Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-15 00:00:00

В жовтні 2015 року позивач звернулась до суду із позовом до Національного авіаційного університету, третя особа, які не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Виконуючий обовязки ректора Національного авіаційного університету [PERSON], про поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу з 20 серпня 2015 року до дня поновлення на роботі, підставність якого обґрунтувала таким. 07 червня 2011 року вона була прийнята на роботу до Національного авіаційного університету на посаду проректора з міжнародних звязків відповідно до процедури, що визначена Статутом Національного авіаційного університету, зокрема п.п. 5.1.1, 5.2.2, 5.3.3, 5.4.3, відповідно до яких прийняття та звільнення проректорів відбувається за погодженням з вченою радою університету. З 24 жовтня 2014 року, після зміни штатного розпису університету, зокрема назви посади, яку вона обіймала, вона продовжила працювати в Національному авіаційному університеті на посаді проректора з науково-педагогічної роботи та міжнародних звязків. Наказом виконуючого обовязки ректора [PERSON] № 2 від 20 серпня 2015 року її було звільнено з посади на підставі ст.ст. 7, 21 Кодексу законів про працю, у звязку з порушенням встановлених правил прийняття на роботу, а саме: відсутність погодження Вченої ради університету про прийняття на роботу та видано трудову книжку 25 вересня 2015 року. Позивач вважає таке своє звільнення з роботи незаконним, оскільки її було прийнято на посаду за визначеною Статутом процедурою, будь яких обмежень при прийняття на роботу на той час не було встановлено. При цьому, позивач зазначає, що Відповідач безпідставно вважає зміну назви посади такою обставиною, яка зумовлює необхідність проходження повторної процедури прийняття на роботу за погодженням з вченою радою Університету. Відповідачем не враховано, що вона не звільнялась з роботи, перерв у виконання трудових обовязків не було. 01 жовтня 2014 року лише з метою уточнення переліку посад проректорів університету та приведення їх у відповідність з Постановою Кабінету Міністрів України № 257 від 04.03.2004р., за поданням першого проректора університету були внесені зміни до штатного розпису шляхом лише перейменування назв посад проректорів. Отож Відповідачем зроблений хибний висновок про нібито припинення трудових відносин з університетом при переведенні її на аналогічну за кваліфікацією та фахом посаду і з таким висновком погодитись не можна, так як наказом від 24 жовтня 2014 року № 622/к у звязку із організаційною зміною штатної структури Університету (перейменування посад) її лише переведено з посади проректора з міжнародних звязків на посаду проректора з науково-педагогічної роботи та міжнародних звязків. Відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП перейменування посади відноситься до зміни істотних умов праці у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, яка допускається при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою (за згодою працівника). Позивач вказує у позові, що трудовий договір з нею не припинявся, звільнення не відбулося, запис до трудової книжки внесено про переведення, а не про її звільнення. Статут Університету не містить норми щодо необхідності погодження питання переведення проректорів і не вважає таке переведення звільненням, питання істотної зміни умов праці без звільнення працівника університету також не виноситься на погодження вченої ради. Наказом ректора НАУ № 298/од від 19.12.2014 року були внесені зміни щодо розподілу функціональних обовязків між керівниками університету. Порівнявши функціональні обовязки проректора з науково-педагогічної роботи та міжнародних звязків, вказані в п.1.4 цього наказу з функціональними обовязками, які були визначені для проректора з міжнародних звязків в наказі № 242/од від 29.09.2011р (п. 1.8), можна дійти до висновку про їх тотожність, і те що їх виконання не потребує додаткової кваліфікації. Наведене вказує, що фактично відбулась зміна назви посади на тому ж підприємстві, у тій же місцевості та в межах спеціальності, кваліфікації і посади, обумовленої трудовим договором. Використане у наказі по університету слово «перевести» не визначає суті змін у роботі працівника. Пункт 5.3.2 Статуту Національного авіаційного університету чітко визначає, що погодження вченої ради потребує лише прийняття (або звільнення) на роботу (з роботи). Переведення (переміщення тощо) такого погодження не передбачає. Отже відповідачем грубо порушені вищевказані норми права та Статуту при звільненні її з роботи, відповідно таке звільнення є, на думку позивача, незаконним. Крім цього, позивач вказує у позові на те, що відповідачем в порушення ст.7 КЗпП, в наказі про її звільнення не зазначено посилання на відповідну норму закону чи підзаконного акта, яка встановлює спеціальний порядок прийняття на роботу і яку не було дотримано. У той же час, стаття 21 КЗпП України, на яку є посилання у наказі №2 як на підставу звільнення відповідач, не зазначає жодної підстави розірвання трудового договору з працівником, а лише надає загальне визначення трудового договору. Разом з цим, звільнення за наказом № 2 від 20.08.2015 року відбулось без будь-якого обговорення та погодження вченої ради, що, на думку