Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-20 00:00:00

В жовтні 2014 року Комунальне підприємство з експлуатації та ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» (Позивач) звернулось до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості (а.с.2-8). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 29.07.2014р. КП «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» відмовлено у прийнятті заяви про видачу судового наказу про стягнення боргу за житлово-комунальні послуги з [PERSON], [PERSON] (а.с.10-11). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10.11.2014р. (суддя Фролова І.В.) відкрито провадження у справі за позовом Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» до [PERSON], про стягнення заборгованості (а.с.25). Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09.02.2015р. позов Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» - задоволено, та стягнуто з [PERSON] на користь Позивача суму заборгованості за послуги з утримання будинку та прибудинкової території (експлуатаційні послуги) у розмірі 70 461,87 грн., що складається з: заборгованості з утримання будинку та прибудинкової території (експлуатаційні витрати) - 60 491,38 грн.; 3% річних - 3 475,35 грн.; інфляційне збільшення заборгованості - 6 495,13 грн., та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 075,14 грн. (а.с.102-104). В квітні 2015 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з заявою про перегляд заочного рішення суду від 09.02.2015р. (а.с.107-108). Після виправлення недоліків заяви про перегляд заочного рішення, ухвалою суду справу за заявою [PERSON] про перегляд заочного рішення від 09.02.2015р. по справі за позовом Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» до [PERSON], про стягнення заборгованості, - призначено до розгляду у судовому засіданні (а.с.117). Розпорядженням Шевченківського районного суду м. Києва від 03.08.2015р. № 01-24-924 в зв'язку з припиненням повноважень судді [PERSON], проведено повторний автоматичний розподіл справи № 761/32491/14-ц (а.с.127), за результатами якого головуючим суддею у справі визначено [PERSON] (а.с.128), яка своєю ухвалою від 04.08.2015р. прийняла заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09.02.2015р. до свого провадження та призначила її до розгляду у судовому засіданні (а.с.129). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 28.08.2015р. заяву Відповідача - [PERSON] про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09.02.2015р. - задоволено, заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09.02.2015р. у цивільній справі № 761/32491/14-ц за позовною заявою Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» до [PERSON], про стягнення заборгованості, - скасовано, а справу призначено до розгляду у судовому засіданні (а.с.138-139). Свої позовні вимоги з урахуванням уточнень (а.с.205-210) та доповнень до позовної заяви (а.с.2 т.2) Позивач обгрунтовує тим, що власниками квартири [ADDRESS] є [PERSON] (67%) та [PERSON] (33%), яка є спадкоємцем та правонаступником [PERSON] В зв'язку з відсутністю оплат та виконанням своїх зобов'язань у відповідачів виникла перед Позивачем заборгованість за послуги з утримання будинку і прибудинкової території (експлуатаційні витрати) та комунальні послуги за період з 01.07.2012р. по 01.05.2016р. (без нарахування за травень 2016р.) на загальну суму 118 992,48 грн., що складається з: - послуг на утримання будинку та прибудинкової території (експлуатаційні витрати) на загальну суму 88 453,81 грн.; - послуги центрального опалення на загальну суму 30 538,67 грн. Враховуючи вищевикладене, Позивач просив пропорційно стягнути з Відповідачів - [PERSON], [PERSON] на свою користь заборгованість за послуги з утримання будинку та прибудинкової території (експлуатаційні витрати), комунальні послуги з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення), а також три проценти річних від простроченої суми в розмірі 188 814,89 грн., що складається з: 118 992,48 грн. основного боргу, 13 692,30 грн. - 3% річних та 56 129,95 грн. інфляційного збільшення боргу шляхом стягнення з [PERSON] - 126 505,98 грн., з [PERSON] - 62 308,91 грн. [PERSON] подав суду заперечення на позовну заяву (а.