позову і просив справу слухати у його відсутності. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити. До такого висновку суд дійшов із слідуючого: відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов,язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Так [PERSON]І вказала, а відповідне підтверджується договором дарування від 14.09.2004 року (а.с.12-13), що вона являється власником будинку № 46 по вул.Леніна смт.Копайгород Барського району. Відповідача [PERSON]М вказав, що він теж являється власником вказаного будинку, натомість вказане спростовується зазначеним вище документом. Згідно до вимог п.2 ч. 1 ст.57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. З огляду на викладене і того, що на час розгляду справи договір дарування від 14.09.2004 року ніким не скасований, та не змінений, суд вважає, що [PERSON]М не являється його власником. Оцінюючи вимоги позивача в частинні усунення перешкод в користуванні власністю, втрати права користування жилим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку, суд спирається на посилення [PERSON], що відповідач, проживаючи в [INFO], створює для неї суттєві перешкоди в користуванні власністю. Сторонами не заперечувалась дана обставина і фактична не можливість спільного проживання, так як позивач бажає жити з іншим чоловіком і вагітна від нього. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним право користування та розпорядженням своїм майном. Зі змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового праву та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до ст.7.Закону України від 11 грудня 2003 року ,,Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України,, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про 1) позбавлення права власності на житлове приміщення: 2) позбавлення права користування житловим приміщенням: 3) визнання особи безвісно відсутньою: 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон від 11 грудня 2003 року ,,Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні,, є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов,язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов,язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред,явивши разом з тим одну із таких вимог: про 1) позбавлення права власності на житлове приміщення: 2) позбавлення права користування житловим приміщенням: 3) визнання особи безвісно відсутньою: 4) оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( ст.71, 72, 116, 156 ЖК України: ст.405 ЦК України). Така правова позиція була висвітлена в рішенні Верховного суду України від 16 січня 2012 року. В порушення зазначених норм законодавства позивач [PERSON]І взагалі не зазначили підстави для захисту свого порушеного права, а послалась тільки на норми ст. 16, 316, 319, 321 ЦК України. Відповідно до вимог ст. 405 ЦК України 1. Члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. 2. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 150 ЖК України: громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст 156 ЖК України: члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно . Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу . Відповідно до вимог ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Судом, відповідно до домової книги (а.с.8-10), було встановлено, що [PERSON]М був прописаний в будинку № 46 по вул.Леніна смт.Копайгород 18 листопада 2005 року, тобто під час перебуванні в шлюбі з [PERSON] Тобто остання не заперечували проти цього і фактично відповідач на правових підставах був як зареєстрований в будинку, так і тривалий час в ньому проживає. Підстав для позбавлення права [PERSON]М користування житловим приміщенням, як то передбачено вимогами ст. 405 ЦК України, ст.116, 157 ЖК України позивачем [PERSON]І суду не було надано. Позивач просила усунути перешкоди у користуванні своє власністю, натомість як вже вище зазначалось, [PERSON]М правомірно на даний час користується домоволодінням, а тому дані вимоги не підлягають до задоволення. В своїх пояснення позивач зазначала, що у [PERSON]М є у власності ? частка домоволодіння № 11 по вул.40 річчя Жовтня смт.Копайгород. Разом з тим згідно протоколу № 6 (а.с.16-17) фізичний стан будівлі і величина зносу елементів і конструкцій визначений в звіті про її незалежну оцінку станом на 19 листопада 2012 року як незадовільний, потребує капітального ремонту. Те що зазначений будинок потребує ремонту свідчать надані стороною відповідача фотографії. [PERSON]І просила стягнути понесенні нею судові витрати в розмірі 600 грн, але так як суд дійшов до переконання про необхідність відмови в задоволенні позову, то вказані витрати, у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України, не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed