Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-17 00:00:00

В жовтні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з Комунального підприємства «Чисте місто» Роменської міської ради на його користь компенсацію за затримку розрахунку по день фактичного розрахунку у розмірі його середнього заробітку в сумі 7633 грн. 92 коп. та у розмірі його середнього заробітку по день фактичного розрахунку та 3000 грн. за надання правової допомоги. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що наказом №72 від 26 серпня 2014 року він був прийнятий на роботу в КП «Чисте місто» РМР на посаду головного інженера, а наказом №29 від 13 травня 2015 року звільнений з роботи по ст.40 п.1 КЗпП України за скороченням штату працівників з 29 травня 2015 року. В день звільнення з ним не було проведено повного розрахунку належних йому коштів. Згідно довідки КП «Чисте місто» РМР його середньоденний заробіток становить 159 грн. 04 коп. Ніжинським міськрайонним судом 21 липня 2016 року було прийнято рішення по справі за позовом [PERSON] про стягнення з КП «Чисте місто» РМР заборгованості по зарплаті (індексації) та компенсації за затримку розрахунку на день прийняття рішення суду в сумі 45858 грн. 31 коп. Постановою ВДВС Роменського МРУЮ від 29 вересня 2016 №52048627 встановлено, що згідно платіжного доручення №3268 від 29 вересня 2016 борг становить 45858 грн. 31 коп., які з КП «Чисте місто» Роменської міської ради» на користь [PERSON] стягнуто. Оскільки з дня його звільнення відповідач не сплатив заробітну плату, то відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 22 липня 2016 року по 29 вересня 2016 року, що складає 48 робочих днів. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 30 листопада 2016 року позов [PERSON] задоволено повністю, стягнуто з КП «Чисте місто» РМР на його користь компенсацію за затримку розрахунку при звільненні за період з 22 липня 2016 року по 29 вересня 2016 року у сумі 7633 грн. 92 коп. та понесені ним витрати на правову допомогу в сумі 22320 грн., а всього стягнуто 9953 грн. 92 коп. Стягнуто з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп. Не погоджуючись з даним рішенням КП «Чисте місто» РМР звернулось до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на неповне з'ясування обставин справи, просило скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] Доводи апеляційної скарги зводяться до того, суд не взяв до уваги, що заборгованість по заробітній платі та компенсація за затримку розрахунку відповідно до рішення суду від 21 липня 2016 року була перерахована [PERSON] 23 вересня 2016 року, про що свідчить відповідне платіжне доручення. Апелянт вважає, що підприємство не може відповідати за затримку перерахунку коштів позивачу відділом ДВС, тобто, кількість днів затримки розрахунку повинна бути зменшена на 6 днів. Апелянт також зазначає, що суд не взяв до уваги ту обставину, що відповідач звертався до позивача з проханням надати реквізити для перерахування індексації заробітної плати в сумі 1168 грн. 07 коп., що було необхідно для негайного виконання, проте позивач надав свої реквізити лише відділу ДВС. Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи наступного. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, або змінити рішення. Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Задовольняючи позов [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач не виплатив позивачу необхідних сум, то відповідно до ст.117 КЗпП України ним має бути виплачено працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З такими висновками суду першої інстанції частково погоджується колегія суддів апеляційної інстанції. Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд повинен вирішити, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; які правові норми підлягають застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено, що рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 21 липня 2016 року з КП «Чисте місто» РМР на користь [PERSON] було стягнуто 1168 грн. 07 коп. індексації заробітної плати за період 01 грудня 2014 року по 29 травня 2015 року включно та 44690 грн. 24 коп. середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 01 червня 2015 року по 21 липня 2016 року включно, а всього стягнуто 45858 грн.31 коп. (сума визначена без утримання прибуткового податку й інших обов'язкових платежів). Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення індексації заробітної плати за один місяць. Стягнуто з КП «Чисте місто» РМР в дохід держави 551 грн. 20 коп. судового збору; на користь [PERSON] - 2668 грн. у повернення витрат на правову допомогу (а.с.5-7). Відповідно до вимог ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, тобто, не підлягає доказуванню у даній справі факт непроведення розрахунку при звільненні позивача з роботи у відповідача з вини останнього. За змістом ст.47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 даного Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Цим Законом врегульовано лише правовідносини, що виникають у процесі виконання судових рішень. Тому суд не може прийняти до уваги заперечення відповідача в частині необхідності застосування до вимог позивача щодо стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні Закону України «Про виконавче провадження», оскільки після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме від виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі №6-144цс13, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Конституційний суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст.ст.117, 237-1 цього Кодексу, а саме у мотивувальній частині зазначив, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, а в його резолютивній частині зазначив, що положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що позов про стягнення компенсації за затримку розрахунку з [PERSON] по рішенню суду підлягає задоволенню. Проте, як встановив апеляційний суд, постановою про закінчення виконавчого провадження державного виконавця Роменського міськрайонного відділу державної виконавчої служби від 29 вересня 2016 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2/740/765/16 виданий 23 серпня 2016 року Ніжинським міськрайонний судом Чернігівської області про стягнення боргу в сумі 45858 грн. 31 коп. закінчено (а.с.10). З платіжного доручення №47 від 23 вересня 2016 року вбачається, що КП «Чисте місто» РМР сплатило заборгованість в сумі 55178 грн. 94 коп. згідно виконавчих листів Ніжинського міськрайонного суду №2/740/756/16 та №6/740/79/16 від 23 серпня 2016 року саме 23 вересня 2016 року (а.с.18). Також вбачається, що ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 16 серпня 2016 року КП «Чисте місто» РМР було відмовлено у розстрочці виконання рішення суду про стягнення коштів на користь [PERSON] (а.с.19-20). Згідно листа від 18 серпня 2016 року №100 вбачається, що КП «Чисте місто» РМР зверталось до [PERSON] з проханням надати реквізити для перерахування індексації заробітної плати в сумі 1168 грн. 07 коп. (23). В судове засідання в апеляційному суді КП «Чисте місто» РМР надало копію квитанції про направлення даного листа 20 серпня 2016 року, проте доказів отримання даного листа позивачем суду надано не було. Також слід зазначити, що дії відділу державної виконавчої служби по зарахуванню саме 29 вересня 2016 року на особовий рахунок позивача коштів на виконання виконавчого провадження позивач вправі оскаржити, тому підстав для стягнення середнього заробітку за період після зарахування відповідачем коштів на рахунок ВДВС до часу їх зарахування на особовий рахунок позивача, тобто, з 23 вересня 2016 року по 29 вересня 2016 року, колегія судів підстав не знаходить. З врахуванням вищезазначених судових рішень та встановленого в судовому засіданні періоду виконання рішення Ніжинського міськрайонного суду від 21 липня 2016 року - 23 вересня 2016 року (коли відповідач сплатив заборгованість по виконавчим листам), період затримки розрахунку становить з 22 липня 2016 року по 22 вересня 2016 року включно - 44 робочих днів (при п'ятиденному робочому тижні, без врахування одного святкового дня, відповідно до календаря робочого часу на 2016 рік, а саме: липень 2016 року - 6 робочих днів,серпень 2016 року - 22 робочих дні, вересень 2016 року - 16 робочих днів). Таким чином, слід змінити рішення суду першої інстанції щодо періоду стягнення середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку та, відповідно, щодо суми стягнутої компенсації: з 7633 грн. 92 коп. до 6997 грн. 76 коп. (44 робочих дні х 153,04 грн. середньоденної заробітної плати), згідно з порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року. Враховуючи, що таким чином позовні вимоги [PERSON] задоволені на 91,67%, а розрахунком суми гонорару за надання правової допомоги підтверджено вартість надання послуг адвокатом Середою Д.А. [PERSON] саме на 2320 грн., то з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені витрати в сумі 2126 грн. 74 коп. (ст.ст.79, 84 ЦПК України). Порядок оплати та розміри ставок судового збору визначено Законом України «Про судовий збір». Статтею 5 даного Закону передбачено пільги щодо сплати судового збору. Так, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Вбачається, що [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Виходячи з положень Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої Наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до складу фонду основної заробітної плати та фонду додаткової заробітної плати, а тому при поданні позовної заяви [PERSON] мав сплатити судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп. Проте, оскільки позивачем при поданні позовної заяви судовий збір стягнуто не було, то рішення суду першої інстанції підлягає зміні також в частині стягнутого судового збору. З відповідача КП «Чисте місто» РМР в дохід держави, слід стягнути судовий збір в сумі 505 грн. 29 коп. (551,20 грн. х 91,67% : 100), а з позивача [PERSON] 45 грн. 91 коп. (551,20 грн. - 505 грн. 29 коп.). Одночасно судова колегія вважає, що в силу ст.88 ЦПК України, враховуючи, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині розміру стягнутого середнього заробітку, з позивача на користь відповідача слід стягнути у відшкодування судового збору 50 грн. 51 коп. за розгляд апеляційної скарги (606,32 грн. (ставка, що підлягала сплаті при поданні апеляційної скарги) х 8,33% (процент задоволених вимог апеляційної скарги))

Outcome: partial