с.176,220), в яких зазначив, що право власності на новостворену квартиру [ADDRESS] у інвесторів - [PERSON] та [PERSON] виникло у момент завершення будівництва і здачі будинку в експлуатацію, а набути це право останні мали в момент державної реєстрації права власності на житло, як на нерухомість. Проте, право власності на новостворене житло [PERSON] і [PERSON] не набули, так як ДГО «Житло-інвест» Головного управління житлового забезпечення КМДА в порушення законодавства видало свідоцтво про право власності на дану квартиру [PERSON] Починаючи з 14.04.2008р. по 01.10.2015р. квартиру [ADDRESS] незаконно використовували для власного проживання тапроживання членів сім'ї, інших осіб, і розпоряджалися на власний розсуд [PERSON] Отже, вперше новостворена квартира [ADDRESS] перейшла у володіння, користування і розпорядження [PERSON] та [PERSON] лише після примусового виселення [PERSON] - 01.10.2015р., проте де-факто вказана квартира ще й до сьогодні не перейшла у володіння, користування і розпорядження [PERSON] та [PERSON], відтак правові підстави для стягнення з Відповідача заборгованості за житлово-комунальні послуги відсутні. Окрім того, Позивач всупереч вимогам чинного законодавства уклав із [PERSON] (чоловік [PERSON].) договір про надання житлово-комунальних послуг № 216-09 від 01.02.2009р., не зважаючи на той факт, що на момент укладення вказаного договору [PERSON] та її чоловік - [PERSON] рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 14.04.2008р. були повністю позбавлені права власності на вказану квартиру. Без отримання за вказаним договором житлово-комунальних послуг [PERSON] не змогла б користуватися та розпоряджатися квартирою Відповідача. Окрім того, Відповідач просив застосувати строки позовної давності до вимог Позивача і як наслідок відмовити у задоволенні позову. Позивач подав суду письмові пояснення на заперечення відповідача (а.с.188-191), в яких зазначив, що враховуючи обставини встановлені рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 14.04.2008р., ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 19.05.2009р. проте, що [PERSON] на момент укладення договорів № 216-09 «На відшкодування експлуатаційних витрат» від 01.02.2009р. та № 217-09 «На оплату комунальних послуг» від 01.02.2009р. не був власником квартири [ADDRESS], а тому Позивач вважає ці договори недійсними. Водночас, зі змісту вказаних договорів вбачається, що Позивач не передавав в користування та розпорядження нежитлове приміщення № 30, оскільки вказані договори укладались як з власником нежитлового приміщення. Вважає, що твердження Відповідача про те, що він не міг ні розпоряджатись, ні користуватись приміщенням до 01.10.2015р., є надуманими та суперечать вимогам чинного законодавства України, оскільки право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації, в даному випадку з 18.07.2012р. Відповідач є власником квартири [ADDRESS], відтак з зазначеної дати саме на нього покладається обов'язок по утриманню свого майна. Після оплати заборгованості Позивачу, Відповідач має право звернутись з позовом про зворотну вимогу (регрес) до [PERSON] про стягнення коштів за час користування останньою квартирою Відповідача. В судовому засіданні за клопотання представника Позивача (а.с.180-181), до участі у справі залучено співвідповідача - [PERSON] (а.с.195-196). 16.05.2016 року представником позивача подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] та грошові кошти, які належать [PERSON] та [PERSON] (а.с. 198-199). Питання забезпечення позову вирішено ухвалою суду від 16.05.2016р. (а.с.203-204). Співвідповідачем [PERSON] подано суду заперечення проти позову (а.с.227-231), в яких вона зазначила, що в період з 14.04.2008р. по 01.10.2015р. [PERSON] насильно утримувала у себе чуже майно - квартиру [ADDRESS], що здійснювалось також за сприянням Позивача, оскільки саме він продовжував надавати житлово-комунальні послуги [PERSON] Без отримання житлово-комунальних послуг [PERSON] не змогла б незаконно користуватися і розпоряджатися чужою квартирою № 27 у вказаний період. Відтак, Відповідачі не могли користуватися і розпоряджатися вказаною квартирою через обставини, за які вони не відповідали. Окрім того, [PERSON] заявлено про застосування строків позовної давності до вимог Позивача. Представник Позивача в судове засідання не з'явився, подав суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с. 3 т.2). Відповідач - [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, направив на адресу суду клопотання, в якому просив перенести засідання на більш пізню дату в зв'язку з відбуттям 20.09.2016р. у двотижневе відрядження (а.