позивача, є ще однією підставою вважати цей наказ та звільнення незаконним. Ураховуючи наведене позивач просила суд поновити її на роботі на посаді проректора з науково-педагогічної роботи та міжнародних звязків в Національному авіаційному університеті, а також присудити до стягнення з Національного авіаційного університету (ЄДРПОУ 01132330, адреса: 03058, м. Київ, вул. Космонавта Комарова, 1) на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20 серпня 2015 року до дня поновлення на роботі. В грудні 2015 року позивачем було подано в порядку ст.31 ЦПК України, заяву про збільшення розміру позовних вимог, у якій зазначено ще третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Виконуючого обовязки ректора Національного авіаційного університету [PERSON], а також згідно цієї заяви поміж обставин зазначених у попередньо поданій позовній заяві, позивач вказала, що відповідач, визнавши незаконність свого рішення щодо її звільнення, 05.11.2015 року виніс наказ № 966/к, яким скасував свій наказ №2 від 20.08.2015 року. Зокрема, за цим наказом її було поновлено на роботі, про що зроблено відповідний запис за №32 в трудовій книжці. Однак того ж дня, 05.11.2015 року, згідно наказу № 560-к Міністра освіти України також було звільнено від виконання обовязків ректора НАУ [PERSON] та призначено на цю посаду [PERSON]. Останній своїм наказом від 06.11.2015 року № 962/к скасував всі накази [PERSON] від 05.11.2015 року (в тому числі й наказ про її поновлення на роботі № 966/к від 05.11.2015 року. За цим наказом до трудової книжки, після запису про поновлення на роботі, внесений запис за № 33 зі змістом «запис за №32 є недійсним». При цьому, знову жодного посилання на підстави звільнення, згідно Кодексу законів про працю України, в наказі і в трудовій книжці не зроблено. Таким чином позивач вважає, що наказ в.о. ректора НАУ № 2 від 20 серпня 2015 року є незаконним з підстав, які викладені у раніше поданій позовній заяві; наказ в.о. ректора НАУ № 966/к від 05.11.2015 року є незаконним, оскільки її поновлено на роботі з 06 листопада 2015 року, а не з моменту звільнення з 20.08.2015 року - в частині поновлення з 06 листопада 2015 року; наказ в.о. ректора НАУ № 962/к від 06.11.2015 року є незаконним в частині скасування наказу № 966/к від 05.11.2015 року про поновлення її на роботі з підстав, викладених вище. Зрештою, позивач зазначає у позові, що будучи поновленою на посаді та не маючи законних підстав не приступити до роботи, з 6 по 19 листопада 2015 року щоденно зявлялась на робоче місце до НАУ, однак можливості виконувати свої посадові обовязки була позбавлена можливості, оскільки їй у цьому перешкоджали працівники університету, як зясувалось за усною вказівкою в.о. ректора [PERSON] про недопущення її до роботи. 19.11.2015 року листом в.о. ректора НАУ № 02/2892 вона була повідомлена про те, що не є проректором НАУ, не має права знаходитись в службових кабінетах НАУ, їй було заборонено відвідувати в подальшому ці приміщення без запрошення. Приймаючи до уваги уточнену позовну заяву, позивач просить суд визнати незаконним та скасувати Наказ виконуючого обовязки ректора [PERSON] №2 від 20 серпня 2015 року в частині, згідно якої [PERSON] було звільнено на підставі ст.ст. 7, 21 Кодексу законів про працю, у звязку з порушенням встановлених правил прийняття на роботу (пункт 4 Наказу); поновити її на роботі на посаді проректора з науково-педагогічної роботи та міжнародних звязків в Національному авіаційному університеті; стягнути з Національного авіаційного університету (ЄДРПОУ 01132330, адреса 03058, м. Київ, вул. Космонавта Комарова, 1) на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20 серпня 2015 року до дня поновлення на роботі; зобов'язати Національний авіаційний університет (ЄДРПОУ 01132330, адреса 03058, м. Київ, вул. Космонавта Комарова) усунути перешкоди у здійсненні трудових обовязків проректора з науково-педагогічної роботи та міжнародних звязків [PERSON], допустити та забезпечити на час перебування [PERSON] в трудових відносинах з Національним авіаційним університетом її безперешкодний доступ в службові приміщення Національного авіаційного університету, в тому числі до кабінету, закріпленого за проректором з науково-педагогічної роботи та міжнародних звязків, негайно з моменту набуття законної сили судового рішення у цій справі. Ухвалою суду від 16.06.2016 року провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Національного авіаційного університету, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Виконуючий обовязки ректора Національного авіаційного університету [PERSON], Виконуючий обовязки ректора Національного авіаційного університету [PERSON] в частині поновлення на роботі позивача на посаді проректора з науково педагогічної роботи та міжнародних звязків Національного авіаційного університету, - закрито, оскільки є рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 29 грудня 2015 року, яке набрало законної сили, що ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав з підстав, що наведені у позовній заяві, з урахуванням доповнень, що мають місце в заяві про збільшення позовних вимог за виключенням вимог про поновлення на роботі, просив суд позов задовольнити. В судове засідання представник відповідача [PERSON] не зявився, надав суду клопотання про відкладення розгляду справи на інший день та час, мотивуючи тим, що в Соломянському районному суді міста Києва призначено розгляд інших справ за участі Національного авіаційного університету про скасування наказів та поновлення інших працівників на роботі. У тім пріоритет участі у розгляді справи в суді м. Києва обумовлений тим, що дата судового розгляду була там узгоджена раніше. