Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-21 00:00:00

В грудні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Кіровограду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позовні вимоги мотивує тим, що з 22 липня 1989 року він перебував разом з позивачем у шлюбі, який було розірвано 13 серпня 2010 року. У період шлюбу за спільні кошти сторонами, на підставі договору міни від 21 березня 2000 року № 1134, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Стоєвою Г.Ф., набуто квартиру [ADDRESS], а також на підставі договору купівлі-продажу - квартиру [ADDRESS]. Право власності на спірні квартири зареєстроване за відповідачем. 25 жовтня 2017 року позивач звернувся до відповідача з листом про передання йому ключів від квартири [ADDRESS], однак, відповідач відмовилася. Згідно звіту про оцінку житлового приміщення, ринкова вартість квартири [ADDRESS] складає 1 467 489,00 грн., а квартири [ADDRESS] - 635 818,00 грн. Просив здійснити поділ спільного майна подружжя, виділивши у власність сторін по Ѕ частини спірних квартир. В лютому 2018 року відповідач [PERSON] подала до Ленінського районного суду м. Кіровограду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що вона заперечує проти задоволення позовних вимог виходячи з того, що позивачем пропущено строк позовної давності. Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 13 березня 2018 року, ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 20 грудня 2017 року про відкриття провадження скасовано, справу направлено на розгляд до Дніпровського районного суду м. Києва за встановленою підсудністю. Протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями від 30 березня 2018 року визначено головуючого суддю Яровенко Н.О. В травні 2018 року позивач [PERSON] подав до суду відповідь на відзив, де зазначив, що про своє порушене право він дізнався 25 жовтня 2017 року, коли письмово звернувся до відповідача з проханням передати ключі від квартири, що розташована в м. Києві. Ухвалою суду від 04 липня 2018 року заяву позивача [PERSON] про забезпечення позову задоволено, накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою суду від 02 серпня 2018 року клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено. Протокольною ухвалою суду від 02 серпня 2018 року задоволено заяву позивача про зміну предмету позову. Так, в заяві про зміну предмету позову позивач просить здійснити поділ спільного майна подружжя, виділивши у власність [PERSON] та [PERSON] по Ѕ частини квартири [ADDRESS] та квартири [ADDRESS]. 02 серпня 2018 року відповідач [PERSON] подала до суду відзив на заяву [PERSON] про зміну предмету позову, де зазначає, що після розірвання шлюбу за домовленістю сторони добровільного розподілили майно, а саме їй відійшло майно, титульним власником якого була зареєстрована вона, а саме спірні квартири, а відповідачу відійшло майно, титульним власником якого був він, а саме три автомобілі: «Фіат Дукато», придбаний 06 квітня 2007 року, «БМВ 525», придбаний 15 травня 2005 року та «Хонда», придбаний 22 травня 2008 року, п'ять торгівельних павільйонів - Мафів в м. Кропивницькому, грошові кошти в розмірі 50 000,00 доларів США, на які відповідач придбав менше ніж через рік після розірвання шлюбу кватиру [ADDRESS]. В 2015 року відповідач позичив у неї грошові кошти в розмірі 2 000,00 доларів США на ведення бізнесу, кошти повертав частково, однак, повністю грошові кошти не повернув. Посилання позивача, що він ніби то на картковий рахунок відповідача перераховував грошові кошти для оплати комунальних послуг та утримання майна є надуманими і такими, що не відповідають дійсності, оскільки він ніколи не знав номер будинку в м. Києві, де знаходиться спірна квартира, оскільки жодного разу там не був. В 2011 році позивач [PERSON] уклав повторний шлюб, а тому, придбавши квартиру після розірвання шлюбу з відповідачем, він перервав строк позовної давності, оскільки з цього часу він міг дізнатися про порушення свого права власності і звернутися до суду з позовом, проте звернувся лише 14 грудня 2017 року. В серпні 2018 року позивач [PERSON] подав до суду відповідь на відзив, де зазначає, що власником п'яти торговельних павільйонів він ніколи не був, натомість, 01 червня 2005 року за договором купівлі-продажу було придбано лише один металевий павільйон, який 18 вересня 2009 року за договором купівлі-продажу відчужено за письмовою згодою відповідача. Твердження відповідача, що 2 000,00 доларів США, які ніби то [PERSON] позичив у відповідача та 50 000,00 доларів США - спільні збереження подружжя, на які ніби то позивач придбав квартиру, є вигаданими та такими, що не відповідають дійсності. Щодо застосування строків позовної давності зазначає, що неподання позову про поділ майна, в тому числі після спливу трьох років після розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б свідчили про заперечення права одного з подружжя на набуте в період шлюбу майно, яке зареєстроване за іншим з подружжя, не може свідчити про порушення права одного з подружжя і вказувати на початок перебігу строку позовної давності. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги з урахуванням заяви про зміну предмету позову підтримують, просять їх задовольнити та здійснити поділ спільного майна подружжя, виділивши у власність [PERSON] та [PERSON] по Ѕ частини квартири [ADDRESS] та квартири [ADDRESS]. Відповідач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнають з підстав, зазначених у відзиві на позов, просять відмовити в задоволенні позовних вимог. Суд, вислухавши позивача та його представника, відповідача та її представника, допитавши свідків, дослідивши матеріал справи, приходить до наступного. У п.п. 1, 3 ст. 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 22 липня 1989 року [PERSON] та [PERSON], яка після укладення шлюбу змінила прізвище на «[PERSON]», уклали шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу, виданого 22 липня 1989 року (т. 1 а.с. 190). Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 26 травня 2010 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (т. 1 а.с. 87). 13 серпня 2010 року Ленінським ВРАЦС Кіровоградського МУЮ видано копію свідоцтва про розірвання шлюбу (т. 1 а.с. 5). Згідно ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти які належали їй, йому особисто. Як роз'яснено у п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). У відповідності до положень ст. 57 СК України, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. 21 березня 2000 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], а також [PERSON] та [PERSON], які діють від себе та, як природні опікуни, від імені неповнолітньої [PERSON] укладено договір обміну квартир, згідно з яким [PERSON] обміняла квартиру, що знаходиться в [ADDRESS] на квартиру, яка знаходиться в [ADDRESS] (т. 1 а.с. 195). Згідно реєстраційного посвідчення Кіровоградського обласного об'єднаного бюро інвентаризації № 40808, квартира [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] (т. 1 а.с. 196). Згідно довідки, виданої 02 травня 2018 року Начальником КП «ЖЕО № 2МРМК», в квартирі [ADDRESS] зареєстрована з 29 листопада 2000 року [PERSON], склад сім'ї: дочка [PERSON], онук [PERSON], 2014 року народження та онук [PERSON], 2016 року народження (т. 1 а.с. 89). 23 вересня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу за умовами якого продавець передав у власність покупця, а покупець прийняв квартиру [ADDRESS] та сплатив обумовлену цим договором грошову суму (т. 1 а.с.191-192). Згідно реєстраційного посвідчення Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна № [NUMBER], квартира [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] (т. 1 а.с. 194). Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтями 63, 65 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним з подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 4 ст. 65 СК України визначено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Отже, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмет матеріального світу, так і майнові права та обов'язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї. Дослідженими в судовому засіданні доказами встановлено, що згідно довідки № 041 від 25 квітня 2018 року, виданої ОСББ «Миропільська 39», [PERSON] дійсно проживала з вересня 2008 року до грудня 2015 року за адресою: [ADDRESS], батька мешканки [PERSON] ніколи не бачили (т. 1 а.с. 90). 25 жовтня 2017 року [PERSON] звернувся до [PERSON] із заявою про передачу в п'ятиденний термін ключів від квартири [ADDRESS] (т. 1 а.с. 6). Згідно довідки № 042 від 26 квітня 2018 року, виданої ОСББ «Миропільська 39», власник кватири [ADDRESS] [PERSON] заборгованості перед ОСББ «Миропільська 39» за комунальні платежі не має (т. 1 а.с. 88). 01 червня 2005 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу металевого торгового павільйону, за умовами якого [PERSON] продала, а [PERSON] купив металевий торговий павільйон, який належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Балик Т.М. 26 березня 2001 року по реєстру № 866 (т. 1 а.с. 197). Згідно договору купівлі-продажу від 18 вересня 2009 року [PERSON] передав у власність [PERSON] придатний для використання за призначенням металевий торговельний павільйон, який розташований в м. Кіровограді по вул. Жовтневої революції (біля будинку № 1), згода на відчуження майна була надана [PERSON] (т. 1 а.с. 220-222). За змістом витребуваних ухвалою суду від 02 серпня 2018 року доказів встановлено, що згідно листа виконавчого комітету міської ради м. Кропивницького № 4015/2205-24 від 22 серпня 2018 року, паспорти прив'язки тимчасових споруд на розміщення торговельних павільйонів для провадження підприємницької діяльності у м. Кропивницькому у період з 01 січня 2009 року по 01 серпня 2018 року [PERSON] не надавались, звернень щодо видачі паспортів прив'язки тимчасових споруд не надходило. Крім того повідомлено, що в період з 2007 року по 2009 року інформація щодо розміщення торговельних павільйонів відсутня (т. 1 а.с. 213). Крім того, відповідно до листа управління земельних відносин та охорони навколишнього природного середовища міської ради м. Кропивницького № 939 від 23 серпня 2018 року, міською радою м. Кропивницького рішення про передачу в оренду земельних ділянок [PERSON] не приймалося, договори оренди земельних ділянок не укладалися (т. 1 а.