с.2 т.2). Відповідачка - [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Оскільки [PERSON] не надав доказів на підтвердження поважності причин своєї неявки в судове засідання, зважаючи на наявність в справі письмових заперечень Відповідачів, суд вирішив провести розгляд справи за відсутності сторін на підставі наявних доказів в матеріалах справи. Суд, дослідивши надані докази, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Як встановлено судом і це вбачається із матеріалів справи, Комунальне підприємство з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» утримує та проводить обслуговування житлового будинку [ADDRESS] на підставі Акту Передачі житлових будинків, службових приміщень, майна у повне господарське відання КП «Житло-сервіс» від 16 серпня 2000 року (а.с.12,156). Будинок [ADDRESS] введений в експлуатацію, що підтверджується Актом про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта, зареєстрованим Управлінням Держархбудконтролю за № 333 від 31.12.1999р. (а.с.13-15). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 14.04.2008р. у справі № 2-2-1704-1/07 (а.с.17-24), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13.08.2008р. (а.с.25-29) та ухвалою Верховного Суду України від 23.12.2008р. (а.с.30-32), встановлено, що 24 жовтня 1997 року між інвестором - Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, та замовником - Відділом капітального будівництва Головного управління МВС України в м. Києві та генпідрядником - ЗАТ «Київінвест-3» був укладений договір №42 про фінансування реконструкції жилого будинку № [ADDRESS], відповідно до якого інвестор здійснює фінансування реконструкції вказаного жилого будинку на замовлення відділу капітального будівництва Головного управління МВС України в м. Києві, а генпідрядник забезпечує реконструкцію жилого будинку відповідно до затвердженої проектно-кошторисної документації та введення його в експлуатацію. 21 грудня 1998 року [PERSON] та [PERSON] уклали інвестиційні договори з Державною госпрозрахунковою організацією «Житло-Інвест» Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, за умовами яких [PERSON] - інвестиційний договір № 186-ф виступила інвестором з фінансування будівництва квартири № 28 на восьмому поверсі, загальною площею 133,77 кв.м., вартістю 328 171,54 грн. у будинку [ADDRESS], [PERSON] - інвестиційний договір №185-ф з фінансування будівництва квартири №27 на восьмому поверсі, загальною площею 138, 33 кв. м, вартістю 339 358, 37 грн. у цьому ж будинку. 08 червня 1999 року між [PERSON] та Державною госпрозрахунковою організацією «Житло-Інвест» Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації була укладена угода про зміни та доповнення до інвестиційного договору № 185-ф від 21 грудня 1998 року, відповідно до якої [PERSON] обладнує за рахунок власних коштів солярій на плоскій частині покрівлі жилого будинку та фінансує будівництво житла та плоскої частини покрівлі площею 161, 5 кв. м, вартістю 6390,56 грн. для використання під власний солярій. 11 жовтня 1999 року між інвестором - [PERSON], Державною госпрозрахунковою організацією «Житло-Інвест» та замовником - Відділом капітального будівництва Головного управління МВС України в м. Києві , був укладений договір про фінансування переобладнаної плоскої частини покрівлі під солярій при реконструкції жилого будинку [ADDRESS], за умовами якого сторони договору узгодили порядок переобладнання плоскої частини покрівлі під солярій та порядок фінансування цих робіт. [PERSON] разом з [PERSON] в ході будівництва отримали дозвіл на об'єднання квартир №27 та №28 в одну квартиру за №27, доля інвесторів в квартирі відповідно складає: у [PERSON] на 133,77 кв.м., що становить 33% від загальної площі квартири, у [PERSON] на 271,73 кв.