Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-11 00:00:00

В вересні 2017р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 43-47) до [PERSON], ТОВ «Телестудія «Служба інформації», в якому просив суд: - визнати недостовірною і такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, інформацію, поширену [INFO]. о19:00 год., в ефірі телеканалу «НТН» (ТОВ «Телестудія «Служба інформації») в програмі «[INFO]» відповідачкою [PERSON], стосовного того, що позивач викинув [PERSON] з вікна дев'ятого поверху (п.1); - заборонити відповідачам розповсюджувати будь-яким чином (по телебаченню, в пресі, по радіо, в мережі Інтернет, у зовнішній рекламі, в місцях публічного розповсюдження інформації, в інтерв'ю, в розмовах з будь-якими особами тощо) негативну та недостовірну інформацію стосовно того, що позивач викинув [PERSON] з вікна дев'ятого поверху (п.2); - зобов'язати відповідача ТОВ «Телестудія «Служба інформації» не пізніше місяця з дня набрання судовим рішенням законної сили, спростувати недостовірну інформацію стосовно того, що позивач викинув [PERSON] з вікна дев'ятого поверху, шляхом оголошення диктором в програмі «[INFO]», що виходить в ефірі телеканалу «НТН», резолютивної частини судового рішення, наступного змісту: «Спростування. Шановні телеглядачі! Телеканал «НТН» спростовує недостовірну інформацію, поширену [INFO] о 19 год. 00 хв. в ефірі телеканалу «НТН» в програмі «[INFO]» щодо звинувачень [PERSON] в падінні [PERSON] з вікна дев'ятого поверху. Зазначена інформація є недостовірною і не знайшла свого підтвердження, а тому всі звинувачення на адресу [PERSON] з боку [PERSON] є надуманими та безпідставними» (п.3); - стягнути, в рівних частинах з відповідачів на користь позивача моральну шкоду в розмірі 100000,0 грн. та судовий збір у розмірі 3520,0 грн. (п.4). Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що [INFO]. в ефірі телеканалу «НТН» (ТОВ «Телестудія «Служба інформації») в програмі «[INFO]», відповідачка [PERSON] розповсюдила недостовірну інформацію стосовно позивача, що він викинув її доньку [PERSON] з дев'ятого поверху. На думку сторони позивача, вищезазначена інформація відносно нього є неправдивою, оскільки принижує його честь і гідність, звинувачуючи його у вчиненні кримінального правопорушення, що додатково впливає на його ділову репутацію. Крім того, вищезазначена інформація, була поширена серед необмеженого кола людей, що додатково спричинило позивачу моральні страждання, які він оцінив в 100000,0 грн. З метою захисту порушеного права, позивач вимушений був звернутися до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2017р. відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті. 12 червня 2018р. на адресу суду надійшов відзив на позов від відповідача ТОВ «Телестудія «Служба інформації» (а.с. 77, 78), в якому відповідач категорично заперечив проти позову, зазначаючи, що в ефірі телеканалу в програмі «[INFO]» в сюжеті про [PERSON] була відтворена думка кожного з учасників з приводу факту падіння останньої з дев'ятого поверху житлового будинку. Також на думку сторони відповідача позивачем взагалі не обґрунтована сума моральної шкоди, в чому полягає така шкода, з яких міркувань виходів позивач визначаючи її розмір. В судовому засіданні представник позивача, заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, які зазначені в позові, просив суд позов задовольнити. Відповіді на відзив відповідача ТОВ «Телестудія Служба інформації» стороною позивача не подавалась. В судовому засіданні представник позивача звертав увагу суду, що сюжет, в якому на думку сторони позивача були зазначені недостовірні відомості відносно позивача зі сторони відповідачки міститься на офіційній Інтернет - сторінці відповідача за адресою: http://ntn.ua. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні в режимі відеоконференції, проти позову заперечила, відзив на позов стороною відповідача не подавався, зазначаючи, що дійсно в неї брали інтерв'ю з приводу падіння її доньки [PERSON] з дев'ятого поверху житлового будинку. На думку відповідачки її донька не могла сама вистрибнути у вікно, і відповідачка вважає, що саме позивач виштовхнув її з вікна, а в подальшому залишив на вулиці у безпорадному стані не викликавши швидку медичну допомогу та правоохоронні органи. Також, відповідачка зазначала, що на теперішній час її донька проходить реабілітацію за кордоном, але лікарі не дають позитивних результатів, вважаючи, що донька відповідачки може залишитись з суттєвими фізичними вадами. Крім того, відповідачка звертала увагу суду, що на теперішній час триває досудове розслідування з вказаного факту. Відповідач ТОВ «Телестудія «Служба інформації», про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, свого представника до суду не направив, поважності причин неявки не повідомив. Стороною відповідача було надіслано відзив на позов. