Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-03 00:00:00

Виконувач обов`язків\~керівника Дрогобицької\~окружної прокуратури\~М.Кляпко,\~в інтересах\~держави в\~особі Східницької\~селищної ради,\~звернувся в\~суд з\~вищезгаданим позовом,\~на підтвердження\~своїх позовних\~вимог посилається\~на те,\~що до Бистрицької-Гірської сільської ради Дрогобицького району Львівської області 22.07.2015 надійшли дві заяви [PERSON] про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва житлового будинку, господарських будівель та споруд в [ADDRESS] та про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 1,5118 га в с.Бистриця-Гірська Дрогобицького району Львівської області. [PERSON] , перебуваючи на посаді сільського голови Бистрицької-Гірської сільської ради Дрогобицького району Львівської області, здійснюючи функцію представника органу місцевого самоврядування та будучи службовою особою 4 категорії, якій присвоєно 9 ранг посадової особи місцевого самоврядування, яка відповідно до примітки 2 ст.368 КК України займає відповідальне становище, 29.07.2015 достовірно знаючи, що відповідне рішення на XXXIV сесії 6-го скликання не приймалось, склав завідомо неправдивий офіційний документ, а саме рішення XXXIV сесії 6-го скликання сільської ради №338 від 29.07.2015, вказавши у ньому завідомо неправдиві відомості стосовно того, що на вказаній сесії «сільська рада вирішила: надати дозвіл [PERSON] на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 1,5118 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в межах населеного пункту с.Бистриця-Гірська Дрогобицького району Львівської області». Того ж дня [PERSON] достовірно знаючи, що відповідне рішення на XXXIV сесії шостого скликання не приймалось, склав завідомо неправдивий офіційний документ, а саме рішення XXXIV сесії 6-го скликання сільської ради №339 від 29.07.2015, вказавши у ньому завідомо неправдиві відомості стосовно того, що «сесія сільської ради вирішила: дати згоду [PERSON] на виділення земельної ділянки для індивідуального житлового будівництва господарських будівель і споруд площею 0,1435 га в с.Бистриця-Гірська. Дати дозвіл на складання проекту відведення даної земельної ділянки [PERSON] та замовити в ліцензованій організації виготовлення проекту відведення земельної ділянки». Зазначені вище рішення сільської ради №338 та №339 від 29.07.2015, [PERSON] засвідчив власним підписом та гербовою печаткою Бистрицької-Гірської сільської ради Дрогобицького району Львівської області, після чого видав Відповідачу. У подальшому, 21.10.2015 до сільської ради надійшли дві заяви від [PERSON] про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок та надання їх у приватну власність площею 0,1435 га (кадастровий номер 4621280900:01:004:0097) та площею 1,5118 га (кадастровий номер 4621280900:03:000:0013). 23.10.2015 [PERSON] достовірно знаючи, що відповідні рішення на XXXVII сесії 6-го скликання не приймались, склав завідомо неправдиві офіційні документи, а саме рішення ради №379 від 23.10.2015, вказавши у ньому завідомо неправдиві відомості стосовно того, що «сесія сільської ради вирішила: затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1,5118 га [PERSON] , яка знаходиться в межах населеного пункту с.Бистриця-Гірська Дрогобицького району Львівської області; передати [PERSON] у приватну власність земельну ділянку площею 1,5118 га (кадастровий номер: 4621280900:03:000:0013) для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться в межах населеного пункту с.Бистриця-Гірська Дрогобицького району Львівської області» та рішення №383 від 23.10.2015, вказавши у ньому завідомо неправдиві відомості стосовно того, що «сесія сільської ради вирішила: Затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1435 га [PERSON] , яка знаходиться в межах сільської ради; передати гр. [PERSON] у приватну власність земельну ділянку площею 0,1435 га (кадастровий номер: 4621280900:01:004:0097) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться в межах населеного пункту с.Бистриця-Гірська Дрогобицького району Львівської області». Зазначені вище рішення сільської ради №379 та №383 від 23.10.2015 [PERSON] засвідчив власним підписом та гербовою печаткою Бистрицької-Гірської сільської ради Дрогобицького району Львівської області, після чого видав Відповідачу. \~ \~ \~ \~Отже, [PERSON] отримала земельну ділянку площею 0,1435 га (кадастровий номер 4621280900:01:004:0097) та земельну ділянку площею 1,5118 (кадастровий номер 4621280900:03:000:0013) в с.Бистриця-Гірська Дрогобицького району Львівської області, право на яку було оформлено на підставі вищезгаданих рішень, які фактично сесією сільської ради не приймалися. 