м., що становить 67% від загальної площі квартири 405,5 кв.м. Судом встановлено, що саме [PERSON] виступив інвестором та фінансував переобладнання плоскої частини покрівлі, в результаті чого були утворені приміщення 9-го поверху, які за затвердженим проектом увійшли до складу об'єднаної квартири № 27. Судом також встановлено, що через півтора року після введення будинку в експлуатацію, а саме 12.07.2001р. між Державною госпрозрахунковою організацією «Житло-Інвест» та [PERSON] був укладений інвестиційний договір № 10-99, відповідно до якого [PERSON], як інвестор приймала участь у фінансуванні будівництва нежитлового приміщення, загальною площею - 34,00 кв.м. у новозбудованому будинку [ADDRESS]. 21.05.2003р. між вказаними сторонами були укладені Договори про внесення змін до інвестиційного договору № 10-99 від 12.07.2001р., відповідно до яких площа нежитлового приміщення становила 45,6 кв.м., замість 34 кв.м. 06 вересня 2001р. між Державною госпрозрахунковою організацією «Житло-Інвест» та [PERSON] був укладений другий інвестиційний договір № 10-149, відповідно до якого [PERSON], як інвестор приймала участь у фінансуванні будівництва нежитлового приміщення, загальною площею - 161,50 кв.м. у новозбудованому будинку [ADDRESS]. Як вбачається з наказу Головного управління житлового забезпечення КМДА № 47-Пк від 11.09.2001р. [PERSON] затверджена інвестором по фінансуванню будівництва нежилого приміщення в будинку [ADDRESS] і здійснила повний розрахунок за зазначене приміщення. 26 травня 2003 року Головне управління житлового забезпечення КМДА на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення КМДА від 22.05.2003р. № 840-С/НП видало [PERSON] свідоцтво про право власності на нежиле приміщення № 30, площею 207,1 кв.м., яке розташоване по [ADDRESS]. Судом встановлено, що на момент укладення між Державною госпрозрахунковою організацією «Житло-Інвест» та [PERSON] інвестиційного договору № 10-99 від 12.07.2001р. зі змінами від 21.05.2003р. та Інвестиційного договору № 10-149 від 06.09.2001р. об'єкт - нежиле приміщення розміщене на 9-му поверсі будинку, площею 45,6 кв.м. та площею 161,5 кв.м., уже існував, був введений в експлуатацію і створений на підставі укладеного [PERSON] інвестиційного договору № 185-ф від 21.12.1998р. зі змінами та доповненнями від 08.06.1999р., Договору від 11.10.1999р. про фінансування переобладнання плоскої частини покрівлі під солярій при реконструкції житлового будинку [ADDRESS] у місті Києві. Так, рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 14 квітня 2008 року у справі № 2-2-1704-1/07, зокрема визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності на 33,00% та 67,00% частки відповідно квартири № 27, розташованої на 8-му та 9-му поверхах будинку [ADDRESS] загальною площею 405,5 кв.м., визнано недійсними інвестиційні договори № 10-99 від 12.07.2001р. із змінами від 21.05.2013р., № 10-149 від 06.09.2001р., укладені між Державною госпрозрахунковою організацією «Житло-Інвест» Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації та [PERSON], визнано недійсним Наказ Головного управління житлового забезпечення від 11.09.2001р. № 47-Пк про затвердження [PERSON] інвестором нежитлового приміщення [ADDRESS], визнано недійсним Наказ Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації від 22 травня 2003 року № 840-С/НП, визнано недійсним Свідоцтво про право власності від 26.05.2003р. на нежиле приміщення № 30, площею 207,10 кв.м., яке розташоване по [ADDRESS] видане на імя [PERSON] Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 22.05.2003р. № 840-С/НП, та зобов'язано [PERSON] та [PERSON] звільнити нежиле приміщення № 30, що розташоване на 9-му поверсі будинку № [ADDRESS] та не чинити [PERSON] та [PERSON] перешкоди у здійсненні права власності цим приміщенням. Водночас, судом встановлено, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18.10.2007р. у справі № 2-2802/07р. за позовом [PERSON] до [PERSON] про виділ майна та визнання права власності, затверджено мирову угоду, за якою, зокрема, [PERSON] визнає за [PERSON] право власності на нежитлове приміщення № [ADDRESS] (а.