Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-14 00:00:00

В жовтні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, який обґрунтувала тим, що [INFO] у віці 54 років помер [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина, право на яку заявили його дочка [PERSON] та батько [PERSON] Позивач проживала однією сім`єю з [PERSON] без реєстрації шлюбу, починаючи з серпня 2008 року. З цього часу між ними започаткувались дружні та теплі стосунки, почуття поваги та довіри один до одного, бажання проживати разом, мати дітей, вести спільне господарство, побут, прикладати трудових зусиль з метою одержання доходу для створення та наповнення спільного сімейного бюджету, набуття спільного майна у майбутньому. 19 серпня 2004 року [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3210500000:11:004:0014 площею 0,087 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, що розташовується за адресою: [ADDRESS] . З 21 квітня 2009 року на вказаній земельній ділянці розпочалась будівництво житлового будинку. Тому позивач вважає, що земельна ділянка та незавершений будівництвом житловий будинок є об`єктами спільної сумісної власності її та [PERSON] . Крім цього, наприкінці 2008 року [PERSON] почав важко хворіти, йому було встановлено сахарний діабет, тип 2, важка форма, стадія декомпенсації, діабетична гіпертонічна енцефалопатія 2 стадії, діабетична полінейропатія, гіпертонічна хвороба 2 стадії, хронічний вірусний гепатит «С». У зв`язку з цим, з початку 2014 року по день смерті [PERSON] сім`я існувала за грошові кошти, отримані саме позивачем. За період проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] також придбали транспортні засоби: марки «Man», державний номер [NUMBER] , марки «ГАЗ», державний номер [NUMBER] . Тому [PERSON] просила встановити факт її спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] у період з серпня 2008 року по день його смерті, тобто 11 травня 2017 року; визнати право спільної сумісної власності на будівельні матеріали та конструктивні елементи, які були використані в процесі будівництва житлового будинку [ADDRESS] ; на земельну ділянку площею 0,087 га з кадастровим номером 3210500000:11:004:0014 з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, що розташовується по [ADDRESS] , на вантажний транспортний засіб марки «MAN», державний номер [NUMBER] , на вантажний бортовий малотоннажний транспортний засіб марки «ГАЗ», державний номер [NUMBER] , а також в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частку в будівельних матеріалах та конструктивних елементах, які були використані в процесі будівництва житлового будинку [ADDRESS] , право власності на Ѕ частку в земельній ділянці площею 0,087 га з кадастровим номером 3210500000:11:004:0014 з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, що розташовується по [ADDRESS] , а також право власності на Ѕ частку вантажного транспортного засобу марки «MAN», державний номер [NUMBER] , право власності на Ѕ частку вантажного бортового малотоннажного транспортного засобу марки «ГАЗ», державний номер [NUMBER] . В ході підготовчого провадження [PERSON] та [PERSON] пред`явили зустрічні позови, які обґрунтували тим, що [INFO] помер відповідно батько та син відповідачів. За час свого життя [PERSON] не склав заповіту як особистого розпорядження на випадок своєї смерті. Тому спадкування після його смерті здійснюється за законом. Спадкоємцями першої черги за законом є [PERSON] та [PERSON] , вони у встановленому законом порядку прийняли спадщину. Крім них, заяву про прийняття спадщини також подала [PERSON] як спадкоємець четвертої черги за законом. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка складається з рухомого та нерухомого майна: земельна ділянка площею 0,087 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку з кадастровим номером 3210500000:11:004:0014 , яка розташовується в [ADDRESS]; об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок [ADDRESS] ; автомобіль марки «Man», модель - L 200, тип - загальний вантажний бортовий-тентований, реєстраційний номер [NUMBER] ; автомобіль марки «ГАЗ», модель - 3302, тип - вантажний бортовий малотоннажний - В, реєстраційний номер [NUMBER] . Вказане майно є предметом спору за первісним позовом. Крім цього, 06 липня 2017 року [PERSON] здійснила перереєстрацію автомобіля марки «Volkswagen», модель - Golf Plus, реєстраційний номер [NUMBER] , на користь іншої особи. Вказаний автомобіль належав [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, тому вона розпорядилась автомобілем на власний розсуд. Тому [PERSON] та [PERSON] просили стягнути з [PERSON] на свою користь грошову компенсацію вартості автомобіля марки «Volkswagen», модель - Golf Plus, реєстраційний номер [NUMBER] , у розмірі по 78085 гривень. У судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] підтримали пред`явлений позов та просили суд задовольнити його у повному обсязі. Разом з цим, категорично заперечували проти задоволення зустрічного позову. Відповідачі та їхній представник [PERSON] підтримали вимоги за зустрічними позовами у повному обсязі. Проте, просили відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] за первісним позовом у повному обсязі. Завідувач Бориспільської міської державної нотаріальної контори Бровченко С.