Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-04 00:00:00

В грудні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна колишнього подружжя, який 07.07.2021 року уточнив та просить суд ухвалити рішення, яким: - визнати квартиру [ADDRESS] особистою власністю позивача; - визнати за позивачем право власності на Ѕ частину депозитного вкладу у ПАТ КБ «Приватбанк» оформленого на ім`я відповідача на підставі договору №SAMDNWFD0071496632001 від 28.02.17 року; - стягнути з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що він з [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 27.11.2004 року по 13.11.2020 року. З 13.11.2020 року шлюб розірвано рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 12.10.2020 року. Під час шлюбу 10.08.2007 року [PERSON] отримав в дар квартиру [ADDRESS] , яку 10.04.2018 року продана [PERSON] за 162700,00 грн., договір купівлі-продажу посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Ю.А. за номером 1165. Того ж дня одночасно з продажем квартири за кошти від продажу [PERSON] була куплена квартира [ADDRESS] за 151000,00 грн., договір купівлі-продажу посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Ю.А. за номером 1168. Також позивач вказує, що за час їх шлюбу, ними 28.02.2017 року на ім`я [PERSON] був відкритий депозитний вклад у ПАТ КБ «Приватбанк» на підставі договору № SAMDNWFD0071496632001. [PERSON] повідомляє також суд, що до подання позову ухвалою Комунарського районного суду м.Запоріжжі від 18.12.2020 року у цивільній справі №333/7128/20 забезпечено докази шляхом витребування: - з Територіального відокремленого без балансового відділення №10007/0194 філії Запорізького обласного управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (м.Запоріжжя, вул.Новокузнецька,27) копії договору про відкриття карткового рахунку [NUMBER] ( [NUMBER] ), відомостей про рух грошових коштів по картковому рахунку [NUMBER] ( [NUMBER] ) з дати відкриття карткового рахунку по дату надання відомостей; - з Філії «Запорізьке регіональне управління» Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» (м.Запоріжжя, пл.Інженерна,1) копій договорів про відкриття карткових та депозитних рахунків на ім`я [PERSON] , відомостей про рух грошових коштів на відповідних карткових та депозитних рахунках з дати відкриття карткового рахунку по дату надання відомостей. Добровільно вирішити питання з відповідачем про поділ спільного майна подружжя не вдалося, що і стало підставою звернення позивача до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 04.01.2021 року позовну заяву залишено без руху та позивачу наданий п`ятиденний строк для усунення недоліків. 29.01.2021 року на адресу суду через канцелярію надійшла заява про продовження процесуального строку на усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою суду від 01.02.2021 року заяву позивача задоволено, продовжено строк для усунення недоліків на десять днів. 10.02.2021 року на адресу суду через канцелярію надійшла заяву про усунення недоліків. Ухвалою суду від 11.02.2021 року позовну заяву повторно залишено без руху та надано позивачу п`ятиденний строк для усунення недоліків. 05.03.2021 року на адресу суду через канцелярію надійшла заява про усунення недоліків, якою позивач усунув недоліки, шляхом подання заяви з додатками. Ухвалою суду від 09.03.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 14.04.2021 року на адресу суду через канцелярію надійшов відзив відповідача в якому він просить відмовити у задоволенні позову з причини його необґрунтованості та безпідставності, посилається на те, що п.3.7. Договору купівлі-продажу квартири від 10.04.2018 року, зареєстрованого в реєстрі за №1168, зазначено, що правочин вчиняється за згодою дружини покупця [PERSON] , про що свідчить її заява, справжність підпису на якій засвідчено [PERSON] приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 10.04.2018 року за реєстровим № 1167, продавець підтверджує, що йому відомий цей факт. Підписуючи договір 1168, позивач фактично підтвердив, що квартира набувалася за рахунок спільного майна та був ознайомлений з текстом згоди відповідача. Натомість, договір про відчуження продавцем квартири, що була його особистою власністю, не містить положень щодо згоди відповідача на продаж цієї квартири. Також договір 1168 не містить норм, щодо походження коштів, а саме з продажу позивачем особистої власності. Сам продаж належної особисто позивачу на праві власності (подарованої) квартири хоч здійснювався в один і той же день, що й купівля сторонами спірної квартири, але лише свідчить про наявність такого правочину, а не купівлю спірної квартири за кошти отримані від її продажу. Таким чином, доводи, приведені в позовній заяві, стосовно наявності правових підстав для визнання за позивачем приватною власністю спірної квартири є хибними. Отже позивач під час укладання правочину по спірній квартирі в повній мірі усвідомлював, що вона набувається у спільну власність та не заперечував про це. Ухвалою суду від 14.04.2021 року клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено. 19.04.2021 року на адресу суду через канцелярію надійшла заява про продовження процесуального строку на подання відповіді на відзив. 