Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-10 00:00:00

В жовтні 2017 року [PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON], [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння, а саме: 1/5 частини домоволодіння, що розташоване по [ADDRESS] В січні 2018 року позивач подала уточнену позовну заяву згідно якої також просила визнати за нею право власності на 1/5 частину домоволодіння, що розташоване по [ADDRESS] Позовна заява мотивована тим, що позивач з 01 липня 1970 року по серпень 2016 року проживала та зареєстрована в домоволодінні, що по [ADDRESS] В 1989 році на вказане домоволодіння було видано свідоцтво про право власності на майно колгоспного двору, головою якого був [PERSON], членом якого була і вона. Їй як співвласнику майна колишнього колгоспного двору належить одна житлова кімната у цього домоволодінні, що становить 1/5 частину, окрім цього їй належить і 1/5 частина господарських будівель та споруд. Однак відповідачі позбавили її права користування та володіння належним їй майном, мотивуючи тим, що дане володіння належить їм на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності від 06 лютого 2001 року. Проте, рішенням Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 19 червня 2017 року, яке набрало законної сили 19 вересня 2017 року визнано недійсним дане свідоцтво про право власності. У зв'язку із тим, що вона не втратила права на 1/5 частину домоволодіння, що розташоване по [ADDRESS], а позивачі без правових підстав володіють її часткою у домоволодінні, просить витребувати це майно з їхнього незаконного володіння та визнати за нею право власності на 1/5 частину цього домоволодіння. 14 лютого 2018 року представник відповідачів адвокат [PERSON] подав відзив на позов у якому посилається на те, що домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] не належить до суспільної групи «колгоспний двір», оскільки голова двору [PERSON] на час введення в дію Закону України «Про власність» був пенсіонером, а до досягнення пенсійного віку ніколи не працював у колгоспі, а тому позивачу по справі [PERSON] не може належати частка у даному домоволодінні , як члену колишнього колгоспного двору. Ухвалою суду від 11 жовтня 2018 року закрито провадження у справі в частині позовної вимоги про визнання за [PERSON] права власності на 1/5 частину домоволодіння, що розташоване по [ADDRESS] В судовому засіданні позивач та представник позивача [PERSON] позов підтримали з підстав наведених у позовній заяві, просили задовольнити. Відповідач [PERSON], представник відповідачів [PERSON] в судовому засіданні заперечити проти позову у зв'язку із його безпідставністю та просили у задоволенні позову відмовити. Суд заслухавши вступне слово сторін, їхніх представників, дослідивши та перевіривши усі письмові докази встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Між сторонами виникли спірні правовідносини, щодо реалізації свого права власності та регулюються нормами Цивільного кодексу України 2003 року. Судом встановлено, що в домоволодінні в [ADDRESS] за 1986-1990 роки були зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Згідно свідоцтва про право власності на жилий будинок, виданого Вербилівською сільською радою Рогатинського району Івано-Франківської області 20 лютого 1989 року, членам колгоспного двору, головою якого був [PERSON] належить право власності на житловий будинок по [ADDRESS]. Рішенням Вербилівської сільської ради Рогатинського району Івано-Франківської області від 01 жовтня 2000 року оформлено право власності на житловий будинок за [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] На підставі вказаного рішення [PERSON] та [PERSON] видано свідоцтво про право власності на половину домоволодіння в рівних частках, що розташоване за адресою: [ADDRESS] Також на підставі цього рішення [PERSON] та [PERSON] видано свідоцтво про право власності на половину домоволодіння в рівних частках, що розташоване за адресою: [ADDRESS] [PERSON] подарувала [PERSON] свою частку домоволодіння в [ADDRESS] На підставі договору дарування за [PERSON] зареєстровано право власності на ? частину данного домоволодіння. Таким чином на підставі вказаних вище правовстановлюючих документів [PERSON] належало 3/4 частини та [PERSON] 1/4 частина домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS]. Рішенням Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 19 червня 2017 року частково задоволено позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], Вербилівської сільської ради про визнання незаконним та скасування рішення Вербилівської сільської ради, визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання недійсним договору дарування, визнання права власності на частку домоволодіння. Визнано незаконним та скасовано рішення Вербилівської сільської ради від 01 жовтня 2000 року про оформлення права власності на житловий будинок за [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно - домоволодіння в с. Залужжя по вул. Миру, 5, видане 06 лютого 2001 року Вербилівською сільською радою. Відмовлено в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору дарування будинку, укладеного 21 травня 2009 року між [PERSON] та [PERSON], та про визнання права власності на 1/5 частку домоволодіння. Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 вересня 2017 року рішення Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 19 червня 2017 року залишено без змін. Сукупність досліджених доказів, зокрема записи в погосподарських книгах, свідоцтво про право власності на жилий будинок від 20 лютого 1989 року; інформація про отримання членами двору прав на земельні частки (паї), запис в трудовій книжці [PERSON] про членство в колгоспі, дали суду підстави для висновку про правомірність віднесення спірного домоволодіння до суспільної групи «колгоспний двір». Отже, станом на момент набрання чинності Законом України «Про власність» господарство відносилося до суспільної групи «колгоспний двір» і [PERSON], хоч і вибула з членів двору, але не втратила права на 1/5 частку в його майні. З такими висновками суду першої інстанції погодився Апеляційний суд Івано-Франківської області, що підтверджується належним чином завіреною копією рішення суду від 19 вересня 2017 року. Відповідно до ч.5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання( ст. 80 ЦПК України). У ст.41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. ст.317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. 21 грудня 2016 року Верховним Судом України у справі N 6-2233цс16 зроблено правовий висновок згідно якого відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню за правилами ст. ст.387, 388 ЦК України. Застосовуючи положення ст. 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Майно може бути повернуте за позовом власника про його витребування на підставі ст.387 ЦК України, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених в цій статті, а саме підтвердження право власності позивача на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння поза його волею, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. За змістом вказаної статті право на витребування майна належить лише власнику та лише у особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, і може мати місце лише за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза його волею. Вищенаведені обставини дають підстави суду зробити висновок про наявність правових підстав для задоволення позову.

Outcome: approved