19.08.2019 [PERSON] повідомлено про підозру за ч.1 ст.366 КК України та в подальшому скеровано обвинувальний акт до суду та ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27.05.2020 у справі №442/7474/19 закрито кримінальне провадження про обвинувачення [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України, та звільнено останнього від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України. Отже, під час досудового розслідування кримінального провадження стало відомо, що [PERSON] отримала у приватну власність вищезгадані земельні ділянки за відсутності рішення органу місцевого самоврядування про передачу відповідачам у власність вказаних земельних ділянок. Враховуючи те, що органом місцевого самоврядування рішення щодо відведення земельних ділянок [PERSON] не приймалось, відповідно набуття права власності на такі відбулось всупереч вимог законодавства, отже земельні ділянки перебувають у власності відповідача без правових підстав і підлягають витребуванню з чужого незаконного володіння. Відтак, прокуратура змушена звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 26.07.2021 року було відкрито провадження в справі та призначено її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 06.08.2021 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання просила відмовити в задоволенні позову за його безпідставністю. 17.09.2021 року від позивача надійшла відповідь на відзив. Крім того, 15.09.2021 року від керівника Дрогобицької окружної прокуратури надійшло клопотання про призначення розгляду справи в порядку загального провадження з огляду на положення ч.7 ст.82 та ч.5-7 ст.279 ЦПК України. 04.10.2021 року від відповідача надійшло таке ж клопотання, яке мотивовано тим, що під час розгляду кримінального провадження в суді вину обвинуваченого [PERSON] не було встановлено, в зв`язку із його закриттям за закінченням строків давності. І в порядку розгляду цього судового провадження не було допитано свідків та не досліджувались висновки почеркознавчих експертиз. Однак, в процесі дослідження доказів у даній справі суд не обмежений лише висновками рішення суду у кримінальній справі, а згідно ч.6 ст.279 ЦПК України передбачено підстави для відмови в задоволенні подібного клопотання сторони. Поряд з цим, в порядку розгляду в суді кримінального провадження, суд з огляду на принцип безпосередності дослідження доказів, знову допитує, вже допитаного під час досудового розслідування свідка. Порядок цивільного процесу такого не вимагає, бо протоколи допиту свідків під час досудового розслідування сприймаються судом як письмові докази, яким суд надає оцінку. Така оцінка фактам, зазначеним у цих доказах може бути надана судом без виклику цих свідків в судове засідання, тим більше, що такі були попереджені про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих показів. Дослідити висновки почеркознавчих експертиз суд також в змозі без допомоги сторін. З огляду на вищевказане, а також те, що предмет позову не виражений у грошовій сумі, а характер спірних правовідносин не вимагає проведення судового засідання, суд ухвалив відмовити в заявлених клопотаннях сторін. Зважаючи на те, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши надані суду докази, оцінивши їх в сукупності, суд приходить до наступного висновку. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] отримала земельну ділянку площею 0,1435 га (кадастровий номер 4621280900:01:004:0097) та земельну ділянку площею 1,5118 (кадастровий номер 4621280900:03:000:0013) в с.Бистриця-Гірська Дрогобицького району Львівської області за відсутності рішень органу місцевого самоврядування про передачу їй у власність вказаних земельних ділянок, тобто фактичного розгляду депутатами на сесії її заяв та прийняття по них рішення, шляхом голосування, у визначений Законом спосіб. Враховуючи це, набуття права власності відбулось всупереч вимог земельного законодавства, отже земельні ділянки перебувають у власності Відповідача без достатніх правових підстав і підлягають витребуванню з чужого незаконного володіння, виходячи з наступного. Право на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до Земельного кодексу України та інших законів. Згідно ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності. Частиною 1 ст.116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Згідно з ч.1 ст. 46 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення), районна, обласна рада проводить свою роботу сесійно. Сесія складається з пленарних засідань ради, а також засідань постійних комісій ради. Сесія ради є повноважною, якщо в її пленарному засіданні бере участь більше половини депутатів від загального складу ради. Тобто, в ситуації, коли загальний склад ради складає 12 депутатів, для того, щоб сесія була повноважною, необхідна присутність не менше, 7 депутатів. Відповідно до ч. 2 ст. 59 вказаного Закону рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос. Отже, законодавчо