Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-11 00:00:00

В вересні 2018 року позивачі звернулися до суду з даною позовною заявою, в якій просили визнати за ними право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлої [INFO], на 1/3 частину за кожним гаражу [ADDRESS], а також стягнути з Обслуговуючого кооперативу «Автогаражний кооператив «Жигулі-1» на їхню користь судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог вказали на те, що [INFO] померла [PERSON]. Після її смерті вони є спадкоємцями першої черги спадкування, у зв'язку з чим 19 жовтня 2015 року вони звернулися до Шостої дніпровської державної нотаріальної контори з метою оформлення права на спадщину після померлої [PERSON], в тому числі й на вищевказаний гараж. Шоста дніпровська державна нотаріальна контора звернулася до Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради з метою встановлення фактичних власників спірного гаража і з довідки останнього від 11 липня 2015 року за № 10747 встановлено, що на гараж [ADDRESS] відсутні відомості щодо реєстрації права власності. Шостою дніпровською державною нотаріальною конторою зазначено, що оскільки за життя [PERSON] право власності на гараж не зареєструвала, відтак і видати свідоцтво про право на спадщину неможливо. При цьому, позивачі зазначили, що первинним власником і фактичним будівником спірного гаража був [PERSON], який був батьком [PERSON], і зазначили, що спадкоємцем померлого [PERSON] є [PERSON] Однак, під час фактичного володіння гаражем, через свою легковажність, ані [PERSON], ані [PERSON] за свого життя не зареєстрували право власності на спірний гараж. Після смерті [PERSON] спадкоємці вирішили стати членами Обслуговуючого кооперативу «Автогаражний кооператив «Жигулі-1», тому вони зверталися до останнього спочатку в усному порядку, але згодом, не дочекавшись засвідчення рішення про взяття їх до членів зазначеного кооперативу і надання відповідного посвідчення, спадкоємці направляли листи від 16 грудня 2015 року та 16 серпня 2017 року з проханням прийняти їх в члени Обслуговуючого кооперативу «Автогаражний кооператив «Жигулі-1». Проте, зазначені листи останнім не були отримані через неявку до поштового відділення. Позивачами вважають, що вони виконали всі належні умови для набуття членства в кооперативі і подальшому прийнятті спірного гаража, чого неможливо сказати про Обслуговуючий кооператив «Автогаражний кооператив «Жигулі-1», голова якого порушив не лише законодавство України, але й власний статут. Позивачі вважають, що у відповідності до чинного законодавства України вони, як спадкоємці, мають право зареєструвати фактичне право на гараж, який спочатку належав [PERSON], а потім дістався у спадок [PERSON], а тому були вимушені звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою суду до участі у дану справу було залучено [PERSON] в якості співвідповідача. В судовому засіданні представник позивачів [PERSON] підтримав позовні вимоги останніх і просив задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилався на обставини, які викладені в позовній заяві. Представник Дніпровської міської ради [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог позивачів і просила відмовити їм в повному обсязі. Представник Обслуговуючого кооперативу «Автогаражний кооператив «Жигулі-1» [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог позивачів і просив відмовити їм в повному обсязі. Представник Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини своєї неявки до суду не повідомив. Відзиву на позов не подав. Представник Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Леон І.О. в судове засідання не з'явилася, про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, раніше надала суду заяву, в якій просила розглянути дану справу без участі представника нотаріальної контори. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог позивачів і просили відмовити їм в повному обсязі. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивачів задоволенню не підлягають повністю по наступним підставам. У судовому засіданні встановлено, що [INFO] померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про її смерть Серії [NUMBER], виданим 28.11.2012 року відділом державної реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 7932 від 28.11.2012 року (т.1 а.с.161). Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно. Судом встановлено, що [PERSON] є чоловіком померлої [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу Серії [NUMBER], виданим 05.11.1976 року відділом ЗАГС Ленінського району м. Дніпропетровська, актовий запис № 1689 від 05.11.1976 року (т.1 а.с.164), а [PERSON] і [PERSON] є її рідними дітьми, що підтверджується свідоцтвами про їхнє народження, зокрема: Серії [NUMBER], виданим 21.05.1980 року відділом ЗАГС Ленінського району м. Дніпропетровська, актовий запис № 1714 від 21.05.1980 року (т.1 а.с.166 на обороті); Серії [NUMBER], виданим 15.09.1983 року відділом ЗАГС Ленінського району м. Дніпропетровська, актовий запис № 3231 від 15.09.1983 року (т.1 а.с.168 на обороті). На підставі вищевказаного, позивачі у встановленому законом порядку звернулися до Шостої дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON], померлої [INFO]. На підставі їхньої заяви була заведена відповідна спадкова справа за № 130/2014, копія якої перебуває в матеріалах даної справи (т.1 а.с.159-223). Позивачі стверджують, що після смерті [PERSON], окрім іншого, спадщина відкрилась також у вигляді гаражу [ADDRESS]. Проте, державним нотаріусом Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Карловою Т.Г. 19 жовтня 2015 року були винесені постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі позивачам свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], померлої [INFO], на 1/3 частину кожному з них гаражу [ADDRESS], оскільки таке майно не було зареєстроване за спадкодавцем у встановленому законом порядку (т.1 а.с.221-223). У зв'язку з вищевказаними обставинами, позивачі звернулися до суду і просили суд визнати за ними в судовому порядку право власності на спадкове майно у вигляді гаражу [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Разом з тим, судом встановлено, що на момент смерті [PERSON] не була власником спірного гаражу [ADDRESS]. Зокрема вказаний гараж належить саме Обслуговуючому кооперативу «Автогаражний кооператив «Жигулі-1», що підтверджується випискою з облікової книги про реєстрацію багатоквартирного будинку, виданою 14.01.2009 року Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради (т.2 а.с.37). Вказана обставина не заперечується і визнається самими позивачами в їхній позовній заяві. В свою чергу, спадкодавець же була членом кооперативу на підставі рішення виконкому Дніпропетровської міської ради від 28.04.2005 року № 1619 і мала, у зв'язку з цим, право користування гаражем [ADDRESS], що підтверджується довідкою № 5 від 10.08.2009 року, виданою Обслуговуючим кооперативом «Автогаражний кооператив «Жигулі-1» (т.1 а.с.51). Натомість, позивачі в своїх позовних вимогах ставлять питання про визнання за ними саме права власності за спірний гараж, в той час як таких прав не мала сама спадкодавець, а позовних вимог про визнання права користування таким гаражем позивачі не заявляли. При цьому, положеннями ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Таким чином, враховуючи чинну на момент розгляду справи норму закону щодо диспозитивності цивільного судочинства, судом було вжито всіх допустимих способів захисту прав позивачів, а позивачі, в свою чергу, розпорядилися своїми правами на власний розсуд. Крім того, судом також встановлено, що на теперішній час належним користувачем спірного гаражу є [PERSON], який прийнятий в члени Обслуговуючого кооперативу «Автогаражний кооператив «Жигулі-1» на підставі рішення загальних зборів кооперативу. За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного в сукупності, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає необхідним відмовити позивачам в задоволенні їхніх позовних вимог в повному обсязі. Оскільки позивачам відмовлено в задоволенні їхніх позовних вимог в частині визнання права власності в порядку спадкування за законом, то судові витрати також не підлягають стягненню з відповідача на користь позивачів. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed