Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-02 00:00:00

Відповідно до договору купівлі-продажу від 17 січня 1999 року (а.с.11-12) [PERSON] придбав у [PERSON] домоволодіння № 4, розташоване по вул. Гаджибекова у м. Кривому Розі, до складу якого входить: глинобитний обкладений цеглою жилий будинок «А-1», жилою площею 16,10 кв.м., саману обкладену цеглою літню кухню «Б», в 1 доску сарай «В», в/колонку «І», забор «№1», замощення «ІІ-ІІІ», що підтверджується обставинами, встановленими рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 28.05.2012 (Т. 1 а.с. 15-16), що відповідно до вимог ч.3 ст.82 ЦПК України не підлягає окремому доказуванню. У 1992 році глинобитний обкладений цеглою жилий будинок «А-1» та сарай «В», [PERSON] були зруйновані, однак комісія викликана не була та акт про зруйнування будинку складений не був. На його місці [PERSON] у 1992 році побудував житловий будинок «Г-2» розміром (12,17х13,10 + 1,77х4,86) м. Але права власності на новозбудований житловий будинок не отримував. Для встановлення відповідності державним нормам і правилам, а також підтвердження відповідності санітарним, екологічним та протипожежним нормам вже збудованих обєктів був замовлений технічний висновок (Т. 1 а.с. 19-26) про розміщення і технічний стан будівель на ділянці домоволодіння № 4 по вул. Гаджибекова у м. Кривому Розі, відповідно до якого: технічний стан житлового будинку «Г-2» задовільний та прийняття його в експлуатацію можливе. 13 березня 2000 року [PERSON] помер, що підтверджується обставинами, встановленими рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 28.05.2012 (Т. 1 а.с. 15-16), що відповідно до вимог ч.3 ст.82 ЦПК України не підлягає окремому доказуванню. Його дружина [PERSON] рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 02.03.2007 позбавлена батьківських прав. 18.07.2007 Саксаганський виконком своїм рішенням № 362 призначив [PERSON], опікуном [PERSON], [INFO], та піклувальником неповнолітньої [PERSON], [INFO] (а.с. 13) За життя померлий належне йому майно нікому не заповідав. Після смерті [PERSON] спадкоємцями першої черги за законом на підставі ст. 529 ЦК України (в редакції 1963 року), є: [PERSON], як дочка померлого (Т. 1 а.с. 12), [PERSON] (Т. 1 а.с. 11), як дочка померлого, [PERSON], як дружина померлого, [PERSON], як мати померлого, [PERSON], як син померлого, [PERSON], як дочка померлого. Інші спадкоємці першої черги за законом відсутні, що підтверджується обставинами, встановленими рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 28.05.2012 (Т. 1 а.с. 15-16), та відповідно до вимог ч.3 ст.82 ЦПК України не підлягає окремому доказуванню. Відповідно до листа Сьомої криворізької державної нотаріальної контори №1249/01-16 від 05.09.2014, із заявами про прийняття спадщини після [PERSON], померлого 13 березня 2000 року звернулись: дружина померлого [PERSON], яка діяла від свого імені та від імені неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON]; мати померлого [PERSON], донька померлого [PERSON], син померлого [PERSON] (Т. 1 а.с. 123). В травні 2004 року померла [PERSON]. За життя, померла належне їй майно нікому не заповідала. Після смерті [PERSON] спадкоємцями за правом представлення на підставі ст. 1266 ЦК України, є [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], як онуки померлої. [PERSON], [PERSON] та [PERSON] заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] до нотаріальної контори не подавали, а тому відповідно до ч. 1 ст. 1272 ЦК України (в редакції 2003 року) вони вважаються такими, що не прийняли спадщину, що підтверджується обставинами, встановленими рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 28.05.2012 (Т. 1 а.с. 15-16), та відповідно до вимог ч.3 ст.82 ЦПК України не підлягає окремому доказуванню. Відповідно до ч. 4 ст. 1268 ЦК України (в редакції 2003 року): «Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою четвертою статті 1273 цього Кодексу». Виходячи з викладеного, спадщину після смерті прийняла лише малолітня [PERSON]. Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 28 травня 2012 року по справі №435/527/12, яке набрало законної сили 25 червня 2012 року, припинено право власності [PERSON], який помер 13 березня 2000 року, на глинобитний обкладений цеглою жилий будинок «А-1», сарай «В» за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Гаджибекова, 4, в звязку із знищенням майна та зобовязано КП ДОР «Криворізьке БТІ» скасувати їх державну реєстрацію; встановлено факт прийняття [PERSON] спадщини після смерті [PERSON], який помер 13 березня 2000 року, у вигляді літньої кухні «Б», в/колонки «І», забора «№1», замощення «ІІ-ІІІ», які розташовані на території домоволодіння за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Гаджибекова, 4; визнано за [PERSON] право власності на 1/6 частину літньої кухні «Б», в/колонки «І», забора «№1», замощення «ІІ-ІІІ», які розташовані на території домоволодіння за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Гаджибекова, 4, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер 13 березня 2000 року; визнано за [PERSON] право власності на 1/6 частину літньої кухні «Б», в/колонки «І», забора «№1», замощення «ІІ-ІІІ», які розташовані на території домоволодіння за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Гаджибекова, 4, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер 13 березня 2000 року; визнано за [PERSON] право власності на 1/6 частину літньої кухні «Б», в/колонки «І», забора «№1», замощення «ІІ-ІІІ», які розташовані на території домоволодіння за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Гаджибекова, 4, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON]; визнано за [PERSON] право власності на 1/6 частину будівельних матеріалів, які були використані при побудові житлового будинку «А-1» розміром (12,17х13,10 + 1,77х4,86) м, який розташований на території домоволодіння за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Гаджибекова, 4; визнано за [PERSON] право власності на 2/6 частину будівельних матеріалів, які були використані при побудові житлового будинку «А-1» розміром (12,17х13,10 + 1,77х4,86) м, який розташований на території домоволодіння за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Гаджибекова, 4. (Т. 1 а.с. 15-16). 21.01.2016 рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області у задоволенні позову [PERSON] до Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради про визнання права власності за набувальною давністю на житловий будинок під літ. «А-2» з господарчими будівлями загальною площею 203,3 кв.м, житловою площею 63,7 кв.м та літню кухню під літ. «Б», що розташовані по вул. Гаджибекова, 4 у м. Кривому Розі Дніпропетровської області відмовлено в повному обсязі (Т. 1 а.с. 58а-60). 11 лютого 2013 року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Центрально-міським відділом реєстрації актів цивільного стану м. Кривого Рогу (а.с. 18). Вона зверталася до нотаріальної контори та подала заяву про прийняття спадщини, після смерті чоловіка [PERSON], але свідоцтво про право на спадщину на своє імя не отримувала. Також після її смерті спадщину ніхто не приймав. [PERSON], та [PERSON], приблизно з 2000 року переїхали на постійне проживання до Російської Федерації. [PERSON] мешкає в США (Т. 1 а.с. 184, 185.). Згідно акту мешканців вули. Гаджибекова в м. Кривому Розі, починаючи з 1992 року, після смерті [PERSON], [PERSON] в інтересах, [PERSON], та [PERSON] постійно проживають без реєстрації за адресою м. Кривий Ріг вул. Гаджибекова 4 (Т. 1 а.с. 17) Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до п. 1 ст. 8 вказаної Конвенція кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою цього житла. Пункт 2 ст. 8 цієї Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п.1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч. 1\~ст. 81 ЦПК України\~повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов таких висновків. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] придбане за договором купівлі-продажу 17 січня 1999 року домоволодіння № 4, розташоване по вул. Гаджибекова у м. Кривому Розі, до складу якого входить: глинобитний обкладений цеглою жилий будинок «А-1», жилою площею 16,10 кв.м., саману обкладену цеглою літню кухню «Б», в 1 доску сарай «В», в/колонку «І», забор «№1», замощення «ІІ-ІІІ». У 1992 році глинобитний обкладений цеглою жилий будинок «А-1»та сарай «В», [PERSON] були зруйновані, однак комісія викликана не була та акт про зруйнування будинку складений не був. На його місці [PERSON] у 1992 році побудував житловий будинок «Г-2» розміром (12,17х13,10 + 1,77х4,86) м. Але права власності на новозбудований житловий будинок не отримував. 13.03.2000 [PERSON] помер. Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 28 травня 2012 року визнано право власності [PERSON] та [PERSON] на 1/6 частину літньої кухні «Б», в/колонки «І», забора «№1», замощення «ІІ-ІІІ», які розташовані на території домоволодіння за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Гаджибекова, 4, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер 13 березня 2000 року; визнано право власності [PERSON] на 1/6 частину літньої кухні «Б», в/колонки «І», забора «№1», замощення «ІІ-ІІІ», які розташовані на території домоволодіння за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Гаджибекова, 4, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON]; та визнано право власності [PERSON] та [PERSON] на 1/6 частину та 2/6 частини відповідно будівельних матеріалів, які були використані при побудові житлового будинку «А-1» розміром (12,17х13,10 + 1,77х4,86) м, який розташований на території домоволодіння