Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-21 00:00:00

Виклад позиції позивача. [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що йому на підставі договору купівлі-продажу від 01 квітня1992 року на праві приватної власності належить житловий будинок, що знаходиться в селі Вовківка Кегичівського району Харківської області. В даному будинку зареєстрована [PERSON] , 1966 року народження, колишня жінка, шлюб розірвано. Однак, [PERSON] не проживає в житловому приміщенні понад один рік без поважних причин про що складено акт про перешкоджання, недопуск до житлового приміщення від 08 квітня 2020 року. Відповідач не проживає в даному будинку, так як проживає у будинку своєї матері [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та веде спільне господарство. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні позивач, ні інші члени його сім`ї відповідачу не чинили. Факт реєстрації відповідача порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном, він позбавлений можливості оформити та користуватися субсидією, будинок потребує постійного догляду та ремонту, оскільки сім`я позивача є багатодітною та виховує трьох синів. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі. На виконання вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України, 24 червня 2020 року судом направлено звернення до відповідного органу реєстрації щодо місця перебування та місця проживання відповідача. Ухвалою від 02 липня 2020 року провадження по справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження, судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 30 липня 2020 року. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, надавши заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи за їх відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про місце, дату та час повідомлена належним чином, на попереднє судове засідання надала заяву, відповідно до якої проти задоволення позовних вимог заперечує, оскільки є співвласником будинку, який вони купили з [PERSON] , перебуваючи в шлюбі в 1992 році, у судове засідання з`явитись не може, бо доглядає за хворою матір`ю. Частиною 3 ст. 211 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Фіксація судового розгляду справи технічними засобами не проводилась, згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Фактичні обставини, встановлені судом, норми права, які застосовував суд, мотиви суду. Судом встановлено, що квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] , відповідно до дублікату договору купівлі-продажу від 01 квітня 1992 року (копія, а.с.4). Відповідно до довідки від 15 червня 2020 року Кегичівського МДКГПТІ станом на 31 грудня 2012 року серед архівних реєстраційних матеріалів підприємства право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами розташованого в [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 01 квітня 1992 року №32 (а.с.5). Згідно з довідки Вовківської сільської ради Кегичівського району Харківської області [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.6). [PERSON] та [PERSON] розірвали шлюб 30 липня 1996 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серія [NUMBER] від 15 квітня 1997 року (копія, а.с.31). Відповідно до акту від 08 квітня 2020 року складеного головою Вовківської сільської ради Лешком М.В., депутатом Вовківської сільської ради Лещенком В.Л. , жителем с. Вовківка [PERSON] , які підтверджують факт не допуску до житлового будинку громадянина [PERSON] громадянкою [PERSON] за адресою [ADDRESS] (копія, а.с.8). Відповідно до довідки від 30 квітня 2020 року [PERSON] знаходиться на обліку в управлінні соціального захисту населення і отримує соціальну державну допомогу, як малозабезпечена сім`я, яка призначена на період з 01 лютого 2020 року по 31 липня 2020 року (а.с.11). Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме порушене право та з яких підстав. Згідно з частинами першою, другою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зав`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Відповідно до частини першої ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до частини першої статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. У статті 162 ЖК України визначено, що плата за користування жилим приміщенням в квартирі, що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Отже, частина четверта статті 156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім`ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. У постанові від 05 лютого 2018 року у справі №496/252/16-ц (провадження № 61-2399св18) Верховний Суд, зазначив, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Оскільки припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє відповідача права користуватися спірним будинком. Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує, жодного доказу, який би об`єктивно свідчив про не проживання відповідача у вищезазначеному квартирі більше ніж рік без поважних причин, позивачем суду не надано, а тому у задоволенні позову слід відмовити. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, то з позивача необхідно стягнути судовий збір у сумі 840,80 грн. Відповідно до ст. 259 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення суду приймаються, складаються і підписуються в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Outcome: approved