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідачки, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. У відповідності з ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. В свою чергу ст. 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Разом з тим відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно з ч. 2 ст. 5 Закону України «Про інформацію» реалізація права на інформацію громадянами, юридичними особами і державою не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач наголошував, що [INFO]. в ефірі телеканалу «НТН» (ТОВ «Телестудія «Служба інформації») в програмі «[INFO]», відповідачка [PERSON] розповсюдила недостовірну інформацію стосовно позивача, що він викинув її доньку [PERSON] з дев'ятого поверху. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 Постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009р. за № 1, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Так, в судовому засіданні представник позивача зазначав, що відомості, які позивач просить визнати такими, що не відповідають дійсності ганьблять його честь, гідність і ділову репутацію, були поширені відповідачкою, звинувачуючи його у вчиненні кримінального правопорушення, проте стороною позивача не підтверджено поширення зазначеної інформації жодним чином. Диск, який, стороною позивача було надано, в якості доказу і приєднано до матеріалів справи (а.с. 48), із записом, суд не може прийняти до уваги та вважати його належним доказом, оскільки він є не офіційним записом наданим, телеканалом, через який, як стверджує позивач, було поширено зазначену інформацію, крім того даний запис не дає можливості встановити час, дату виходу програми в ефір, перевірити достовірність інформації, наявність редакційного монтажу тощо. Крім того, в судовому засіданні представник позивача, визнав, що позивач не звертався до відповідача ТОВ Телестудія «Служба інформації» з запитом про отримання копії вищенаведеного сюжету. Не звертався позивач чи його представник і до суду з відповідними заявами, в порядку ст. ст. 84, 116 ЦПК України, оскільки він має обґрунтовані труднощі в отриманні зазначеної інформації, при цьому твердження сторони позивача, що аналогічний сюжет розміщений на Інтернет-сайті відповідача: http://ntn.ua, судом оцінюються критично, оскільки суд позбавлений можливості порівняти відеосюжет програми «[INFO]», який було оприлюднено в телевізійному ефірі з відеосюжетом, який міститься в мережі Інтернет, при цьому відомостей, що зазначені сюжети є ідентичними суду надано не було, а відповідно до предмету позову, позивач просив суд спростувати інформацію, яка була поширена саме в телевізійному ефірі. За змістом ч. 1-5 ст. 48 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» кожна телерадіоорганізація-ліцензіат зобов'язана вести журнал обліку передач, які телерадіоорганізація транслювала чи ретранслювала або забезпечувала їх трансляцію чи ретрансляцію у повній та незмінній формі третьою особою (оператором телекомунікацій). У журналі обліку передач фіксуються: - дата випуску, час початку і закінчення передачі; - назва і тема передачі; - прізвище авторів і ведучих передачі; мова передачі. Журнал обліку передач зберігається телерадіоорганізацією протягом року з дня останнього запису в ньому. Усі передачі, які телерадіоорганізація транслювала чи ретранслювала або забезпечувала їх трансляцію чи ретрансляцію у повній та незмінній формі третьою особою (оператором телекомунікацій), повинні бути записані і зберігатися протягом 14 днів від дати їх розповсюдження, якщо у цей строк не надійшло скарги щодо їхнього змісту. У разі подання скарги щодо змісту передачі її записи зберігаються до того часу, поки скаргу не буде розглянуто і рішення стосовно неї не буде прийнято у визначеному порядку. Відповідно до ч. 1, 3-6 ст. 64 цього Закону громадянин або юридична особа мають право вимагати від телерадіоорганізації спростування поширених у її програмі чи передачі відомостей, які не відповідають дійсності та/або принижують честь і гідність особи. Заяву з вимогою спростування має бути подано до телерадіоорганізації у письмовій формі протягом 14 днів з дня поширення таких відомостей з письмовим повідомленням про це Національної ради. Телерадіоорганізація зобов'язана розглянути заяву у семиденний термін