с. 214). Також, за змістом листа відділу у Кіровоградському районі ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області № 1467/173-18 від 16 серпня 2018 року, згідно земельно-кадастрових даних відділу, відомості щодо реєстрації права власності на земельну ділянку за [PERSON] на території м. Кропивницький Кіровоградської області станом на 29 грудня 2012 року не виявлено (т. 1 а.с. 223). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що вона є рідною дочкою позивача та відповідача. З 2007 року вона проживає в м. Києві, а з 2008 року - живе у спірній кватирі [ADDRESS], яку в 2008 року придбали для неї батьки. З 2013 року вона проживала у вказаній кватирі разом з чоловіком на дитиною. Зазначила, що її батько приїжджав до цієї квартири лише один раз, тоді, коли вона придбавалася. Після розірвання шлюбу її батько добровільно залишив матері дві квартири, а бізнес, який приносив прибуток та всі їх збереження - забрав собі, однак, вона не було свідком передачі грошових коштів батькові та яку саме суму він собі забрав - вона не знає. Крім того, три автомобілі батько залишив собі і від їх продажу матері грошей не видавав. Після розірвання шлюбу з матір'ю, батько купив квартиру у м. Кіровограді. Вказала, що після розірвання шлюбу у її батька був вільний доступ до кватири по [ADDRESS], ніхто не чинив йому перешкод у доступі до неї та ключі від зазначеної квартири він мав. Наразі, квартиру [ADDRESS] вона здає в оренду. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що він є рідним братом відповідача. Після розірвання шлюбу, зі слів сестри, йому відомо, що сторони добровільно розподілили спільно набуте майно, квартири залишили відповідачу, а бізнес - відійшов до позивача. Вказав, що квартиру в м. Києві вони придбали для дочки. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона близько 20 років є близькою подругою відповідача. Зі слів відповідача їй відомо, що після розірвання шлюбу сторони у добровільному порядку поділили спільне майно, позивачу відійшли бізнес, автомобілі, гроші, а відповідачу - квартири в м. Кіровограді та в м. Києві, останню квартиру сторони купували для своєї дочки. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. В судовому засіданні відповідачем не доведено, що сторони в добровільному порядку домовилися про порядок поділу майна, а тому вимоги позивача щодо поділу спільного майна подружжя шляхом визнання права власності на Ѕ його частину є обґрунтованими та такими, що не суперечать вимогам чинного законодавства. Частиною 3 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Таким чином, враховуючи, що набуті сторонами в період шлюбу квартири, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] та [ADDRESS] є об'єктами спільної сумісної власності подружжя, суд дійшов висновку про їх поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем і відповідачем право власності - в розмірі по Ѕ частини вказаного майна та змінивши таким чином режим спільної сумісної власності подружжя на цей об'єкт на режим спільної часткової власності. В судовому засіданні відповідач подала заяву про застосування строків позовної давності обґрунтовуючи її наступним. Лише за спливом 7 років, позивач пред'явив позовні вимоги, тоді як ним було пропущено строк звернення до суду. Позивач не ставить перед судом питання про поновлення йому пропущеного строку, не наводить жодних підстав, які підтверджуються належними та допустимими доказами, що про своє порушення він дізнався в межах 3-х річного строку, звертався до відповідачки з приводу спільного майна з 2010 року, намагався вирішити це питання до укладання повторного шлюбу, не наводить до суду жодного доказу, що весь цей час з часу розірвання шлюбу спільно з відповідачкою користувався майном, сплачував комунальні послуги, ніс витрати по утриманню майна, як власник майна , тобто ніс тягар утримання майна. Відповідно до ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (ст. ст. 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (ст. ст. 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України). Тобто визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу, є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Враховуючи що спір, щодо поділу спільної сумісної власності подружжя виник в 2017 році, про що свідчить звернення позивача відповідним позовом до суду. В матеріалах справи є заява позивача [PERSON], в якій він 25.10.2017 року просить відповідача [PERSON] передати йому ключі від їй квартири в м. Київ, яку відповідач отримала власноручно 30.10.2017 року. Жодних дій відповідачем з приводу передачі ключів не було зроблено, що є початком відрахунку строків давності у даному випадку, тому підстави для застосування наслідків пропуску строку позовної давності відсутні. В силу вимог ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд, діючи в межах заявлених позовних вимог відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] підлягає задоволенню у повному обсязі, а тому в порядку поділу майна між подружжям слід визнати за позивачем та відповідачем право власності на Ѕ частини спірних квартир за кожним. В порядку ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] 8 000,00 грн. судового збору, сплаченого при подачі позовної заяви. Враховуючи викладене,

Outcome: approved