02.06.2021 року на адресу суду через канцелярію надійшла відповідь на відзив відповідача в якому позивач просить відмовити у задоволенні позову з причини його необґрунтованості та безпідставності. Посилається на те, що розпорядження голови районної адміністрації є актом індивідуальної дії, тобто не спрямовано на правове регулювання господарських відносин, відповідно і на який не поширюється дія ЗУ «Про засади державної політики у сфері господарської діяльності». Тому розпорядження голови районної адміністрації не підлягає оприлюдненню. 07.05.2020 року на адресу суду через канцелярію надійшла відповідь на відзив відповідача в якому позивач зазначає, що договір купівлі-продажу спірної квартири та заява [PERSON] за реєстровим номером 1167 не містить положень (застережень) про те, що спірна квартира набувається у спільну сумісну власність. Заява [PERSON] за реєстровим номером 1167 ніяк не може випливати на визначення джерела грошових коштів, за які була придбана спірна квартира, та відповідно, підстави виникнення права особистої приватної власності. До того ж, відповідачка після ознайомлення з умовами договору купівлі-продажу спірної квартири не наполягала на зазначенні в договорі тієї обставини, що квартира набувається у спільну сумісну власність.. Ухвалою суду від 07.06.2021 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила позов задовольнити з підстав викладених у позові, відповідь на відзив відповідача. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог з підстав викладених у відзиві відповідача, просили у задоволені позову відмовити. Свідок [PERSON] в судовому засідання пояснила, що її рідний брат [PERSON] отримав у дар квартиру їхньої бабусі, яку він разом з матір`ю доглядав. Оскільки квартира знаходилась на значній відстані від його роботи, він вирішив цю квартиру продати і одразу на виручені кошти купити квартиру поближче до роботи. В придбаній квартирі почав робити ремонт, але зробив лише демонтажні роботи та більше ремонтних робіт не проводив. Родину брата відвідувала доволі часто, вважає, що вони достатньо заробляють та мають можливість їздити відпочивати у відпустці до моря. Враховуючи викладене, вимоги п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд вважав за належне розглянути справу по суті позовних вимог, враховуючи, що в силу вимог п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається в першу чергу на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням п.1 ст.6 даної Конвенції (параграф 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»). Всі ці обставини слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає встановленими такі факти та відповідні ним правовідносини. Згідно з ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до положень ч.1 ст.13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі ст.81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положень ст.76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 27.11.2004 року по 13.11.2020 року, що підтверджується рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 12.10.2020 року, яке 13.11.2020 року набуло законної сили, у справі №333/4540/20. Згідно договору дарування від 10.08.2007 року посвідченого державним нотаріусом Восьмої Запорізької державної нотаріальної контори Андреєвою Л.О. та зареєстрованим за №2-1631 позивачу подарували квартиру [ADDRESS] . Відповідно договору купівлі-продажу від 10.04.2018 року посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Ю.А. та зареєстрованим в реєстрі за №1165 позивач продав, належну йому особисто, квартиру [ADDRESS] за 162700,00 грн. Згідно договору купівлі-продажу від 10.04.2018 року посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Ю.А. та зареєстрованим в реєстрі за №1168 позивач придбав квартиру [ADDRESS] за 151000,00 грн. З пункту 3.7. договору купівлі-продажу від 10.04.2018 року посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Ю.А. та зареєстрованим в реєстрі за №1168 вбачається, що цей правочин вчиняється за згодою дружини покупця [PERSON] про що свідчить її заява. Відповідно заяви [PERSON] від 10.04.2018 року посвідченої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Ю.