Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-01 00:00:00

В вересні 2016 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій, з урахуванням наданих уточнень, просив визнати договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки 5207-5208 від 12.12.2011 року недійсним, в частині відступлення прав вимоги за договором іпотеки № 11174276000/11174294000/3 від 22.06.2007 року; зняти заборону відчуження квартири № 5 по вул. Р. Шухевича (Бабушкіна) буд. 9 а, в м. Дніпро (Дніпропетровськ), накладену приватним нотаріусом ОМНО [PERSON] на підставі договору про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки 5207-5208 від 12.12.2011 року, та виключити записи з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 05.08.2012 року та з Державного реєстру іпотек від 05.08.2012 року; визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 26939089 від 10.12.2015 року прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] за заявою ТзОВ «Кей-Колект» на нерухоме майно квартиру за адресою: м. Дніпро (Дніпропетровськ) вул. [PERSON] (Бабушкіна) 9а квартира № 5 за заявою ТОВ «Кей-Колект». В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що 22 червня 2007 року ним було придбано спірну квартиру, яку ним же було передано в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» за договором іпотеки № 11174276000/11174294000/3 від 22.06.2007 року. В десятих числах червня 2016 року до його квартири завітали невідомі люди, які представились співробітниками ТзОВ «Кей-Колект», хоча документів не предявили. Так, вони усно повідомили позивачу, що квартира, яка належала йому на праві власності, тепер належить ТзОВ «Кей-Колект», в якій вони працюють. Підстави на яких було відчужено його квартиру повідомити відмовились. Усно повідомили лише про те що між ПАТ «УкрСиббанк» та ТзОВ «Кей-Колект» укладався договір факторингу. Дату укладення та інші подробиці теж відмовились йому повідомити. 16 червня 2016 року з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, щодо обєкта нерухомого майна, позивачу стало відомо, що 12.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТзОВ «Кей-Колект» було вчинено Договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки 5207-5208. На підставі даного договору приватним нотаріусом [PERSON] було зареєстровано обтяження, а саме внесено відомості до державного реєстру іпотек про заборону відчуження квартири позивача. Також, йому стало відомо, що квартира № 5 за адресою: м. Дніпро (Дніпропетровськ), вул. Р. Шухевича (Бабушкіна) 9а, яка належала йому на праві власності, без його відома та без його на те згоди, 10.12.2015 року була зареєстрована приватним нотаріусом Київського нотаріального округу [PERSON] за іншим власником - ТзОВ «Кей-Колект». Позивач вважає, що договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки 5207-5201 від 12.12.2011 року повинен бути визнаний недійсним, в частині відступлення прав вимоги за договором іпотеки № 11174276000/11174294000/3 від 22.06.2007 року та рішення приватного нотаріуса [PERSON] про відчуження його квартири, за заявою ТзОВ «Кей-Колект» визнати незаконним, прийнятим з порушенням чинного законодавства, та таким що підлягає скасуванню, оскільки: Іпотекодержателем не було повідомлено Іпотекодавця про відступлення прав за Іпотечним договором; ТзОВ «Кей-Колект» не має відповідної ліцензій для здійснення фінансових послуг з залучення фінансових активів від фізичних осіб; у приватного нотаріуса [PERSON] станом на час прийняття рішення були відсутні повноваження для його прийняття, оскільки ним не вчинялися нотаріальні дії з нерухомим майном (квартирою), яке є предметом іпотеки; Іпотекодержателем не було повідомлено Іпотекодавця про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя; ПН не перевірено склад сімї на проживання малолітньої дитини та не отримано дозволу органу опіки та піклування; приватним нотаріусом при вчиненні державної реєстрації прав на нерухоме майно порушено приписи Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»; Реєстратором повинно було прийняте рішення про відмову в реєстрації права власності на спірну квартиру, оскільки на дану квартиру в 2009 році було накладено обтяження у вигляді арешту. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] підтримали уточнені позовні вимоги та просили задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилалися на обставини, які викладені в уточненій позовній заяві. Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» в судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомив. Раніше надав суду письмові заперечення проти позовних вимог позивача, в яких просив відмовити йому в повному обсязі. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявилася, про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомила. Третя особа в судове засідання також не зявилася, про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомила. Вислухавши позивача та його представника, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають по наступним підставам. В судовому засіданні було встановлено, що 22 червня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником всіх прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та [PERSON] був укладений Договір про надання споживчого кредиту № 11174276000, відповідно до умов якого останній отримав кредит в іноземній валюті в розмірі 65000 швейцарських франків в порядку та на умовах, визначених Договором, з кінцевим терміном повернення не пізніше 21.06.2028 року згідно з графіком погашення кредиту та сплатити за користування кредитом проценти у розмірі 8,99 % річних (а.