Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-05 00:00:00

В жовтні 2019 року позивач [PERSON] звернулась до Ленінського районного суду м. Харкова з позовною заявою Харківської міської ради про визнання права власності на житловий будинок з надвірними будівлями, розташований в [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом. після смерті батька - [PERSON] , померлого [INFO] . В обґрунтування позову позивачка зазначила, що її батько [PERSON] помер [INFO] , мати- [PERSON] померла [INFO] . Рішенням №7 засідання виконкому Ленінської райради депутатів трудящих м. Харкова від 17 лютого 1953 року відповідно до протоколу №130/7 засідання виконавчого комітету від 17 лютого 1953 року «Про виділення під індивідуальне будівництво земельної ділянки» її батькові [PERSON] надано право індивідуального будівництва житлового будинку на земельній ділянці під [ADDRESS] площею 487 кв.м. Між її батьком та РЖУ виконкому Ленінської райради депутатів трудящих м. Харкова було укладено договір про право будівництва будинку та безстрокового користування земельною ділянкою від 04.02.1954 року. Управлінням Головного Архітектора було виготовлено проект будинку та план земельної ділянки. Згідно технічного паспорту від 13.08.2013 року на житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] на земельній ділянці площею 487 кв.м. розташовано житловий будинок літ. «А-1», загальною площею 27,5 кв.м., житловою 12,5 кв.м., льохи літ. «Г», «Д», вбиральня літ. «Е», який був побудований в 1953 році. Оформити спадкові права вона не має можливості, оскільки право власності на житловий будинок за її батьком не зареєстроване. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 25 жовтня 2019 року у зв`язку з невідповідністю позовної заяви вимогам ст. 175 ЦПК України позовну заяву залишено без руху, позивачці надано строк для усунення недоліків. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 15 листопада 2019 року після усунення недоліків відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 4 лютого 2020 року за клопотанням позивачки [PERSON] витребувано з канцелярії по цивільним справам Ленінського районного суду м.Харкова цивільну справу №642/3528/18 за позовом [PERSON] до ХМР про визнання права власності в порядку спадкування за законом; та з КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» дані про реєстрацію права власності на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 19 травня 2020 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивачка позов підтримала. Пояснила, що батько отримав земельну ділянку у 1953 році, та почав будівництво у 1954 році. Він побудував лише фундамент, а далі фактично вона будувала будинок, побудувала флігель. Фактично на земельній ділянці два будинка. За вказаною адресою вона проживає з 1954 року, зареєстрована за вказаною адресою, сплачує комунальні послуги. Правовстановлюючих документів на будинок у батька не було, лише договір про надання земельної ділянки для будівництва. Акта вводу в експлуатацію будинку також немає. Інших спадкоємців після смерті батька немає. Вона зверталась до нотаріуса з приводу оформлення спадкових прав, однак у зв`язку з тим, що право батька на будинок не зареєстровано, свідоцтво їй не було видано. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити на викладених в позовній заяві підставах. Представник відповідача -Харківської міської ради -в судове засідання не з`явився, надав до суду відзив на позов та заяву, в якій просив розглядати справу без його участі. За таких обставин відповідно до ст. 223 ЦПК України суд вважає можливим розгляд справи у відсутності представника відповідача. У відзиві на позов представник відповідача позов не визнав. В обґрунтування заперечень послався на те, що з матеріалів інвентаризаційної справи було встановлено, що в матеріалах відсутній протокол № 130/7 засідання виконавчого комітету Ленінської районної ради депутатів трудящих м. Харкова від 17.02.1953 р. та «Про виділ під індивідуальне будівництво земельної ділянки» та рішення № 7 виконавчого комітету Ленінської районної ради депутатів трудящих м. Харкова від 17.02.1953 р. «Про виділ під індивідуальне будівництво земельної ділянки», на які посилається [PERSON] у своїй позовній заяві, а також заявником не надано копії вказаних документів. Однак, матеріали судової та інвентаризаційної справи містять копію договору від 06.02.1954 р. «На право постройки дома и бессрочного пользования земельним участком», та копію виписки із рішення № 7 засідання виконкому Ленінської районної ради депутатів трудящих м. Харкова від 17.02.1953 р., разом з проектом цегляного індивідуального одноквартирного житлового будинку на ділянці по [ADDRESS] . Копія наданого позивачем проекту цегляного індивідуального одноквартирного житлового будинку на ділянці по [ADDRESS] , який є додатком до виписки із рішення № 7 засідання виконкому Ленінської районної ради депутатів трудящих м. Харкова від 17.02.1953 р., передбачає чотири кімнати в будинку (загальну, дитячу, спальню, кухню). Згідно із п. З договору від 06.02.1954 р. «На право постройки дома и бессрочного пользования земельным участком» забудовник бере на себе зобов`язання звести житловий одноповерховий кам`яний будинок, житловою площею 44,52 м 2, з кількістю кімнат -чотири. Відповідно до п. 6 зазначеного договору, будинок має відповідати архітектурно - планувальному завданню, затвердженому 10.02.1953 р. управлінням головного архітектора. Пунктом 5 договору від 06.02.1954 р. «На право постройки дома и бессрочного пользования земельним участком» передбачено, що забудовник зобов`язаний протягом п`яти днів після закінчення будівництва повідомити житлове управління, яке перевіряє та складає акт виконаного будівництва. З наданої позивачкою копії технічного паспорту від 29.08.2013 р. домоволодіння по [ADDRESS] та відповідно до експлікації вказаного домоволодіння, вбачається, що житловий будинок літ. «А-1» по [ADDRESS] складається із: сіней, кухні, житлова - загальна площа літ. «А-1» 27,5 м 2. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.04.2019 у справі № 750/4445/17 зазначено, що внаслідок самочинного будівництва спірний будинок втрачає тотожність з тим, який був отриманий у власність та здійснення особою самочинного будівництва не породжує в неї права власності на таке майно. Право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, і інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Самочинно побудоване майно не є об`єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку; на нього не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, у тому числі продаж його з прилюдних торгів. Громадяни, які збудували житлові будинки до 5 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 5 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи. Для будівництва (реконструкції) зазначеного житлового будинку позивачкою до суду необхідно було надати дозвільні документи, проектно-кошторисну документацію, декларації Інспекції ДАБК про початок виконання та закінчення будівельних робіт. На підставі викладеного, існування житлового будинку за договором від 06.02.1954 «На право постройки дома и безстрокового пользования земельным участком», житловою площею 44,52 м 2, з кількістю кімнат чотири, ставиться під сумнів. Що стосується реєстрації місця проживання позивачки по [ADDRESS] , то матеріали інвентаризаційної домоволодіння містять копію витягу з рішення № 49/8 засідання виконкому Ленінської районної Ради депутатів трудящих міста Харкова від 09.03.1954р., яким [PERSON] дозволено зареєструватися у флігелі по [ADDRESS] , до закінчення у 1955 р. будівництва основного будинку, після чого зазначений флігель переобладнати в нежитлове приміщення. Будинкова книга на вказане домоволодіння в матеріалах інвентаризаційної справи відсутня та позивачем копії не надано. Виходячи з наведеного можна зробити висновок, що [PERSON] також було прописано у флігелі по [ADDRESS] , а не в будинку, будівництво якого повинно було завершитись 1955 р. Позивачкою не надано до суду належних та допустимих доказів існування житлового будинку по [ADDRESS] , як предмету спору з тими самими технічними характеристиками, викладеними у договорі від 06.02.1954 р. «На право постройки дома и бессрочного пользования земельным участком». Крім того, позивачкою не надано доказів на підтвердження відсутності інших спадкоємців. Суд, вислухавши позивачку, її представника, дослідивши матеріали справи, встановив такі фактичні облставини. З копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON] , [INFO] , вбачається, що вона є дочкою [PERSON] та [PERSON] . З свідоцтва про смерть серії [NUMBER] вбачається, що [PERSON] помер [INFO] . Як вбачається з свідоцтва про смерть [NUMBER] , [PERSON] померла [INFO] . Згідно з листом в.о. завідуючої Харківського обласного державного нотаріального архіву № 3231/01-21 від 15.11.2018, заяви про прийняття спадщини, відмову від спадщини та про видачу свідоцтв про право на спадщину від спадкоємців померлого [INFO] [PERSON] до нотаріальної контори не надходили, спадкова справа не заводилась. Згідно з відповіді листа державного нотаріуса 2-ї Харківської державної нотаріальної контори № 01-16,1926 від 29.07.2013, на запит позивачки ї повідомлено про неможливість видачи свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] та запропоновано звернутись до суду, оскільки для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом не надано правовстановлюючий документ на майно померлого. З довідки про склад сім`ї № 1-Н-7817-0-168-17-4844 від 11.12.2017, виданої адміністрацією Холодногірського району Харківської міської ради, вбачається, що [PERSON] одна зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . З листа КП «Харківське міське БТІ» №290/04-12/20 від 14.05.2020 вбачається, що згідно наявних архівних матеріалів реєстрація права власності на житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] станови на 31.12.2012 КП «Харківське міське БТІ» не проводилась. Відповідно до протоколу №130/7 засідання виконавчого комітету Ленінської районної ради депутатів трудящих м. Харкова від 17 лютого 1953 року, рішенням №7 засідання виконкому Ленінської райради депутатів трудящих м. Харкова від 17 лютого 1953 року «Про виділення під індивідуальне будівництво земельної ділянки» надано право індивідуального будівництва на земельній ділянці під [ADDRESS] площею 487 кв.м. громадянину [PERSON] . Згідно договору «На право будівництва будинку та безстрокового користування земельною ділянкою» від 06.02.1954 року, укладеного РЖУ виконкому Ленінської райради депутатів трудящих м. Харкова з [PERSON] , останній на відведеній земельній ділянці повинен побудувати житловий будинок загальною площею 44,52 кв.