А. та зареєстрованим в реєстрі за №1167 умови купівлі вищезазначеної квартири їй відомі, цілком та повністю узгоджені. З оглянутих в судовому засіданні матеріалів справи №333/7128/20 провадження 2-з/333/113/20 вбачається, що 16.01.2016 року [PERSON] з ПАТ КБ «Приватбанк» укладено договір № SAMDNWFD0070995713200 від 16.01.2016 року вклад «СТАНДАРТ» строком на 3 місяці, який 18.04.2016 року за заявою вкладника було розірвано. 17.02.2017 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено договір № SAMDNWFD0071496632001 від 28.02.17 року строком на 6 місяців, який відповідно виписки з основної карти [NUMBER] за вказаним договором неодноразово продовжувався, так 13.03.2020 року відбулось повернення грошових коштів у розмірі 12000,00 грн. та 15.03.2020 року кошти знову були розміщені на депозитному рахунку, також 16.09.2020 року відбулось повернення коштів за депозитним вкладом у розмірі 12000,00 грн. та 18.09.2020 року знову були розміщені на депозитному рахунку. Згідно зі ст.\~60\~СК України та ч. 3 ст.\~368\~ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.\~60\~СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо), самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст.\~63\~СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.\~69\~СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст.\~70\~СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Тлумачення статті 60\~СК України дозволяє зробити висновок, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24.05.2017р. у справі № 6-843цс17. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України) Згідно з роз`ясненнями у п.п.22 24 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~21.12.2007року\~№ 11\~«Про практику\~застосування судами\~законодавства при\~розгляді справ\~про право\~на шлюб,\~розірвання шлюбу,\~визнання його\~недійсним та\~поділ спільного\~майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст.\~69-72\~СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. З аналізу вказаних вище норм матеріального закону слідує, що згідно загальних правил змагальності цивільного процесу предметом доказування в справах про поділ спільного майна подружжя, є: наявність спільного майна з конкретно визначеними ознаками взагалі і на час розгляду справи, його вартість, час його придбання і джерело походження коштів. Вирішуючи спір про поділ вказаного банківського вкладу, суд виходить з того, що відповідно до ч. 1 ст.\~70\~СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Грошові кошти, внесені сторонами у банківську установу за договорами банківського вкладу (депозиту) за рахунок заробітної плати, пенсії чи інших доходів подружжя, незалежно від того на чиє ім`я вони внесені, відповідно до статті 61\~СК України є спільною сумісною власністю подружжя і частки сторін у них є рівними. Таким чином, враховуючи положення ч. 1 ст.\~69\~СК України та період про рух коштів, та дату з якої розірвано шлюб, не можливо дійти висновку, що грошові кошти, про які вказано позивачем в своїх позовних вимогах, були спільними коштами подружжя. Відповідно до ст.\~77\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з ч.ч.1, 5, 6 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст.13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що з пояснень учасників судового розгляду та долучених документів не можливо встановити, що кошти розміщені на депозитному рахунку за договором № SAMDNWFD0071496632001 від 28.02.17 року укладеним між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто є майном, на яке розповсюджується режим спільної сумісної власності. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що згідно зі\~статтею 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою\~статті 70\~СК України встановлено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Стаття 12\~ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 89\~ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання квартири [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON] підлягають задоволенню; в задоволенні позовних вимог в частині визнання за позивачем права власності на Ѕ частку депозитного вкладу у ПАТ КБ «Приватбанк», оформленого на ім`я [PERSON] за договором № SAMDNWFD0071496632001 від 28.02.17 року необхідно відмовити. Судові витрати по справі підлягають розподілу відповідно до ст. 141 ЦПК України Згідно з ч. 1\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки судом було задоволено позовну вимогу про визнання квартири особистою приватною власністю, то з відповідача підлягає стягненню судові витрати в розмірі 5614 гривень 08 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: partial