за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Гаджибекова, 4. Спадкоємці [PERSON], [PERSON], та [PERSON] реалізували своє право на подачу заяви про прийняття спадщини та звернулися до нотаріальної контори з відповідними заявами. Інших заяв не надходило. Свідоцтво про право на спадщину не видавалось. Позивачі, як на підставу своїх вимог про набуття права власності на частину будівельних матеріалів, які були використані при побудові житлового будинку «А-1» розміром (12,17х13,10 + 1,77х4,86) м, а також на частину\~літньої кухні «Б», в/колонки «І», забора «№1», замощення «ІІ-ІІІ», які розташовані на території домоволодіння за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Гаджибекова, 4, які належали [PERSON], [PERSON], [PERSON], посилаються на положення ст.344 ЦК України. Відповідно до ч.1ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Відповідно до ч. 1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28.01.2013 р. N 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов'язаних з правом власності в силу набувальної давності, судам слід враховувати наступне: за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. При вирішенні спорів, пов'язаних із виникненням і припиненням права власності, судам слід мати на увазі, що норми статті 344 ЦК України про набувальну давність не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалось на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Згідно п. 13 постанови Пленуму ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК, а також ч. 4 ст. 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Згідно п.п. 9, 10 Постанови, при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати по відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Як видно із листа Сьомої криворізької державної нотаріальної контори №1249/01-16 від 05.09.2014 право власності на спірні господарські побудови та будівельні матеріали [PERSON], [PERSON] та [PERSON] за собою не зареєстрували, оскільки не отримували ні свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] ні визнавали за собою право власності в порядку спадкування в судовому порядку. Позивачі ж своє право реалізували в судаковому порядку. Відповідно до ст. 552 ЦК України ( в редакції 1963р), що діяла на час прийняття [PERSON], [PERSON] та [PERSON] спадщини, після смерті [PERSON], спадкоємець, що вступив у володіння та управління спадковим майном, не може розпоряджатись спадковим майном до спливу шести місяців із дня відкриття спадщини або до отримання ним свідоцтва про право на спадщину . Наведені обставини, спростовують доводи позивачів, про добросовісніть заволодіння чужим майном, та те, що при заволодінні чужим майном, вони не знали і не могли знати про відсутність у них підстав для набуття права власності. Інших доказів, які б свідчили про добросовнісність набуття позивачами чужого майна, частину будівельних матеріалів, які були використані при побудові житлового будинку «А-1» розміром (12,17х13,10 + 1,77х4,86) м, та на частину літньої кухні «Б», в/колонки «І», забора «№1», замощення «ІІ-ІІІ, які розташовані на території домоволодіння за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Гаджибекова, 4, і продовжують відкрито, безперервно володіти зазначеним нерухомим майном протягом 10 років, позивачі суду не надали. Суд критично відноситься до тверджень позивачів, що починаючи з 2000 року, після смерті [PERSON], [PERSON] в інтересах, [PERSON], та [PERSON] постійно проживають за адресою [INFO], володіють та користуюся домоволодінням утримують його, здійснюючи в ньому ремонти, вирішують усі побутові питання, що стосуються цього домоволодіння, що підтверджуються актом від сусідів. Так позивачами не надано жодного доказу здійснення ремонту в домоволодінні, його утримання, будь-яких договорів про надання житлово-комунальних послуг (зокрема електроенергії) також не надали, ні квитанцій по їх оплаті. Акт сусідів лише підтверджує факт того, що позивачі мешкають без реєстрації в даному домоволодінні. Як встановлено судом позивачі лише користувалися спірним домоволодінням, а тому на даний випадок дія норми 344 ЦК України не поширюється. За таких обставин суд вважає не доведеним факт добросовісного заволодіння чужим майном та безперервного володіння спірним нерухомим майном позивачем протягом 10 років. Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи є: законний обєкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Зокрема, володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника, При цьому, добросовісність володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних в кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Отже, для застосування набувальної давності володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Згідно зі ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Набувальна давність (або давність володіння) відноситься до первісних способів набуття права власності, тому що права набувача засновані не на минулій власності чи відносинах правонаступництва, а на обов'язковій сукупності обставин, передбачених ч.1 ст.344 ЦК України, до яких насамперед відносяться законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за субєктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Окрім того, суд враховує, що відповідачі прийняли спадщину, але не оформили документів на спадкове майно. Встановлені судовим розглядом обставини свідчать про те, що позивачі були обізнані відносно того, що власником нерухомого майна та будівельних матеріалів, які є предметом спору та на яке вони просить визнати право власності за набувальною давністю, був їх батько [PERSON] Ця частка прийнята іншими спадкоємцями у встановленому законом порядку. Вони від спадщини не відмовилися, строк для її прийняття не пропустили. Також не мало місце і усунення їх від права на спадкування та, спадщина відумерлою не визнавалася. Тому не можна вважати володіння позивачами частиною будинку, яка залишилась після смерті [PERSON] та прийнята його спадкоємцями, добросовісним. Смерть [PERSON], прийняття спадщини, однак не оформлення відповідних документів спадкоємцями, після смерті останнього, не давали позивачам підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним. Позивачам було відомо про відсутність у них законних підстав для набуття права власності на спірні будівельні матеріали та частину літньої кухні «Б», в/колонки «І», забора «№1», замощення «ІІ-ІІІ», а тому їх володіння ними не є добросовісним і правовий механізм для набуття у власність такого майна, передбачений ст. 344 ЦК України, в даному випадку не застосовується. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 01.08.2018 по справі № 201/12550/16-ц, постанові від 28.02.2018 по справі № 571/335/16-ц та постанові від 12.03.2018 по справі № 713/2055/16-ц. Приймаючи до уваги викладене суд вважає, що підстав для задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю не встановлено. Також суд не знаходить підстав для задоволення позову про визнання права власності за [PERSON] на 1/6 частину та за [PERSON] на 2/6 частин будівельних матеріалів, які були використані при побудові житлового будинку «Г-2» розміром (10,87х13,10+1,77х4,86)м., який розташований на території домоволодіння за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Гаджибекова, 4, в порядку спадкування, після смерті батька [PERSON], померлого 13.03.2000 виходячи з такого. На підставу цієї вимоги позивачі посилаються на той факт, що була допущена орфографічна помилка в розмірі житлового будинку та вказаний розміром 12,17х13.10+1,77х4,86, в ширині будинку також була похибка вказано 12,17 м. замість 10,87., а також в літері будинку, замість «Г-2», зазначено «А-1». При цьому, рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28.05.2012 вже вирішено питання про визнання права власності за [PERSON] на 1/6 частину та за [PERSON] на 2/6 частин будівельних матеріалів, які були використані при побудові житлового будинку, який розташований на території домоволодіння за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Гаджибекова, 4, в порядку спадкування, після смерті батька [PERSON], померлого 13.03.2000. Як вказували самі позивачі, допущена саме технічна помилка в літері будинку та його розмірі. ЦПК України як у старій, так і у новій редакції містить норми, що дають право учасникам справи звернутися до суду з заявою про виправлення описок та арифметичних помилок у судовому рішенні. Позивачами не надано суду доказів звернення до суду з відповідною заявою. В звязку з чим, суд дійшов висновку, що повторне звернення до суду з вимогою про визнання права власності на будівельні матеріали в порядку спадкування після смерті батька [PERSON] є передчасним. Оскільки ними не реалізоване право на вирішення цього питання шляхом виправлення в рішенні суду технічних описок та арифметичних помилок. Крім того, в разі задоволення вказаної вимоги, це призведе до наявності у позивачів двох рішень, якими за ними буде визнано право власності на будівельні матеріали в поряду спадкування після смерті їх батька, за однією і тією ж адресою, а саме: вул. Гаджибекова, буд. № 4 в м. Кривому Розі, але в різних будинка, а саме під літерою «А-1» та під літерою «Г-2». Однак, як слідує зі змісту позовної заяви та доданих до неї документів, на території цього домоволодіння знаходиться лише один житловий будинок під літерою «Г-2», та за життя [PERSON] збудував лише один житловий будинок. Виходячи з встановлених вище обставин, суд не знаходить підстав для розподілу судових витрат, оскільки при відмові в задоволенні позовних вимог, відповідно до змісту вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача На підставі ст.344 ЦК України,

Outcome: dismissed