з дня її надходження, якщо інше не передбачено законодавством України. На вимогу заявника телерадіоорганізація зобов'язана надати йому можливість безкоштовного прослуховування (перегляду) відповідного фрагменту програми чи передачі або надати копію запису фрагменту з відповідною оплатою. Якщо в телерадіоорганізації відсутні достатні докази того, що поширені нею відомості відповідають дійсності, вона зобов'язана терміново їх спростувати. Громадянин або юридична особа, стосовно якого (якої) у програмі чи передачі телерадіоорганізації було поширено відомості, які не відповідають дійсності або порушують його (її) права і законні інтереси, має право на відповідь (коментар чи власне тлумачення обставин справи) у програмах та передачах даної телерадіоорганізації незалежно від того, було подано заяву з вимогою спростування чи ні (ч. 1 ст. 65 Закону України «Про телебачення і радіомовлення»). Судом встановлено, і це не заперечувалось представником позивача, що в позасудовому порядку, відповідно до положень ст. ст. 48, 64, 67 Закону України «Про телебачення і радіомовлення», позивач не звертався до сторони відповідача ТОВ «Телестудія «Служба інформації» з метою отримання належної копії телевізійної програми та спростування інформації стосовно себе, яку позивач вважає недостовірною. Згідно ч. 1, 2, 4, 6 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації щодо особи, яка померла, належить членам її сім'ї, близьким родичам та іншим заінтересованим особам. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Якщо відповідь та спростування у тому ж засобі масової інформації є неможливими у зв'язку з його припиненням, така відповідь та спростування мають бути оприлюднені в іншому засобі масової інформації, за рахунок особи, яка поширила недостовірну інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Частинами 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] зазначала, що не була свідком падіння її доньки з дев'ятого поверху житлового будинку, проте вона вважає, що її донька не могла з власної ініціативи вистрибнути з вікна багатоповерхового будинку. Також відповідачка зазначала, що сподівається, що курс реабілітації її доньки за кордоном пройде успішно до неї повернеться пам'ять і вона зможе надати пояснення з приводу вказаного факту, на думку відповідачки, в ході сварки чи конфлікту позивач виштовхнув її доньку з вікна квартири. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для задоволення вимог позивача про визнання недостовірними, такими, що не відповідають дійсності, порушують права свободи, ганьблять честь, гідність, ділову репутацію позивача, відомості, які на думку сторони позивача були поширені [INFO]. о 19:00 год., в ефірі телеканалу «НТН» (ТОВ «Телестудія «Служба інформації») в програмі «[INFO]» відповідачкою [PERSON], стосовного того, що позивач викинув [PERSON] з вікна дев'ятого поверху, оскільки позивачем не доведено, що ця інформація була поширена та є недостовірною, а також те, що позивачу було надано право на відповідь (ст. 65 Закону України «Про телебачення і радіомовлення»), яким він скористався. Крім того, судом враховано положення ст. 30 Закону України «Про інформацію». Доводи сторони позивача, з посиланням на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 28 липня 2017р. по цивільній справі № 158/1265/17, провадження № 2/0158/480/17, судом оцінюються критично в силу положень ч. 4, 5, 7 ст. 82 ЦПК України. Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог про визнання недостовірною інформації, то у суду відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про заборону відповідачам поширювати інформацію та зобов'язати її спростувати (п. 2, 3 позовних вимог). У відповідності з ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи ( п. 4) ч.2 ст. 23 ЦК України). Відповідно до роз'яснень, які містяться в: п. 4, 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 1 від 27 лютого 2009р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», а також враховуючи роз'яснення зазначені в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідачів на свою користь у відшкодування моральної шкоди 100000,0 грн. не підлягають задоволенню, оскільки стороною позивача не надано суду належних доказів на підтвердження заявлених вимог та розміру шкоди, а також враховуючи, що судом відмовлено в задоволенні вимог про визнання інформації недостовірної; зобов'язання спростування інформації. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідачів не підлягають стягненню на користь позивача понесені останнім судові витрати.

Outcome: dismissed