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Виконуючий обовязки ректора Національного авіаційного університету [PERSON], Виконуючий обовязки ректора Національного авіаційного університету [PERSON] в судове засідання не зявились, будучи оповіщеними належним чином про день та час розгляду справи по суті, клопотання про відкладення розгляду справи за наявності поважних причин чи розгляду справи за їх відсутності до суду не направили. Приймаючи до уваги те, що відповідач, будучи юридичною особою має можливість забезпечити участь в судовому засіданні іншого свого представника аніж того, що задіяний в процесі іншого суду, однак покладений на нього процесуальний обовязок не виконав, відтак суд вважає таку неявку представника відповідача неповажною, а неявка третіх осіб не перешкоджає розгляду справи, відтак суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, тому проводить його в даному судовому засіданні, в загальному порядку. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно зясувавши обставини справи та перевіривши їх зібраними у справі доказами, яким дав належну юридичну оцінку, дійшов висновку про таке. Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 29 грудня 2015 року у цивільній справі №136/2139/15-ц позов [PERSON] до Національного авіаційного університету, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Виконуючий обовязки ректора Національного авіаційного університету [PERSON] про скасування наказу від 06.11.2015 року за №962/к та поновлення на роботі було задоволено. Вказане рішення суду набуло законної сили 29.02.2016 року. Згідно приписів ст.61 ч.3 ЦПК України, визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Наведеним рішенням суду від 29.12.2015 року було встановлено судом незаконність звільнення [PERSON] з посади проректора з науково педагогічної роботи та міжнародних звязків Національного авіаційного університету та поновлено її на раніше займаній посаді проректора з науково-педагогічної роботи та міжнародних звязків Національного авіаційного університету. Вказане рішення було звернуто судом до виконання за заявою стягувача шляхом видачі виконавчого листа, однак на час розгляду справи судом рішення суду про поновлення позивача на роботі залишається невиконаним. Конституція України, трудове та цивільне законодавство закріплює обовязок кожного неухильно додержуватися положень Конституції України та законів України, добросовісно здійснювати свої права та обовязки і встановлює юридичну відповідальність за їх невиконання та передбачає заходи примусового виконання цивільних обовязків, які виникають, зокрема, безпосередньо з актів законодавства, рішення суду або договору, у разі їх невиконання боржником добровільно (стаття 68 Конституції України, статті 11, 14 ЦК України, статті 14, 367 ЦПК України, Закон України «Про виконавче провадження»). Так, частина перша статті 235 КЗпП України передбачає, що в разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню (частина п'ята статті 235 КЗпП України). Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обовязковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні. Оскільки зазначена норма права в імперативній формі передбачає негайне виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі відсутність у судовому рішенні вказівки про це не позбавляє рішення його обовязковості з моменту проголошення. Обов'язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (частина пята статті 124 Конституції України). Отже, з огляду на принцип загальнообов'язковості судових рішень за змістом статей 14, 367 ЦПК України судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обовязковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням. Як розяснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обовязків. Отже аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обовязок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обовязок полягає у тому, що у роботодавця обовязок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (частина друга статті 14 ЦПК України). Статтею 236 КЗпП України\~встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. У випадку невиконання цього обовязку добровільно, рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначають\~Закон України «Про виконавче провадження» (далі - Закон), а також прийнята на виконання цього\~Закону Інструкція про проведення виконавчих дій, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 року № 74/5. Відповідно до зазначених нормативно-правових актів примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу та здійснюється останньою на підставі виконавчого документа. Виходячи з лексичного значення (тлумачення) поняття «затримка», як «зволікання», «проволока», за змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. Така правова позиція має місце в постанові ВСУ за наслідками розгляду справи №6-435цс15 від 01.07.2015 року. Судом