с.64). На підставі вказаної мирової угоди, затвердженої Шевченківським районним судом м. Києва від 18.10.2007р., Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на нежиле приміщення № 30 загальною площею 207,1 кв.м., в буд. [ADDRESS], що підтверджується реєстраційним посвідченням № 002541, записаного в реєстрову книгу № 31п-252 за реєстровим № 3462-п 23.05.2008р. (а.с.65,159). 02.02.2009р. [PERSON] звернувся до Позивача з заявою, в якій просив заключити з ним договір обслуговування нежилого приміщення [ADDRESS] в зв'язку зі зміною власника (а.с.56), та заявою, в якій просив укласти з ним договір на надання комунальних послуг по вказаному нежитловому приміщенні (а.с.61). 01 лютого 2009 року між Комунальним підприємством з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» та [PERSON] було укладено договір № 216-09 на відшкодування експлуатаційних витрат (а.с.57-60,157-158) та Договір № 217-09 на оплату комунальних послуг (а.с.62-63). Також судом встановлено, що ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 19.05.2009р. ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 18.10.2007р. про затвердження мирової угоди між [PERSON] та [PERSON] скасовано, а справу направлено на новий розгляд до того ж суду в іншому складі (а.с.68-70). Актом від 16.05.2011р., складеним комісією у складі: в.о. головного інженера [PERSON], інженера 1-ї категорії [PERSON], старшого майстра [PERSON], встановлено, що нежитлове приміщення № 30 площею 207,1 кв.м., яке знаходиться за адресою [ADDRESS], власник [PERSON], на момент обстеження не функціонує (а.с.67). Так, на підставі рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 14.04.2008р., ухвали Апеляційного суду м. Києва від 13.08.2008р., ухвали Верховного Суду України від 23.12.2008р., постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.06.2012р. за [PERSON] Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна зареєстровано право власності на 67/100 частки квартири [ADDRESS], що підтверджується витягом № 34868354 від 18.06.2012р. (а.с.33). 18.07.2012р. [PERSON] звернувся до Позивача з заявою, в якій просив зареєструвати показники електричних, теплових, водяних і газових лічильників, через які здійснюється постачання енергоресурсів в приміщення квартири № 27, що розташовані на 8,9 та 10 поверхах будинку; забезпечити постачання електроенергії до квартири № 27 через електролічильники № 27 та № 30, що відключені у зв'язку з заборгованістю попередніх власників квартири за спожиту електроенергію; передати по акту всі без виключення види енергетичних лічильників та енергетичного обладнання квартири 27 й укласти відповідний договір про їх експлуатацію, з моменту підписання якого здійснюється оплата за спожиті енергоресурси й комунальні послуги за законом (а.с.16). Листом від 15.08.2012р. Позивач повідомив [PERSON], що для реєстрації показників лічильників та укладення Договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, йому необхідно надати до відділення № 4 КП «Житло-сервіс» правоустановлюючі документи на квартиру № 27 ж/будинку по [ADDRESS], які підтверджують право власності квартири в повному обсязі (а.с.34). З Акту від 02.10.2012р. встановлено, що під час зустрічі на 10.00 год. 02.10.2012р. доступ до 11.00 год в приміщення [ADDRESS] не надано, [PERSON] було викликано невстановлену особу для відкривання замка через відсутність ключа у мешканця [PERSON], але викликана особа відмовилась відкривати двері через відсутність документів на квартиру (а.с.35). Відповідно до Акту обстеження житлового приміщення № 27 за адресою [ADDRESS] від 20.05.2014р., встановлено наявність радіаторів опалення (батареї) (а.с.49), що підтверджується фотододатками до акту (а.с.50-55). Судом встановлено, що 27.04.2013р. [PERSON] померла, в зв'язку з чим спадкоємцю [PERSON] - [PERSON] приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] 06.12.2013р. видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за № 777, на 33/100 частки квартири номер 27, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка належала [PERSON] на підставі Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 14.04.2008р. та зареєстрована в Комунальному підприємстві Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 12.09.2012р., записана в книгу 297-30, номер запису:41759 (а.