встановлено, що набуття права на земельні ділянки передбачає обов`язкове прийняття уповноваженим органом держави (органом виконавчої влади чи органом місцевого самоврядування) відповідного рішення, яке є юридичною підставою для подальшого юридичного оформлення відповідних прав на земельну ділянку, чого насправді не відбулось. Відповідно до ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння (це факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача тощо). Незаконними володільцями в розумінні ст.387 ЦК України вважаються особи, які безпосередньо неправомірно заволоділи чужим майном. З огляду на те, що для повноважності проведення сесії необхідна була присутність як мінімум 7 осіб депутатів, а згідно протоколів допитів свідків під час досудового розслідування такі на ній не були, або й взагалі перебували в цей час за межами України, то видані такою сесією рішення є нікчемними. Зазначене підтверджується не тільки показами свідків, але й узгоджується із даними Державної прикордонної служби, зазначеними в листі від 21.06.2019 року(а.с. 42) та у висновках експертів №6/477 та 6/653(а.с.57,63). Отже, рішення про передачу у власність відповідачам спірних земельних ділянок сільською радою не ухвалювалися, а тому відповідач незаконно нею заволодів та є незаконними володільцем цієї ділянки у розумінні ст.387 ЦК України, тому єдиним вірним способом захисту порушеного права є витребування майна. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц указала, що предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, що незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Крім цього, слід зазначити, що однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема, і тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, і який на момент подання позову не є власником цього майна, однак уважає себе таким (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 522/7636/14-ц). Так, рішення суду у випадку задоволення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою як для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, так і підставою для скасування попередньої реєстрації права власності на таке майно. Згідно з ч.3 ст.152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Повернення спірної земельної ділянки органу місцевого самоврядування є правомірним втручанням у право мирного володіння спірним майном, переслідує легітимну мету такого втручання та пропорційність цій меті, оскільки земельні ділянки вибули з власності територіальної громади протиправно та без волі власника (пункти 125-128 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18), пункти 125-126 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19)). Отже, [PERSON] набула право власності на вищевказані земельні ділянки, які незаконно вибули з комунальної власності поза волею власника, в тому числі внаслідок недобросовісного виконання посадовими особами органу місцевого самоврядування повноважень саме сільським головою та вчинення кримінального правопорушення. Крім цього, слід зазначити, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом (ч. 1, 4 ст. 182 ЦК України). Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ч. 1 ст. 125 ЗК України). На підставі ст. 126 ЗК України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Велика Палата Верховного Суду (п. 32. постанови від 16.01.2019 у справі № 755/9555/18) прийшла до висновку, що під час розгляду справи суди мають врахувати висновок Великої Палати Верховного Суду стосовно того, що після внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належним способом захисту права є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію, яке вичерпало свою дію, а скасування запису про проведену державну реєстрацію відповідного права (п. 5.17 постанови від 04.09.2018 у справі № 915/127/18). Водночас, 16.01.2020 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» від 05.12.2019 № 340-IX, зокрема, в частині зміни редакції ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно з чинною на даний час ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пп. «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому пп. «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Враховуючи викладене, оскільки, рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого була здійснено державну реєстрацію прав на земельні ділянки за [PERSON] є незаконним, відповідно скасуванню підлягає і державна реєстрація прав земельних ділянок, зареєстровані Дрогобицьким міськрайонним управлінням юстиції 05.11.2015. Разом з тим, на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути судові витрати по справі в розмірі 3632,00 гривень (чотири позовні вимоги по 908,00 грн за кожну) на користь держави, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: approved