Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-11 00:00:00

Відповідачки [PERSON] , [PERSON] позовні вимоги визнали, щодо їх задоволення не заперечували, просили розглянути справу у їхню відсутність. Третя особа - [PERSON] щодо позову заперечень, додаткових заяв не мала, просила про розгляд справи без її участі. Відповідач [PERSON] у судові засідання, які призначалися на 27.01.2020р., 11.02.2020р., будучи належним чином сповіщений, не явився, про причину неявки суд не сповістив. У зв`язку із неявкою, відповідач про розгляд справи 12.03.2020р. був повідомлений в порядку ч.11 ст. 128 ЦПК України, яка передбачає, що з опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, однак, він знов не явився. Відзиву на позов не надав. Представник позивачки [PERSON] - [PERSON] на задоволенні позову наполягала, надала додаткове обґрунтування позовних вимог, просила про розгляд справи без її участі. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія договору купівлі-продажу від 12.02.2017р.; копія свідоцтва про смерть [PERSON] - помер [INFO] ; копії свідоцтва про народження відповідачів [PERSON] , [PERSON] та третьої особи - [PERSON] ; копія свідоцтва про укладення шлюбу [PERSON] та [PERSON] ; копія свідоцтва про одруження [PERSON] із [PERSON] ; копія технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] ; копія домової книги; копія свідоцтва № [NUMBER] про право власності на житло від 14.10.2002р. (4 власника); копія технічних характеристик приміщень квартири; копія проекту переобладнання лоджії -балкону у квартирі; розписка [PERSON] від 16.03.2019р. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивачка [PERSON] , діюча через свого представника, звернулася до суду із вищезгаданими вимогами до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (третьої особи - [PERSON] ), зазначивши, що 12.02.2017р. між нею та відповідачами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і третьою особою - [PERSON] була досягнута домовленість про купівлю-продаж нерухомості. Тоді ж між сторонами був письмово укладений договір купівлі-продажу нерухомості, згідно якого відповідачі та третя особа продали, а позивачка купила квартиру [ADDRESS] за 85000 грн. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14.10.2002р. відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ( являються власниками 3/4 частин (кожному належить по ј частині) вищевказаної квартири, інша 1/4 частина вищевказаної нерухомості рахується за [PERSON] (батьком та чоловіком відповідачів та третьої особи), який помер [INFO] . Таким чином, у лютому 2017р. позивачка передала відповідачам та третій особі обумовлену суму, гроші сплачені саме за купівлю всієї квартири, це підтверджується доводами позивачки, викладеними у позові, та не заперечується відповідачами та третьою особою. Оскільки на момент укладення угоди сторони не мали змоги засвідчити договір нотаріально, вони домовилися зробити це згодом. Після вчинення правочину позивачка користується придбаною нерухомістю, доглядає за її збереженням, сплачує всі необхідні платежі. З метою нотаріального засвідчення правочину, позивачка неодноразово зверталася до колишніх власників (у тому числі і до [PERSON] , яка як законна спадкоємиця частки в майні [PERSON] , відмовилася від неї на користь [PERSON] ), однак, відповідачі від посвідчення договору ухиляються, на прохання позивачки не реагують, мотивуючи нестачею часу, матеріальними складнощами. Пізніше, при зустрічі, відповідачка [PERSON] пояснила, що засвідчити угоду в нотаріальному порядку неможливо і через те, що вона, як спадкоємиця майна після смерті чоловіка по теперішній час не зареєструвала право власності на ј частину квартири (що належала її нині померлому чоловікові), а фактично володіла нею після його смерті, тобто вона фактично прийняла спадщину після смерті чоловіка, але не оформлювала її юридично. При зверненні до відповідних органів з питанням про переоформлення документації на квартиру на себе, позивачці було роз`яснено, що зробити це неможливо, оскільки у сторін відсутній правовстановлюючий, належним чином завірений документ на доказ вчинення правочину. Враховуючи вищенаведене, позивачка вимушена була звернутися із позовом до суду. Згідно ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу повинен бути укладений у письмовій формі і посвідчений нотаріально, якщо хоча б однією із сторін є громадянин, і недотримання цієї вимоги є підставою для визнання укладеного договору недійсним. Разом із тим, між сторонами була досягнута взаємозгода за всіх істотних умов договору, покупець передала продавцям обумовлену суму, продавці передали документи, нерухомість в натурі. Позивачка фактично вступила у володіння і розпорядження нерухомістю, після укладання правочину користується придбаною житлоплощею, виконала поточний ремонт, постійно наглядає за збереженням майна, - тобто правочин між сторонами фактично відбувся. Вивчивши матеріали справи та надані докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки доводи позивачки знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. Згідно ст. 220 ЦК України договір, укладений із порушеннями нотаріальної форми є нікчемним. Однак, в ч.2 вищевказаної статті зазначено, що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Така можливість передбачена законом як одна із форм захисту інтересів добросовісного учасника цивільних правовідносин. Таким чином, по даній справі між сторонами при укладанні договору купівлі-продажу була досягнута угода по всіх істотних умовах: відповідачам передані гроші, позивачці - нерухомість, якою вона на теперішній час користується, проте через нотаріальне непосвідчення договору, не може нею розпорядитися, переоформити на себе. Факти укладення угоди, передачі грошей у рахунок вартості нерухомості підтверджуються доводами позивачки, які відповідачі, третя особа визнали, крім того, обставини продажу, передачі грошей самі відповідачі не заперечують. В даний час звернення за оформленням договору купівлі-продажу є неможливим, оскільки прохання позивачки з цього приводу відповідачами не сприймаються, так як потребують додаткових матеріальних витрат. Крім того, засвідчити договір купівлі-продажу у нотаріальному порядку також неможливо і з причини того, що на час проведення угоди ј частина нерухомості була зареєстрована на відповідача [PERSON] , який у 2019р. помер, а після його смерті його дружина не оформила належним чином право на спадщину. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Крім того, ч. 3 ст. 334 ЦК України встановлено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. За ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно : було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Також не підлягає віндикації майно, що було продане набувачу у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Відповідно до ч.3 ст. 388 ЦК України майно набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, може бути витребуване в усіх випадках. Згідно із ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України, майно не може бути витребуване у нього. Згідно ст. 397 ЦК України, володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Право володіння чужим майном може належати одночасно двом або більше особам. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Виходячи із вищенаведеного, угода (правочин) між сторонами відбулася, вона виконана в повному обсязі, нею були припиненні обов`язки відповідачів щодо квартири та встановленні права на нерухомість у позивачки, тому є правові підстави визнати договір дійсним та право власності на квартиру за позивачкою (у тому числі

Outcome: approved