О. направила до суду лист з проханням проводити розгляд справи без представника нотаріальної контори та при вирішення спору поклалась на розсуд суду. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах цивільної справи, суд встановив наступні обставини та дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (т.1 а.с.11). З доводів позивача вбачається, що починаючи з серпня 2008 року вона та [PERSON] почали проживати разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Так, допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що він є чоловіком рідної сестри [PERSON] Покійного [PERSON] свідок знав близько 12 років. Свідку відомо, що земельна ділянка, яка належала [PERSON] була вільною, та що саме [PERSON] разом з [PERSON] побудували житловий будинок. [PERSON] розлучилась з чоловіком приблизно у 2007-2008 роках та з цього часу проживала з [PERSON] Останній займався підприємницькою діяльністю з виготовлення виробів з дерева. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що вона є рідною сестрою [PERSON] . З [PERSON] свідок була знайома близько 11 років. Свідку відомо про те, що [PERSON] та [PERSON] почали проживати разом з 2008 року за адресою по [ADDRESS] у вагончику, який потім розібрали. Останнім часом, приблизно рік чи півтора [PERSON] тяжко хворів та майже не займався бізнесом. Батько та дочка зовсім не допомагали в його лікуванні. Автомобілі були придбані за час спільного проживання [PERSON] та [PERSON] Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що вона була знайома з [PERSON] з дитинства. Саме вона познайомила [PERSON] з [PERSON] приблизно в липні 2008 року. В подальшому вони спільно побудували будинок. В свою чергу, свідок разом з чоловіком допомагали [PERSON] з [PERSON] в будівництві. На час знайомства з позивачем [PERSON] був безхатьком, сім`я від нього відвернулася, з батьком він взагалі не спілкувався. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що він являється рідним братом [PERSON]. Свідку відомо, що з 2008 року [PERSON] та [PERSON] почали жити разом. Будинок по [ADDRESS] був збудований до того, часу коли [PERSON] почала проживати разом з [PERSON] Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що був знайомий з [PERSON] з 1985 року, певний час вони разом займались бізнесом. Свідку відомо, що в 2007-2008 роках [PERSON] продав земельну ділянку вартістю 400-450 тисяч доларів США та за ці грошові кошти придбав собі автомобіль, автомобіль для [PERSON] , а також пилораму та станки. З [PERSON] та [PERSON] познайомились приблизно у 2008 році. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що була знайома з [PERSON] приблизно 20 років. Їй відомо, що останнім часом [PERSON] займався деревообробним бізнесом. Свідок відвідувала [PERSON] в 2005 році, саме в цей час будувався будинок [ADDRESS] . Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що [PERSON] займався бізнесом, мав деревообробний цех, станки, автомобілі для цієї діяльності. Свідку відомо, що в 2006-2007 роках житловий будинок [ADDRESS] вже був збудований. З приводу часу спільного проживання [PERSON] та [PERSON] свідку нічого не відомо. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що знайомий з [PERSON] з 2016 року. Останній займався діяльність з оброблення дерева, виготовляв альтанки, мав для цього спеціальне обладнання, станки. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що вона являється дружиною двоюрідного брата [PERSON] . Тому вона була знайомою з усіма жінками [PERSON] В 2005 році він проживав разом з [PERSON] , а до цього розірвав шлюб з четвертою дружиною. Станом на 2005 рік свідку відомо, що будинок вже був накритий дахом. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що [PERSON] та [PERSON] є його сусідами. Вони разом будували будинок, зокрема позивач готувала їсти робочим, які працювали на будівництві будинку. [PERSON] та [PERSON] жили добре, свідок жодного разу не чув від них скандалів чи сварок. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що познайомилась з [PERSON] та [PERSON] , коли вони почали будувати будинок, приблизно у 2006 році. Вони розчистили земельну ділянку, поставили тимчасовий вагончик, підключили газ. В збудованому будинку почали жити приблизно з 2009 року. У відповідності до положень п.5 ч.1 та ч.2 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. У судовому порядку можуть бути встановлені факти від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно з ч.2 сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зокрема, Конституційним Судом України у рішенні №5-рп/99 від 03 червня 1999 року (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») визначено таку обов`язкову ознаку члена сім`ї, як ведення спільного господарства. Згідно положення ч.4 ст.3 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до положення ч.1 та ч.2 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч.1 та ч.3 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. З урахуванням наведеного, у суду не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками щодо обставин проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю, ведення ними спільного побуту. Будь-яких даних щодо зацікавленості свідків в результаті розгляду справи судом не встановлено. Крім цього, факт проживання позивача з [PERSON] також не заперечується