Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-23 00:00:00

Вимоги обґрунтовані тим, що заявник народився [INFO] в с. Заріччя Ковельського району Волинської області. Після закінчення військової служби у 1980 році заявник переїхав в м. Владивосток та розпочав трудову діяльність у ВО «Дальморепродукт», де працював по травень 1991 року. Зазначає, що 05 травня 1991 року він повернувся в с. Любче Ковельського району Волинської області, де на той час проживала його дружина. [INFO] у нього народився син та він залишився проживати з дружиною і сином на території України. Зазначає, що з 05.05.1991 постійно без реєстрації проживав в будинку батьків по [ADDRESS] . 07.02.1994 заявник був внесений до Державного реєстру фізичних осіб та отримав ідентифікаційний номер. Просив встановити факт, що він станом на 24.08.1991 та по даний час постійно безвиїзно проживав на території України. Встановлення факту необхідне заявнику для отримання паспорта громадянина України. Заяву слід задовольнити. Згідно ст. 293 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Ралізація права заявника на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року, який має юридичне значення. Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час. Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про громадянство України», громадянами України є, в тому числі: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Оцінюючи надані заявником докази, суд дійшов висновку, що факт постійного проживання [PERSON] на території України станом на 24 серпня 1991 року є доведеним. А саме, відповідно до довідки № 154 від 20.02.2020 року, виданої Тойкутською сільською радою Ковельського району Волинської області, [PERSON] , [INFO] , проживає без реєстрації з 05 травня 1991 року в [ADDRESS] . [PERSON] присвоєно ідентифікаційний номер, що підтверджено довідкою, виданою 09.04.2001 Ковельською ОДПІ. [PERSON] , згідно свідоцтва про народження є батьком [PERSON] , [INFO] . І актовий запис про народження вчинений Міським відділом реєстрації громадянського стану м. Ковеля 02.08.1991. Шлюб з матір`ю дитини, згідно запису у паспорті [PERSON] , був зареєстрований 17.10.1992 року, тобто після народження дитини. Це означає, що на момент вчинення актового запису про народження дитини, 02.08.1991 року , [PERSON] мав знаходитись в Україні, оскільки він мав заявити про своє батьківство. Різниця між датами 02.08.1991 року та 24.08.1991 року не є настільки істотною для висновку, що [PERSON] в цей проміжок міг залишити територію України, до того ж, в ситуації, коли у нього щойно народилася дитина. До того ж, жодна обставина не вказує на таке залишення. Зазначене дозволяє зробити, поза розумним сумнівом, висновок, що [PERSON] на момент проголошення незалежності України, станом на 24 серпня 1991 року, постійно проживав на території України. Зважаючи на те, що від встановлення зазначеного факту залежить отримання заявником паспорта громадянина України, і чинним законодавством не передбачено іншого порядку для його встановлення, підтвердити даний факт у позасудовому порядку неможливо, суд дійшов висновку, що заяву слід задовольнити, оскільки встановлення даного факту породить для заявника певні юридичні наслідки та іншого шляху для його підтвердження не існує.

Outcome: approved