с.84-86). Згідно п.1.4. Договору про надання споживчого кредиту № 11174276000 від 22.06.2007 року, кредит (цільове призначення) надавався позивачу для придбання квартири [ADDRESS] (нині [PERSON]) в м. Дніпропетровську (нині Дніпро). В забезпечення виконання [PERSON] зобов'язань перед Банком за Договором про надання споживчого кредиту № 11174276000 від 22.06.2007 року, 22 червня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником всіх прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та [PERSON] був укладений Договір іпотеки № 11174276000/11174294000/3, відповідно до умов якого в іпотеку Банку було передано нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] (нині [PERSON]) в м. Дніпропетровську (нині Дніпро). Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 6246 (а.с.82-83). В свою чергу, 12 грудня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк», яке є правонаступником всіх прав та обовязків Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» були укладені Договори: Факторингу № 1 та відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, відповідно до яких в порядку, обсязі та на умовах, визначених даними Договорами, Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» передає (відступає) Товариству з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» право вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» замінює Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобовязаннях, а внаслідок передачі від Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» прав вимоги до боржників, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» переходить (відступається) право вимагати (замість ПАТ «УкрСиббанк») від боржників повного, належного та реального виконання обовязків за кредитними та забезпечувальними договорами (а.с.87-91). При цьому, Договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 12.12.2011 року посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 5207-5208 (а.с.90-91). Отже, відповідно до вищевказаних Договорів Факторингу № 1 та відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 12.12.2011 року, Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» набуло права вимоги по Договору про надання споживчого кредиту № 11174276000 від 22.06.2007 року. В свою чергу, позивач просив визнати договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки 5207-5208 від 12.12.2011 року недійсним, в частині відступлення прав вимоги за договором іпотеки № 11174276000/11174294000/3 від 22.06.2007 року; зняти заборону відчуження квартири № 5 по вул. Р. Шухевича (Бабушкіна) буд. 9 а, в м. Дніпро (Дніпропетровськ), накладену приватним нотаріусом ОМНО [PERSON] на підставі договору про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки 5207-5208 від 12.12.2011 року, та виключити записи з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 05.08.2012 року та з Державного реєстру іпотек від 05.08.2012 року. Підставами для задоволення позовних вимог позивачем вказано, що Іпотекодержателем не було повідомлено Іпотекодавця про відступлення прав за Іпотечним договором та те, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» не має відповідної ліцензій для здійснення фінансових послуг з залучення фінансових активів від фізичних осіб. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Так, згідно ч. 1 ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, повідомлення боржника про переуступку права вимоги має лише інформаційний характер і до нього ніяких доказів про відступлення права вимоги новий кредитор надавати не повинен. При цьому, положеннями ч. 2 ст. 517 ЦК України, боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні. А у відповідності до ст. 518 ЦК України, боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов'язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред'явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов'язок до пред'явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання. Разом з тим, позивачем (боржником) не доведено суду, що він висував новому кредитору заперечення, які він мав проти первісного кредитора, або, що він виконав свій обов'язок до пред'явлення йому вимоги новим кредитором. Натомість судом встановлено, що позивач (боржник) взагалі не виконує покладені на нього обовязки за Договором про надання споживчого кредиту № 11174276000 від 22.06.2007 року. В свою чергу, згідно з ч. 2 ст. 516 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. Тобто, чинним законодавством встановлено, що наслідком неповідомлення боржника про проведену заміну кредитора у зобов'язанні є лише те, що боржник може виконати свої зобов'язання первісному кредитору і таке виконання буде» вважатися належним. Весь період, після отримання грошових коштів від банку за договором кредиту для боржника існує кредитор і він не звільняється від виконання своїх зобов'язань в цілому. До моменту отримання від нового кредитора витребуваних документів боржник може не платити саме новому кредитору, але не звільняється від виконання своїх зобов'язань на користь первісного кредитора. Таким чином, спірний договір не може бути визнаний недійсним з підстав неповідомлення боржника про зміну кредитора. Щодо визнання недійсним спірного договору відступлення прав вимоги в частині з тих підстав, що останній був укладений відповідачем за відсутності відповідного дозволу на здійснення валютних операцій, то такі твердження позивача є помилковими з огляду на наступне. Згідно ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», до фінансових послуг належать операції з факторингу. Так, відповідно ч. 1 ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобовязується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги (ч. 1 ст. 1078 ЦК України), оскільки закріплення в ст. 177 ЦК України майнового права як самостійного обєкта цивільних прав дало юридичну можливість передавати права вимоги кредитора в рамках існуючих цивільно-правових договорів. Статтею 21 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що державне регулювання ринків фінансових послуг здійснюється щодо ринків фінансових послуг - Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг За п. 1.2 