відповідачами по справі. При цьому, та обставина, що свідки, зокрема [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не повідомили з якого часу [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю, не спростовує показання інших свідків, а також необізнаність свідків про конкретний період проживання однією сім`єю не спростовує висновку суду про те, що оточуючі сприймали [PERSON] та [PERSON] не інакше як в якості подружжя. Враховуючи викладене, суд вважає, що в ході судового розгляду знайшов своє підтвердження факт, що [PERSON] дійсно проживала з [PERSON] в період з серпня 2008 року по день його смерті, однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Відповідно до положень ч.1 та ч.2 ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. За змістом ч.1 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. У відповідності до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.23 постанови №11 від 21 грудня 2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у справі №6-1327цс15 від 18 травня 2016 року, із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, встановлено, що власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. За період проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю, а саме в 2015 та 2016 роках були придбані транспортні засоби: автомобіль марки «Man», модель - L 200, тип - загальний вантажний бортовий-тентований, реєстраційний номер [NUMBER] , та автомобіль марки «ГАЗ», модель - 3302, тип - вантажний бортовий малотоннажний - В, реєстраційний номер [NUMBER] . Вказана обставина підтверджуються копіями свідоцтва про реєстрацію транспортних засобів (т.1 а.с.63-63 зворот, а.с.64 - 64 зворот). Сторони по справі не надали жодного доказу на підтвердження того, що вказані транспортні засоби були придбані за особисті кошти [PERSON] чи [PERSON] . Тому вказані транспортні засоби були набуті у спільну сумісну власність [PERSON] та [PERSON] . Після смерті [PERSON] право спільної сумісної власності на зазначені транспортні засоби припинилось та [PERSON] набула право власності на Ѕ частку у вказаних автомобілях. Встановлено, що 19 серпня 2004 року [PERSON] набув право власності на земельну ділянку площею 0,087 га з кадастровим номером з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, що розташовується по [ADDRESS] , що підтверджується копією державного акту серії [NUMBER] , виданого на його ім`я (т.1 а.с.13). Відповідно до п.5 ч.1 ст.57 СК України земельна ділянка, набута дружиною, чоловіком за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала в її, його користуванні, або була одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій або була одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України, є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.182 постанови №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», згідно з положеннями статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди, до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК України та 377 ЦК України. Дійсно, [PERSON] набув право власності на спірну земельну ділянку шляхом її приватизації. Водночас, як вбачається з матеріалів цивільної справи, зокрема витягу з рішення виконавчого комітету Бориспільської міської ради №452 від 09 серпня 2005 року про надання дозволу [PERSON] на виготовлення технічної документації на будівництво житлового будинку по [ADDRESS] ( т .1 а.с.14), рішення виконавчого комітету Бориспільської міської ради №289 від 24 березня 2009 року «Про надання дозволу на будівництво індивідуального житлового будинку та господарчих споруд гр. [PERSON] по [ADDRESS] » (т.1 а.с.15), повідомлення про початок виконання будівельних робіт, на які не вимагається дозвіл (т.1 а.с.16), копії будівельного паспорту на будівництво житлового будинку та господарчих споруд по [ADDRESS] (т.1 а.с.17-33), проекту індивідуального житлового будинку [ADDRESS] (т.1 а.с.34-42), на даній земельній ділянці розташовується домоволодіння. Відповідно до ч.2 та ч.3 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Як роз`яснив Верховний Суд України у правовому висновку в цивільній справі №6-47цс16, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. В матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження тієї обставини, що право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна було зареєстровано у встановленому законом порядку. Тому, спірний житловий будинок є об`єктом незавершеного будівництва. При зверненні до суду з даним позовом [PERSON] просила визнати за нею право власності на Ѕ частку в будівельних матеріалах та конструктивних елементах, які були використані в процесі будівництва житлового будинку по [ADDRESS] . Згідно правових висновків Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі №6-388цс15 та від 22 березня 2017 року у справі №296/499/15-ц, які за правилом ч.4 ст.263 ЦПК України є обов`язковими для судів, визнання права власності на матеріали й обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна), без підтвердження та надання належних та допустимих доказів кількості матеріалів та обладнання, які були використані при будівництві спірного об`єкта нерухомості за час спільного проживання у шлюбі, та їх переліку, без зазначення (назви) цих матеріалів чи обладнання та їх вартості суперечить закону. Всупереч