встановлено, що на час розгляду справи судом станом на 16.06.2016 року відповідачем не виконано рішення суду про поновлення незаконно звільненого позивача на роботі, що свідчить про затримку з вини відповідача виконання судового рішення у розумінні статті 236 КЗпП України, яка зумовлює відповідальність, передбачену цією нормою. Розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу по час фактичного розрахунку здійснюється на підставі\~Постанови КМУ від 08.02.1995 року за № 100 «Про порядок обчислення середньої заробітної плати» (далі Порядок), зокрема ч.2, 3 п.2 Постанови визначено, що термін розрахунку проводиться за два повних останні місяці, що передували певній події. Згідно п.8 цього Порядку 8, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на\~число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Судом встановлено, що датою звільнення позивача є 20.08.2015 року, а отже до розрахунку застосовується заробітна плата за липень та червень 2015 року відповідно до довідок, що додані до матеріалів справи. Так, заробітна плата позивача за червень 2015 року нарахована в розмірі 40\~773,45 гривень за 21 день, з яких не враховується компенсація відпустки (ВС) в розмірі 1\~784, 61 гривень згідно Порядку, отож за червень сума становить 38\~988, 84 гривень. За липень позивачеві відповідно до довідки нараховано 37\~288, 53 гривень за 13 днів. Відповідно до Порядку не враховується виплати: чергова відпустка 1\~803, 35 гривень; чергова відпустка 5547, 25 гривень; матеріальна допомога на оздоровлення 3\~529, 00 гривень. Отож за липень сума склала 26\~408, 93 гривні. Вираховуючи число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком, суд виходить із відпрацьованих позивачем днів за червень і липень, які склали 13+21 = 34 дні. Середньоденна заробітна плата складає 38\~988, 84 гривень + 26\~408, 93 гривень = 65\~397, 77 гривень : 34 дні = 1 923, 46 гривень. Датою звільнення позивача є 20.08.2015 року, день винесення рішення суду 16.06.2016 року, отож кількість днів вимушеного прогулу (за серпень 2015 року 8 днів; вересень 2015 року 22 дні; листопад 2015 року - 21 день; грудень 2015 року 23 дні; січень 2016 року 19 днів; лютий 2016 року 21 день; березень 2016 року 22 дні; квітень 2016 року 21 день; травень 2016 року 19 днів; червень 2016 року 12 днів), становить 209 днів х 1\~923, 46 гривень (середньоденна заробітна плата) = 402\~003, 14 гривень, що становить суму середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу по день ухвалення рішення суду, які в силу норм ст. 235 КЗпП України, суд присуджує до стягнення із відповідача на користь позивача. Вирішуючи питання, щодо визнання незаконним та скасування Наказу виконуючого обовязки ректора [PERSON] №2 від 20 серпня 2015 року в частині, згідно якої [PERSON] було звільнено на підставі ст.ст. 7, 21 Кодексу законів про працю, у звязку з порушенням встановлених правил прийняття на роботу (пункт 4 Наказу), суд вважає, що позов в даній частині не підлягає до задоволення, оскільки, як було встанолено рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 29 грудня 2015 року у цивільній справі №136/2139/15-ц, даний наказ було добровільно скасовано відповідачем. За таких обставин, жодних порушень прав позивача оскаржуваним наказом на даний час не існує. Вирішуючи питання, щодо зобов'язання Національного авіаційного університету (ЄДРПОУ 01132330, адреса 03058, м. Київ, вул. Космонавта Комарова) усунути перешкоди у здійсненні трудових обовязків проректора з науково-педагогічної роботи та міжнародних звязків [PERSON], допустити та забезпечити на час перебування [PERSON] в трудових відносинах з Національним авіаційним університетом її безперешкодний доступ в службові приміщення Національного авіаційного університету, в тому числі до кабінету, закріпленого за проректором з науково-педагогічної роботи та міжнародних звязків, негайно з моменту набуття законної сили судового рішення у цій справі, суд вважає, що позов в даній частині не підлягає до задоволення, оскільки невиконання відповідачем рішення суду про поновлення позивачки на роботі не може слугувати підставою для повторного звернення до суду з вимогами, які по суті своїй мають наслідком фактичне поновлення її на роботі. Реальне виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі в повній мірі може відновити її порушені на даний час права і не потребує додаткового судового захисту тим чи іншим способом. За таких обставин, суд дійшов до переконання, що позов підлягає до часткового задоволення. Вирішуючи питання судових витрат, суд керується приписами ст.88 ЦПК України, а також ураховує, що позивач в силу п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» при предявленні даного позову була звільнена від сплати судового збору за вимогами про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а тому у разі часткового задоволення позовних вимог за даним позовом, присуджує судові витрати із відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної суми позовних вимог, а решта в задоволенні яких позивачеві було відмовлено присуджує їх до стягнення із позивача, оскільки за вимогами про скасування наказу та зобовязання вчинити дії, позивач не була звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду На підставі викладеного та

Outcome: partial