розпорядження Національної комісії з регулювання ринків фінансових послуг № 231 від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», в редакції, яка була чинна на час укладення оспорюваного правочину, до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів) з набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення. Відповідно до змісту підпункту 2 п. 1 Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» № 231 від 03 квітня 2009 року (в редакції, що діяла на момент укладення договору факторингу), до фінансової послуги факторингу включається набуття грошової вимоги не лише до фізичних осіб, а також і до тих боржників, які є суб'єктами господарювання за договором. Договір факторингу - це фінансова послуга, за якою набувається відступлене право грошової вимоги до боржників, а саме - суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення. Згідно з ч. 1 ст. 215, ч. ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України, підставою недійсності правочину є суперечливість змісту правочину ЦК України, актам цивільного законодавства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Як вбачається з матеріалів справи договір відступлення прав вимоги за іпотечними договорами від 12.12.2011 року підписаний уповноваженими особами та скріплений гербовими печатками. Відповідно до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Статтею 6 ЦК України закріплено принцип свободи договору, який передбачає право суб'єкта цивільного права на укладення й інших договорів, прямо не передбачених актами цивільного законодавства, але відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Сторони договору мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Як розяснив п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом статті 216 ЦК України та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК України. Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Проте, судом не встановлено обставин для відступлення від висновків Верховного Суду України. Таким чином, доводи позивача про недотримання відповідачами при укладенні договору факторингу про відступлення прав вимоги заборгованості позивача за кредитним договором відповідно до вимог ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України, посилаючись на відсутність у ТОВ «Кей-Колект» відповідного дозволу на здійснення фінансових послуг є безпідставними, оскільки зі змісту договору факторингу та договору про відступлення права вимоги за іпотечними договорами ТОВ «Кей-Колект» є фінансовою установою, яка надає фінансові послуги, а саме - факторинг, що відповідає положенням п.11 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Статтею 5 вказаного Закону передбачено право на здійснення операцій з надання фінансових послуг. Даними нормами закону не встановлено обов'язку фінансовим установам здійснювати операції з надання фінансових послуг, зокрема, факторингу на підставі відповідної ліцензії. Таким чином, з огляду на вказані положення закону, ТОВ «Кей-Колект» має право здійснювати такі види фінансових послуг, як факторинг, без отримання відповідних ліцензій та/або дозволів. Окрім того, згідно листа Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 18.10.2016 року за вих. № 6657/16-12, ТОВ «Кей-Колект» внесено до Державного реєстру фінансових установ, який веде Нацкомфінпослуг, у звязку з чим воно (ТОВ «Кей-Колект») отримало статус фінансової установи Серії ФК № 300 від 08.12.2011 року та додаток до нього з правом надання фінансової послуги: факторинг (а.с.47-48). Тобто, позовні вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягають з вищевказаних підстав. При цьому, судом встановлено, що [PERSON] не виконує покладені на нього обовязки за Договором про надання споживчого кредиту № 11174276000 від 22.06.2007 року. Пунктом 2.1.2. Договору іпотеки № 11174276000/11174294000/3 від 22.06.2007 року встановлено, що у разі порушення Іпотекодавцем обовязків, встановлених цим Договором, Іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобовязань за Кредитним договором, а у разі невиконання Іпотекодавцем цієї вимоги - звернути стягнення на предмет іпотеки. Розділом 5 цього договору визначений порядок про застосування застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя. Так, 01 липня 2014 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» було направлено позивачу повідомлення про намір звернути стягнення на предмет іпотеки за вих. № 734387 (а.с.81), яке було повернуто відправнику 18.08.2014 року за заявою відправника (одержувача) (а.с.80). Зазначене повідомлення було направлено позивачу за адресою, вказаною ним самим в Договорі про надання споживчого кредиту № 11174276000 від 22.06.2007 року та Договорі іпотеки № 11174276000/11174294000/3 від 22.06.2007 року. При цьому, судом встановлено, що [PERSON] у період з 04.07.2014 року по 19.08.2014 року брав безпосередню участь в антитерористичній операції у м. Маріуполі Донецької області, що підтверджується довідкою полку патрульної служби міліції особливого призначення «Дніпро-1» від 10.03.2015 року за вих. № 253 (а.с.4 на обороті). Але ж, згідно п. 3.5.2. Договору про надання споживчого кредиту № 11174276000 від 22.06.2007 року, позивач зобовязаний був, протягом дії цього Договору, письмово повідомляти Банк про зміну своєї фактичної адреси проживання, адреси для листування, місця роботи тощо, в триденний строк з моменту виникнення таких змін. Проте, позивачем не доведено суду належними доказами, що він повідомляв банк про такі зміни, зокрема щодо його відлучення в Донецьку область для участі в антитерористичній операції. Тому, Іпотекодержатель повідомив позивача про намір звернути стягнення на предмет іпотеки саме за наявною у нього адресою. Таким чином, твердження позивача щодо неповідомлення його Іпотекодержателем про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя є необґрунтованими та безпідставними. На підставі вищевказаного, оскільки [PERSON] не виконує покладені на нього обовязки за Договором про надання споживчого кредиту № 11174276000 від 22.06.2007 року та повідомлення про намір звернути стягнення на предмет іпотеки, Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» звернулося до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] з заявою про реєстрацію за ним права власності на предмет іпотеки, на підставі чого, остання прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 10.12.2015 року за № 26939089, яким провела державну реєстрацію права власності на квартиру № 5 по вул. Р. Шухевича (Бабушкіна) буд. 9 а, в м. Дніпро (Дніпропетровськ) за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (а.