Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-20 00:00:00

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. У січні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк» про стягнення коштів за договорами банківських вкладів. 26 грудня 2013 року, 1 та 22 липня, 1 серпня 2014 року [PERSON] та банк уклали договори банківського вкладу. 3 грудня 2014 року позивач та [PERSON] уклали договір відступлення права вимоги за зазначеними договорами банківського вкладу. Оскільки 29 грудня 2014 року [PERSON] звернувся до банку із заявами про дострокове повернення банківських вкладів, але відповідач відмовився повернути вказані кошти, то позивач просив стягнути з банку грошові кошти за договором банківського вкладу «Новорічний подарунок. VІР» від 26 грудня 2013 року в розмірі 20 тис. грн; за договором банківського вкладу «Марафон лояльності - Подвійний дохід ЕПС» від 1 липня 2014 року в розмірі 25 тис. грн; за договором банківського вкладу «Марафон лояльності - Подвійний дохід ЕПС» від 22 липня 2014 року в розмірі 30 тис. грн; за договором банківського вкладу «Марафон лояльності - Подвійний дохід ЕПС» від 1 серпня 2014 року в розмірі 20 тис. грн, а всього - 95 тис. грн. Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 2 березня 2015 року позов [PERSON] задоволено. Стягнуто з ПАТ «ВіЕйБі Банк» на користь позивача 95 тис. грн за договорами банківського вкладу. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивач набув право вимоги за вказаними договорами вкладів, які передбачали право дострокового повернення вкладу, а тому відповідач повинен був задовольнити вимоги позивача. Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 16 вересня 2015 року апеляційну скаргу ПАТ «ВіЕйБі Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» Славкіної М. А. відхилено. Заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 2 березня 2015 року залишено без змін. Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що оскільки банк належним чином зобов'язання за договорами банківського вкладу не виконав, то з нього підлягають стягненню грошові кошти за цими договорами. У жовтні 2016 року ПАТ «ВіЕйБі» в особі уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі» Славкіної М. А. подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати судові рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову. Касаційна скарга мотивована тим, що до спірних правовідносин підлягає до застосування Закон України «Про систему гарантування вкладі фізичних осіб», в якому, зокрема, не передбачено можливість заміни кредитора (вкладника) в зобов'язанні під час дії тимчасової адміністрації. Крім того, відповідач зазначає, що в заяві про перегляд заочного рішення було вказано, що залишок на рахунках вкладника складав 52 тис. 960 грн 99 коп., а не 95 тис. грн. У березні 2017 року [PERSON] подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначив, що 15 січня 2015 року він повідомив відповідача про зміну кредитора в зобов'язаннях відповідно до вимог ЦК України до початку ліквідаційної процедури. У зв'язку з викладеним [PERSON] просив касаційну скаргу залишити без задоволення. Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 12 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду. Касаційна скарга підлягає задоволенню. Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають. Суди встановили, що 26 грудня 2013 року відповідач та [PERSON] уклали договір банківського вкладу «Новорічний подарунок. VIP», за умовами якого останній здійснив вклад у сумі 20 тис. грн з процентною ставкою 25 % річних. Датою вимоги вкладу сторонами було визначено 25 січня 2015 року. 1 липня 2014 року банк та [PERSON] уклали договір банківського вкладу «Марафон лояльності - Подвійний дохід ЕПС», за умовами якого [PERSON] розмістив у банку вклад на суму 25 тис. грн з процентною ставокю 20% річних і датою вимоги вкладу 1 серпня 2015 року. 22 липня 2014 року [PERSON] та відповідач уклали договір банківського вкладу «Марафон лояльності - Подвійний дохід ЕПС», за умовами якого [PERSON] розмістив у банку вклад на суму 30 тис. грн з процентною ставкою 25% річних та датою повернення 22 серпня 2015 року. 1 серпня 2014 року банк та [PERSON] уклали договір банківського вкладу «Марафон лояльності - Подвійний дохід ЕПС», за умовами якого [PERSON] розмістив у банку вклад на суму 20 тис. грн з процентною ставкою 25% річних і датою повернення вкладу 1 вересня 2015 року. У всіх зазначених договорах передбачено право вкладника достроково повернути вклади. 3 грудня 2014 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір відступлення права вимоги за вказами договорами банківського вкладу. Згідно з описом вкладення до цінного листа 15 січня 2015 року [PERSON] повідомив банк про перехід до нього прав у зобов'язаннях та звернувся із вимогою про дострокове повернення цих банківських вкладів. Однак відповідач повернути вказані кошти відмовився. Відповідно до частину другої статті 61 ЦПК в редакції, що була чинною на час розгляду та вирішення справи судом першої інстанції, обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. 20 листопада 2014 року на підставі постанови Правління Національного банку України про віднесення ПАТ «ВіЕйБі Банк» до категорії неплатоспроможних Фонд запровадив тимчасову адміністрацію і розпочав процедуру виведення ПАТ «ВіЕйБі Банк» з ринку. Згідно з пунктом 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до пункту 6 статті 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах. Статтею 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації. Зокрема, згідно з підпунктами 1, 2 частини п'ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку. Відповідно до частини другої статті 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси. Такий висновок застосування норм матеріального права висловив Верховний Суд України в постанові від 20 січня 2016 року в справі № 6-2001цс15. Суди ці положення вказаного Закону не врахували, не звернули увагу на те, що з 20 листопада 2014 року Фонд запровадив тимчасову адміністрацію та розпочав процедуру виведення ПАТ «ВіЕйБі Банк» з ринку. На момент ухвалення рішення судом першої інстанції (2 березня 2015 року) у банку вже було введено тимчасову адміністрацію, що унеможливило стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову. Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Outcome: approved