цьому, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження переліку (кількості, вартості, часу придбання, джерела коштів для придбання) та самого факту придбання будівельних матеріалів та конструктивних елементів, які були використані під час будівництва спірного об`єкта незавершеного будівництва. У зв`язку з цим, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову в частині визнання за [PERSON] права власності на Ѕ частку в будівельних матеріалах та конструктивних елементах, які були використані в процесі будівництва житлового будинку по [ADDRESS] . Водночас, зважаючи на те, що позивач не набула право власності на частку в нерухомому майні, яке розташовується на спірній земельній ділянці. Вказана обставина свідчить, що до позивача не перейшло також право власності на Ѕ частку в цій земельній ділянці. Вирішуючи позовні вимоги за зустрічними позовами [PERSON] та [PERSON] , суд виходить з наступних обставин. Встановлено, що [PERSON] помер [INFO] . Після його смерті відкрилась спадщина на належне йому майно, а саме: на незакінчений будівництвом житловий будинок [ADDRESS] , земельну ділянку площею 0,087 га з кадастровим номером 3210500000:11:004:0014 з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, що розташовується по [ADDRESS] , а також транспортні засоби: вантажний транспортний засіб марки «MAN», державний номер [NUMBER] , вантажний бортовий малотоннажний транспортний засіб марки «ГАЗ», державний номер [NUMBER] . У відповідності до положення ч.1 та ч.2 ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття. Відповідно до ст.1261 та ст.1262 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки та у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Встановлено, що спадкоємцями другої черги за законом після смерті [PERSON] є його дочка [PERSON] та батько [PERSON] . З копії спадкової справи №176/2017, заведеної Бориспільською міською державною нотаріальною конторою, вбачається, що [PERSON] та [PERSON] у встановленому законом порядку прийняли спадщину, що підтверджується відповідними заявами, поданими до нотаріальної контори (т.1 а.с.137,142). Крім цього, з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] до нотаріальної контори звернулась також [PERSON] (т.1 а.с.144). З довідки територіального сервісного центру №3241 МВС України в Київській області від 12 грудня 2018 року у відповідь на адвокатський запит вбачається, що в період з 05 листопада 2011 року [PERSON] належав автомобіль Volkswagen», модель - Golf Plus, реєстраційний номер [NUMBER] . 06 липня 2017 року даний автомобіль був перереєстрований на іншого власника на підставі договору купівлі-продажу (т.2 а.с.9). Враховуючи, ту обставину, що судом встановлено факт проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] в період з 2008 року по 11 травня 2017 року. Таким чином, автомобіль марки «Volkswagen», модель - Golf Plus, реєстраційний номер [NUMBER] , на час смерті [PERSON] був об`єктом права спільної сумісної власності його та [PERSON] . Тому, як [PERSON] , так і [PERSON] мали право власності на вказаний автомобіль у рівних частках, тобто по Ѕ частині. Зважаючи на те, що на час смерті [PERSON] йому належала на праві спільної власності Ѕ частка в даному автомобілі. Тому, права та обов`язки на таке майно ввійшли до складу спадщини, яку прийняли [PERSON] та [PERSON] . Всупереч цьому, [PERSON] розпорядилася автомобілем марки «Volkswagen», модель - Golf Plus, реєстраційний номер [NUMBER] , на власний розсуд шляхом відчуження його на користь іншого власника за договором купівлі-продажу від 06 липня 2017 року. Саме у такий спосіб [PERSON] порушила право відповідачів як спадкоємців прав та обов`язків [PERSON] здійснити право на спадкування по ј частині цього автомобіля. Згідно правового висновку, викладеного ВС/КЦС у справі №61-4834св18 від 21 лютого 2018 року, у справі №61-136св18 від 01 лютого 2018 року, а також у справі №755/20923/14-ц від 03 травня 2018 року, при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Отже, за відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля він має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пунктах 22 та 30 постанови №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного сумісного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Зі звіту автотоварознавчого дослідження, колісного транспортного засобу автомобіля марки «Volkswagen Golf Plus», номерний знак [NUMBER] , ринкова вартість автомобіля станом на 06 липня 2017 року, тобто на час його відчуження [PERSON] , становить 312340 гривень (т.2 а.с.12-40). З огляду на це, суд вважає, що з [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] належить стягнути компенсацію вартості по ј частки в цьому автомобілі, тобто по 78085 гривень на корить кожного з відповідачів (312340 / ј ). При цьому, обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає також до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. Зокрема, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У зв`язку з цим, при вирішенні позовних вимог за первісним позовом суд не приймає до увагу доводи позивача та приєднанні на підтвердження цих доводів письмові докази, що стосуються стану здоров`я [PERSON] , а також розміру доходу [PERSON] та [PERSON] (т.1 а.с.43-62). На підставі викладеного та

Outcome: partial