с.169 зворот), на підставі якого за [PERSON] зареєстровано право власності на 33/100 частки квартири номер 27, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 14126836 від 06.12.2013р. (а.с.169). Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26.06.2014р. у справі № 761/6350/13-ц за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про виселення (а.с.150-151), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26.02.2015р. (а.с. 152-153) та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.07.2015р. (а.с.154-155), встановлено, що як вбачається з технічного паспорту на квартиру № 27 у житловому будинку № [ADDRESS], виготовленим КМ БТІ 12.12.2011р. до квартири № 27 включені жилі приміщення восьмого поверху, нежиле приміщення № 30 та жилі приміщення дев'ятого поверху, які не ввійшли до нежилого приміщення № 30 і у вказаному технічному паспорті значаться під номерами 21, 22 та 23. Актом прийому-передачі приміщення від 12.03.2010р., підписаного [PERSON], [PERSON] та [PERSON], відповідачем передано, а [PERSON], [PERSON] прийнято нежиле приміщення № 30, загальною площею 206 кв.м., що розташоване на дев'ятому-десятому поверхах та житлове приміщення, загальною площею 31 кв.м. на дев'ятому поверсі, що приєднане до квартири № 26 у житловому будинку № [ADDRESS]. 18 липня 2012 року [PERSON] та 12 вересня 2012 року [PERSON] зареєстрували право власності на 67/100 та 33/100 частки відповідно квартири [ADDRESS]. Згідно даних технічного паспорту від 12.12.2011р. до складу квартири № 27 увійшли всі вищевказані приміщення загальною площею 533,4 кв.м. Скориставшись відсутністю [PERSON] та [PERSON] відповідачка самовільно проникла до квартири № 27 і протиправно зайняла її частину, здійснивши будівельні роботи в приміщенні, яке в технічному паспорті квартири № 27 від 12.12.2011р. значиться під номером 21. Так, у стіні квартири № 27, яке межує з належною відповідачеві квартирою № 26 [PERSON] утворила дверний отвір, водночас, замурувавши дверний прохід в стіні, що межує з приміщенням квартири № 27, яке в технічному паспорті значиться під № 20. Таким чином, [PERSON], самовільно вселившись до квартири № 27, вчинила дії по встановленню перешкод [PERSON] та [PERSON] у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26.06.2014р. у справі № 761/6350/13-ц виселено [PERSON] з квартири [ADDRESS]. З Акту державного виконавця від 01.10.2015р. вбачається, що виходом державного виконавця - головного державного виконавця ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві Дубовець Л.І., за адресою [ADDRESS], з метою примусового виселення [PERSON] з вказаної квартири, встановлено, що [PERSON] та її майна у даній квартирі немає (а.с.177). Згідно із розрахунками заборгованості Відповідачів з урахуванням індексу інфляції та 3% річних по квартирі [ADDRESS], доданими Позивачем до позовної заяви (а.с.7-8 т.2), розмір заборгованості [PERSON] (частка 67%) за період з 01.07.2012р. по 01.05.2016р. становить 79 725,17 грн., інфляційне збільшення боргу - 37 607,09 грн., 3% річних - 9 173,86 грн.; розмір заборгованості [PERSON] (частка 33%) за період з 01.07.2012р. по 01.05.2016р. становить 39 267,41 грн., інфляційне збільшення боргу - 18 522,82 грн., 3% річних - 4 519,44 грн. Відповідно ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. За ч.1 ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Згідно із п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 р. N 630, передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Статтею 66 Житлового кодексу України визначено, що плата за користування житлом (квартирна плата) обчислюється виходячи із загальної площі квартири (одноквартирного будинку). Норма загальної площі встановлюється у розмірі 21 квадратного метра на одну особу. Розмір плати за користування житлом (квартирної плати) встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 67 ЖК України, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги (ст. 68 ЖК України). Відповідно до п. п. 4, 17 Правил користування приміщеннями житлових будинків та прибудинковими територіями, затверджених постановою КМУ від 08 жовтня 1992 року № 572, власник житла та наймач квартири зобов'язаний за рахунок власних коштів оплачувати всі витрати, пов'язані з утриманням житлового будинку і закріпленої прибудинкової території. Власники та наймачі квартир зобов'язані вносити на відповідний рахунок власника будинку плату за обслуговування і ремонт будинку. Статтею 322 ЦК України визначено, що власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, законодавством покладено обов'язок своєчасно вносити квартирну плату саме на наймачів (власників). Разом з тим, відповідно до ст. 382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Згідно зі ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. 