с.77). Позивач вважає таке рішення протиправним та просив скасувати його, оскільки ПН не перевірено склад сімї на проживання малолітньої дитини та не отримано дозволу органу опіки та піклування; приватним нотаріусом при вчиненні державної реєстрації прав на нерухоме майно порушено приписи Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»; Реєстратором повинно було прийняте рішення про відмову в реєстрації права власності на спірну квартиру, оскільки на дану квартиру в 2009 році було накладено обтяження у вигляді арешту. Разом з тим, суд критично ставиться до таких тверджень позивача з огляду на наступне. Відповідно до п. 2.4.7. Договору іпотеки № 11174276000/11174294000/3 від 22.06.2007 року, Іпотекодавець зобов'язаний не реєструвати в житлових приміщеннях, що складають Предмет іпотеки, фізичних та юридичних осіб без згоди Іпотекодержателя. Але позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що його малолітній син прописаний в спірній квартирі та взагалі не надані жодні докази стосовно того, що в квартирі дійсно зареєстровані малолітні чи неповнолітні діти. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно же до ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тому, твердження щодо реєстрації в квартирі малолітньої дитини не беруться судом до уваги, оскільки вони не підтверджені належними доказами. Щодо дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», то цим передбачено, що протягом дій цього Закону: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку; не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки); кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи. Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Таким чином, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника). Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в правах Іпотекодержателя, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності. Отже, передчасним є висновок про те, що з набуттям чинності Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» неможливо звернути стягнення на предмет іпотеки. Чинність цього Закону на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права. До таких висновків зокрема прийшов Верховний Суд України в свої постанові від 09 вересня 2015 року по справі № 6-483цс15. Проте, ані приватний нотаріус, ані Іпотекодержатель не є органом або посадовою особою, що здійснює примусове стягнення, в розумінні Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». В свою чергу, укладаючи іпотечний договір, позивач надав згоду на перехід права власності (відчуження) до іпотекодержателя в майбутньому у разі настання чітко визначених обставин. Таким чином, посилання позивача на норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», як на підставу протиправності спірного рішення є не доречним. Щодо тверджень позивача про наявність арешту предмета іпотеки, на момент прийняття оскаржуваного рішення, то загальний порядок звернення стягнення на заставлене майно визначений статтею 54 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчий документами для задоволення вимог стягувача. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основної зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що іпотека як правовий інститут виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобов'язання, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору-іпотекодержателі право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонам майна за наявності в боржника заборгованості перед кредитором. Згідно з ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. За змістом ч. 6 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Частина 7 цієї ж статті передбачає, що пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації. За змістом ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Розділом 5 Договору іпотеки № 11174276000/11174294000/3 від 22.06.2007 року передбачено, що задоволення вимог іпотекодержателя здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку встановленому, Законом України «Про іпотеку». Натомість накладений арешт на майно Іпотекодавця (позивача) створює перешкоди в реєстрації права власності на предмет іпотеки третьою особою - іпотекодержателем на підставі положень ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та розділу 5 іпотечною договору, тим самим порушуючи його права. Враховуючи вищенаведене, ТОВ «Кей-Колект», як обтяжувач з вищим пріоритетом, встановленим Законом України «Про іпотеку», володіє переважним та першочерговим правом на отримання задоволення своїх вимог щодо одного й того ж нерухомого майна, а тому накладений арешт на спірне нерухоме майно, що перебуває в іпотеці, порушує та обмежує забезпечене іпотекою право ТОВ «Кей-Колект» на першочергове право задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки. Отже, наявність арешту не було та не могло бути перешкодою для проведення субєктом владних повноважень державної реєстрації права власності на спірну квартиру за Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект». За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає необхідним відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed