Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-15 00:00:00

В вересні 2018р. позивач АТ «Раффайзен Банк Аваль» звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів: [PERSON] , [PERSON] , в якому просив суд: стягнути у солідарному порядку з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором № 014/8408/82/73960 від 27 червня 2008р. (далі по тексту - кредитний договір) за період з 27 березня 2016р. по 19 липня 2018р. за простроченими відсотками у розмірі 22182,02 дол. США, що в еквіваленті в національній валюті по курсу НБУ на дату розрахунку складає 583461,17 грн., судовий збір у розмірі 8751,17 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 27 червня 2008р. між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір, відповідно до якого відповідачу було надано кредит у розмірі 68466,0 дол. США строком до 27 червня 2018р. зі сплатою 14,0% річних. В забезпечення виконання зобов`язань відповідачем за кредитним договором. 27 червня 2008р. між позивачем та відповідачкою [PERSON] було укладено договір поруки № 2154 (далі по тексту - договір поруки), відповідно до якого поручитель на добровільних засадах взяв на себе зобов`язання перед банком відповідати по зобов`язанням боржника, що виникають з умов кредитного договору в повному обсязі цих зобов`язань. Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконує, щомісячні платежі за кредитним договором і в термін, встановлений умовами договору, не здійснюються, а тому позивач вимушений був звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Волошина В.О. від 12 вересня 2018р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначено справу в підготовче судове засідання. 17 січня 2019р. на адресу суду надійшов відзив на позов від відповідачки (па.с. 58-94), в якому сторона відповідача проти позову заперечила, оскільки вважає, що вимоги банку про стягнення відсотків та пені після закінчення строку на який видався кредит є безпідставними та необґрунтованими. Також відповідачка вважає, що внаслідок збільшення відповідальності порука припинилась. Крім того, на думку сторони банком пропущено строки позовної давності. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва [PERSON] від 23 січня 2018 р. закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. 04 квітня 2019р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив (а.с. 111-118), в якій позивач категорично не погодився з позицією відповідачки наведеної у відзиві та зазначив, що поручитель надав свою згоду у договорі поруки щодо збільшення від повільності. Твердження відповідачки про відсутність правових підстав нараховувати відсотки і пеню після закінчення строку на який надався кредит є безпідставними. Крім того, на думку позивача ним не було пропущено строки позовної давності. 10 квітня 2019р. на адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив (а.с. 119-122), в яких відповідачка зазначала, що у відповіді на відзив стороною позивача невірно тлумачаться норми матеріального права, і не враховані правові позиції ВП Верховного Суду. В судовому засіданні 16 вересня 2019р. представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, відповіді на відзив, просила суд позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] проти заявлених позовних вимог заперечував з тих підстав, що позивач просить стягнути заборгованість за відсотками, які позивач не мав права нараховувати, так як період за який нараховані відсотки знаходиться поза межами строку кредитування, а тому, позивач безпідставно просить стягнути проценти за період, які не мав права нараховувати. Відповідач [PERSON] просила відмовити в задоволенні позовних вимог, з підстав, наведених у відзиві та запереченнях на відповідт на відзив на позов. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 27 червня 2008р. між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступником якого є позивач) та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір. За даним кредитним договором, банк надав позичальнику кредит у розмірі 68466,0 дол. США, з оплатою 14% річних строком до 27 червня 2018р. (п.п. 1.1.1, 1.1.6, 1.2.1 кредитного договору). 23 березня 2009р. між сторонами була підписана додаткова угода №96-05/13/539 до кредитного договору, за якою в період з 23 березня 2009р. по 23 березня 2010р. було зменшено розмір щомісячного платежу позичальника. 17 березня 2010р. між сторонами була підписана додаткова угода №96-05/13/958 до кредитного договору за якою дату остаточного погашення кредиту змінено на 27 червня 2028р. 27червня 2008р. між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та відповідачкою [PERSON] був укладений договір поруки, відповідно до якого відповідачка на добровільних засадах бере на себе зобов`язання перед банком відповідати за зобов`язаннями позичальника [PERSON] , які виникають з умов кредитного договору, а саме: повернути кредит в розмірі 68466,0 дол. США, проценти за його користування, комісійну винагороду, неустойку (пеню, штрафи), в розмірі, строки та у випадках, передбачених кредитним договором. 23 березня 2009р. та 17 березня 2010р. до договору поруки були внесені зміни в зв`язку із внесенням змін до кредитного договору. Договір підписаний обома сторонами, що свідчить про те, що вони погоджувались з його умовами. 11 травня 2012р. позивачем була направлена відповідачам: [PERSON] , [PERSON] вимога про усунення порушень, а саме: банк вимагав в тридцяти денний строк з дня отримання цієї вимоги здійснити дострокове погашення кредиту за кредитним договором, а у випадку несплати заборгованості, банк буде змушений вжити заходів з примусового стягнення зазначеної заборгованості. Зазначена вимога була отримана позичальником 30 травня 2012р. Крім того, у зв`язку з невиконанням вищезазначених вимог 19 жовтня 2012р. банк звернувся до позичальника, поручителя та [PERSON] (майнового поручителя) з позовною заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки та про стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 лютого 2013р. по цивільній справі № 2610/24736/2012, позов банку - задоволено. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, що станом на 14 червня 2012р. складає 75156,49 дол. США, що дорівнює за офіційним курсом НБУ станом на 14 червня 2012р. 600688,25 грн. з яких: 69631,9 дол. США, що дорівнює за офіційним курсом НБУ 556532,96 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 4049,26 дол. США, що за курсом НБУ становить 32363,71 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитними коштами, 356,69 дол. США, що за офіційним курсом НБУ становить 2850,84 грн. - пеня за прострочення кредиту, 1118,64 дол. США, що за офіційним курсом НБУ становить 8940,73 грн. - пеня за прострочення відсотків, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру [ADDRESS] , яка належить на праві власності відповідачам, в рівних долях на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25 грудня 1997р. шляхом продажу її на прилюдних торгах за початковою ціною, яка встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності /незалежним експертом/ на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій». Таким чином, суд приходить до висновку, що після направлення вимоги про дострокове повернення суми кредиту, банк скористався своїм право на дострокове повернення заборгованості за кредитним договором та строк кредитування. Відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, приписи ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, суд вважає, що право позивача нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Беручи до уваги, що строк кредитування сплив ще у 2012р. і банк звернувся до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором, то вимога позивача про стягнення процентів за кредитним договором нарахованих за період з 27 березня 2016р. по 19 липня 2018р. до задоволення не підлягає, так як банк не мав права нараховувати проценти за даний період. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи положення ст. ст. 625, 1048, 1050, 1054 ЦК України; правові позиції Великої Палати Верховного Суду, наведені в постанові від 28 березня 2018р. (справа № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18), суд вважає, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки стороною позивача заявлені позовні вимоги про стягнення заборгованості за процентами нарахованими поза строками кредитування.

Outcome: dismissed