Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-21 00:00:00

В жовтні 2013 року [PERSON] пред'явила в суді позов до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» та [PERSON]. Просить визнати недійсними договори поруки від 30.10.2007 року № 11243682000/п та від 27.02.2008 року № 11306556000/п згідно яких її чоловік, [PERSON] поручився всім своїм майном за виконання міським комунальним виробничим житловим ремонтно-експлуатаційним підприємством № 3 по кредитним договорам від 30.10.2007 року № 11243682000 та від 27.02.2008 року № 11306556000 з тих підстав, що вона як дружина не давала згоди на укладення її чоловіком вказаних договорів. Договори поруки на суму близько 500 000 гривень не є дрібними побутовими. Рішенням Бердичівського міськрайсуду від 06.11.2013 року з [PERSON], як солідарного боржника стягнуто 256066, 88 гривень кредитної заборгованості. Оскільки вказаним договорами порушені її майнові права, в тому числі і право на достатній життєвий рівень, на власність, на житло, посилаючись на положення ч.2 ст. 369, ч.1, 2 ст. 65 СК України просить визнати вказані договори недійсними. В судовому засіданні представник позивача - [PERSON] позов підтримала з підстав, зазначених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] позов визнав, пояснивши, що в позовній заяві все вірно зазначено. Представник ПАТ «Укрсиббанк» позов не визнав з тих підстав, що договори поруки не є угодами про розпорядження майном, а способом забезпечення виконання зобов'язань і відповідати за договорами [PERSON] буде лише своїм майном. Дослідивши докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що в період зареєстрованого шлюбу з [PERSON], [PERSON] уклав з акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», перетвореним в подальшому в ПАТ «УкрСиббанк», договори поруки: -від 30 жовтня 2007 року (договір №11243682000/п), та 27 лютого 2008 року (договір № 11306556000/п), за яким взяв на себе зобов'язання відповідати перед банком за виконання МК ВЖРЕП № 3 своїх обов'язків за укладеними з банком кредитними договорами на загальну суму 500 000 гривень ( а.с. 6,7,22). Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Положенням частини третьої ст. 368 ЦК України та частини першої ст. 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Під майном згідно з ч. 1 ст. 190 ЦК України маються на увазі не лише предмети матеріального світу, а також майнові права та обов'язки. На підставі ч. 4 ст. 65 СК України укладений одним із подружжя договір створює обов'язки для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім'ї, а майно, одержане за цим договором, використане для задоволення потреб сім'ї. Згідно з ч. 1 ст. 553 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. За змістом осорюваних договорів вбачається, що їх укладено [PERSON] не в інтересах своєї сім'ї, а в інтересах МК ВЖРЕП № 3. Згідно зі ст. 73 СК України за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Таким чином, оскільки договір поруки укладено [PERSON] не в інтересах сім'ї, він не породжує для його дружини [PERSON] ніяких обов'язків і за зобов'язаннями МК ВЖРЕП №3 за цими договорами стягнення не може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], а за його зобов'язаннями за цим договором стягнення може бути накладено лише на особисте майно [PERSON] і на частку у праві спільної сумісної власності, яка виділена йому в натурі. Вищевказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 12 вересня 2012 року, № 6-88цс12, яка відповідно до 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами.

Outcome: dismissed