316 ЦК України). Частиною 1 ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.ч.1,3,7 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб'єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном (ст. 360 ЦК України). Згідно зі ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Разом з тим, як було встановлено судом, в період з дня винесення Солом'янським районним судом м. Києва рішення від 14.04.2008р. у справі №2-2-1704-1/07, яким за [PERSON] та [PERSON] було визнано право власності на 67% та 33% частки відповідно квартири [ADDRESS], Відповідачі фактично були позбавлені права користування вищезазначеною квартирою, оскільки матеріалами справи підтверджується, що даною квартирою всупереч положенням чинного законодавства користувалась [PERSON], в зв'язку з чим остання, самовільно вселившись до квартири [ADDRESS], вчинила дії по встановленню перешкод [PERSON] та [PERSON] у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Так, Відповідачі фактично отримали можливість здійснити своє право користування квартирою [ADDRESS] - 01.10.2015р. при виконанні виконавчого листа № 761/6350/13-ц від 07.04.2015р. Шевченківського районного суду м. Києва про виселення [PERSON] з вищезазначеної квартири. Будь-яких належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст.58-59 ЦПК України на підтвердження того, що до 01.10.2015р. квартира [ADDRESS] перебувала у фактичному користуванні Відповідачів, яким надавались житлово-комунальні послуги, Позивачем не надано та в судовому засіданні не здобуто. Відтак, суд дійшов висновку, що з Відповідачів на користь Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» підлягає стягненню заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з 01.10.2015р. по 01.05.2016р. відповідно до розміру частки, що належить кожному із співвласників квартири. Так, з урахуванням розрахунків заборгованості доданих Позивачем до позовної заяви, заборгованість [PERSON], що володіє 67/100 частки квартири [ADDRESS], за житлово-комунальні послуги за період з 01.10.2015р. по 01.05.2016р. в загальній сумі складає 8 230,46 грн. (1 175,78 грн.*7), заборгованість [PERSON], що володіє 33/100 частки квартири [ADDRESS], за житлово-комунальні послуги за період з 01.10.2015р. по 01.05.2016р. в загальній сумі складає 4 053,77 грн. (579,11 грн.*7), яка підлягає стягненню на користь Позивача. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Разом з тим, Позивачем не надано суду уточнюючий розрахунок сум інфляційних втрат та 3% річних, які підлягають стягненню з Відповідачів, а тому виходячи з положень ст. 11 ЦПК України, вимоги Позивача про стягнення з [PERSON] та [PERSON] суми боргу з урахуванням інфляційної складової та 3% річних не доведені та не підлягають задоволенню. Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з останніх суми заборгованості за надані житлово-комунальні послуги за період з 01.10.2015р. по 01.05.2016р. в загальній сумі 12 284,23 грн. відповідно до частки кожного з Відповідачів у квартирі [ADDRESS]. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідачів на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1378,00 грн., які сплачено позивачем за подання позову до суду, виходячи із суми позовних вимог, які задоволено судом та мінімальної ставки судового збору, встановленої для юридичної особи за подання до суду позовної вимоги майнового характеру визначеної Законом України «Про судовий збір». На підставі ст. 316, 317, 319, 321, 322, 356, 358, 360, 382, 383 ЦК України, ст.ст. 1, 13, 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст. 66, 67, 68 Житлового кодексу Української РСР,

Outcome: partial