м. з чотирма кімнатами з кінцевою датою виконання робіт до 15 квітня 1957 року. Згідно із п. 3 вказаного договору забудовник бере на себе зобов`язання звести житловий одноповерховий кам`яний будинок, житловою площею 44,52 м 2, з кількістю кімнат - чотири. Згідно п. 6 цього ж договору, будинок має відповідати архітектурно - планувальному завданню, затвердженому 10.02.1953 р. управлінням головного архітектора. Пунктом 5 договору передбачено, що забудовник зобов`язаний протягом п`яти днів після закінчення будівництва повідомити житлове управління, яке перевіряє та складає акт виконаного будівництва Згідно з витягом з рішення виконкому Ленінської районної ради депутатів трудящих м. Харкова № 49/8 від 09.03.1954 [PERSON] надано дозвіл на прописку по [ADDRESS]. Будівництво будинку закінчити у 1955 р . Після будівництва будинку фліегль ь переобладнати в нежитлове приміщення. Відповідно технічного паспорту від 13.08.2013 року на житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] , на земельній ділянці площею 487 кв.м. розташовано житловий будинок літ. «А-1», загальною площею 27,5 кв.м., житловою 12,5 кв.м., льохи літ. «Г», «Д», вбиральня літ. «Е», який був побудований в 1953 році. Оцінивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню н підлягають з таких підстав. Враховуючи, що батько позивачки - спадкодавець - помер у 1963 році, правовідносини сторін регулюються Цивільним кодексом України ( в редакції. 1963 року). Як зазначено у статті 524 ЦК України ( в ред. 1963 р.) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Відповідно до ст. 525 ЦК України ( в ред. 1963 р.) часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Відповідно до ст. 549 ЦК України визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до положень ст. 529 ЦК України позивачка, як дочка померлого, є спадкоємцем першої черги після смерті батька. Відповідно до пункту 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ30.03.2012 № 6 « про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу Ураїни (про правовий режим самочинного будівництва)» право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень статті 1218 ЦК та з урахуванням роз`яснень, наданих у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від З0 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування». В листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вказано, що порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в ДБН А.3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів» та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126, в якому, зокрема, роз`яснюється: -оформлення свідоцтва на право власності на об`єкти, які були закінчені будівництвом після 5 серпня 1992 року і на цей час не прийняті в експлуатацію, проводиться тільки за наявності актів прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями - державними приймальними або державними технічними; -по об`єктах, що збудовані до 5 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 5 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ. Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 5 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 5 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи. Позивачкою не надано суду дані про виконання зобов`язань, покладних на нього договором «На право будівництва будинку та безстрокового користування земельною ділянкою» від 06.02.1954 року, укладеного ним з РЖУ виконкому Ленінської райради депутатів трудящих м. Харкова, також не надано доказів введення будинку в експлуатацію. Враховуючи, що умови договору на будівництво житлового будинку від 06.02.1954 року [PERSON] не виконано, права власності на житловий будинок він не набув. Наслідки самовільного будівництва жилого будинку, господарських і побутових будівель та споруд визначені ст. 105 ЦК України ( в ред. 1963 р.). Так, відповідно до ст. 105 ЦК України ( в ред. 1963 р.) громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його (продавати, дарувати, здавати в найом тощо). Відповідно до ст. 331 ЦК України (в ред. 2004 р.), право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до вимог ст. 331 ч.3 ЦК України (в ред. 2004 р.)до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Тому, до завершення будівництва житлового будинку, та (або) до прийняття його в експлуатацію та (або) до реєстрації права власності на цього житлового будинку як нерухомого майна юридично не існує, натомість в якості об`єктів цивільних прав, щодо яких можливо вирішити спір, існують лише будівельні матеріали. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.04.2019 у справі № 750/4445/17 зазначено, що внаслідок самочинного будівництва спірний будинок втрачає тотожність з тим, який був отриманий у власність та здійснення особою самочинного будівництва не породжує в неї права власності на таке майно. Згідно із правовим висновком Верховного суду України від 07.09.2016 р. у справі № 6- 47цс16, який є обов`язковим для судів, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься. Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд, згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, суд приходить до висновку, що батько позивачки - [PERSON] не набув права власності на житловий будинок з надвірними будівлями, розташований в [ADDRESS] , а тому підстави для визнання за позивачкою права власності на вказане нерухоме майно в порядку спадкування за законом після смерті батька відсутні. За таких обставин позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Згідно зі ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд відмовляє в позові в повному обсязі, не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати.

Outcome: dismissed