Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-15 00:00:00

В грудні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу, в якому просив суд стягнути з відповідач на користь позивача кошти в сумі 3358060,80 грн. В обґрунтування позову зазначено, що 27.12.2014 року відповідач [PERSON] отримав у позику від позивача [PERSON] кошти в сумі 100000,00 доларів США під 18 % річних, строком на один рік, тобто до 27.12.2015 року. Відповідачем було власноруч складена розписка та надано копію власного паспорту. До червня 2015 року відповідач виконував взяті на себе зобов`язання та сплачував позивачу відсотки за користування коштами. Однак, в червні 2015 року відповідач повідомив позивача по те, що не буде сплачувати відсотки та поверне лише основну суму боргу. В період з червня по жовтень 2015 року, відповідач частково повернув позивачу кошти в сумі 26000,00 доларів США, однак, до 27.12.2015 року запозичені кошти та відсотки за користування коштами відповідач позивачу в повному обсязі не сплатив, а відтак борг відповідача перед позивачем складає суму в розмірі 120620,00 доларів США, з них: 74000,00 доларів США - основна сума боргу, 46620,00 доларів США - проценти за користування коштами за 42 календарних місяці. Станом на 17.12.2018 року, зазначена сума боргу по встановленому курсу гривні до іноземної валюти складає суму в розмірі 3358060,80 грн. З огляду на викладене, а також неналежним виконанням відповідачем договірних зобов`язань, та вчасного неповернення суми позики в обумовлені строки, позивач вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав та просить суд стягнути в примусовому порядку з відповідача на його користь суму в розмірі 3358060,80 грн., а також судовий збір. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 14.06.2019 року, справу було направлено за підсудністю до Голосіївського районного суду м. Києва. 18.09.2019 року справа надійшла до Голосіївського районного суду м. Києва. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 19.09.2019 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 29.11.2019 року, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача та сам позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просив їх задовольнити з викладених в позові підстав. Відповідач в судове засідання не з`явився. Судом про розгляд справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судових повісток, однак, до суду повертались конверти без вручення за закінченням терміну зберігання. Відзив на позов зі сторони відповідача до суду не надходив. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача. Вислухавши пояснення представника позивача та самого позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 263 ЦПК України передбачає, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Позивач вказує, що між ним та відповідачем 27.12.2014 року було укладено договір позики, який було оформлено розпискою, та відповідач мав до 27.12.2015 року повернути запозичені кошти зі сплатою відсотків. На підтвердження позовних вимог про стягнення коштів за договором позики позивачем надано документ від 27.12.2014 року, в якому вказано, що [PERSON] отримав в борг у [PERSON] 100000,00 доларів строком на один рік під 18 % річних (а.с.12). Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог, суд вважає за необхідне зазначити про те, що статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. В розписці повинна бути вказана прописом дата (число, місяць і рік) складання розписки і місце (місто, селище і т.д.) її складання. Зазначені реквізити дозволять, при необхідності, чітко відновити події, при яких відбувалося складання розписки і не дозволять фальсифікувати зазначені записи (якщо вони не були внесені або дата була внесена цифрами). У наданій суду копії розписки вказана лише дата її складання, без вказівки на місце. Крім того, в розписці необхідно чітко прописувати прізвище, ім`я та по батькові позичальника і кредитора (позикодавця), їх дати народження та паспортні дані. В кінці розписки позичальник повинен поставити свій підпис і його розшифрування, вказавши повністю своє прізвище, ім`я та по батькові. Вказані вимоги до складання розписки від 27.12.2014 року, дотримані частково, а саме: в розписці зазначені лише повні прізвища, ім`я та по батькові позичальника і не зазначено прізвище кредитора (позикодавця). Також відсутні дати народження, паспорті дані позичальника та позикодавця, та в кінці розписки відсутні дані про повне прізвище, ім`я та по батькові позичальника, а також зазначення про отримання коштів в сумі 100000 доларів засвідчені лише підписом позичальника без розшифровки його прізвища, ім`я та по-батькові позичальника. Суд звертає увагу на те, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду і судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях, а сторона позивача в ході розгляду справи не заявляла будь-яких клопотань, зокрема, про допит свідків для підтвердження фактів та обставин, зазначених в позові. Окремо варто зазначити про те, що посилання позивача на те, що відповідачем частина позики в сумі 26000,00 доларів США йому була повернута, будь-якими доказами не підтверджена, як і не доведено стороною позивача факт сплати до червня 2015 року відповідачем відсотків за користування коштами. Проаналізувавши надані суду докази в їх сукупності, суд вважає, що документ від 27.12.2014 року, наданий позивачем на підтвердження позовних вимог, зокрема, в частині укладення між сторонами договору позики, - не відповідає вимогам, установленим для правочинів, які укладаються в письмовій формі, зокрема, договір позики в цій справі підписаний лише однією стороною - відповідачем по справі і не підписаний позикодавцем, зокрема, із зазначенням його прізвища, а тому зазначений доказ не може бути прийнятий судом, як належний, допустимий, та такий, що поза розумним сумнівом доводить укладення між сторонами в даному спорі договору позики. Враховуючи викладене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, судом встановлено, що стороною позивача в ході розгляду справи не доведено належними та допустимими доказами укладення 27.12.2014 року року між сторонами договору позики, а представлений позивачем документ - розписка не може бути прийнята судом, як належний доказ договірних відносин між сторонами у справі, а тому суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення основної суми заборгованості за договором позики є необґрунтованими та безпідставними, в зв`язку з чим в їх задоволенні слід відмовити. З огляду на те, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення основної суми боргу за договором позики, та позовні вимоги в частині сплати відсотків за користування коштами є похідними від первісних вимог, а відтак суд вважає, що в задоволені позовних вимог в цій частині слід також відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати у справі слід залишити за позивачем по фактично понесеним На підставі ст. ст. 15, 16, 202, 207, 1046, 1047, 1049 ЦК України,

Outcome: dismissed