Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-19 00:00:00

В жовтні 2019 року позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення аліментів на утримання дитини у розмірі 3 000 гривень, щомісячно. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач посилається на те, що між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, від якого народився син [PERSON] , [INFO] , який перебуває на її утриманні. Сторони проживають окремо, відповідач не виконує покладені на нього обов`язки по утриманню та вихованню дитини. В судове засідання позивач та відповідач не з`явилися, в матеріалах справи міститься обопільна, письмова заява від останніх, про розгляд справи за їх відсутності, просять винести рішення про присудження аліментів в розмірі 1 200 гривень, щомісячно, а також про стягнення з відповідача на користь позивача понесених витрат за надання правової допомоги у розмірі 250 гривень. Дослідивши матеріали справи та обставини справи в їх сукупності, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з урахуванням письмової заяви сторін по справі від 20.11.2019 року, з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що шлюб між позивачем та відповідачем було зареєстровано 24 травня 2002 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві. Від спільного шлюбу мають дитину - [PERSON] , [INFO] (а.с. 5). Згідно рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 травня 2014 року шлюб між сторонами по справі було розірвано (а.с. 4). Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з частинами першою, другою статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого у них [INFO] народився син [PERSON] , який проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні. Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Згідно з частинами першою-третьою статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Оскільки сторони добровільно не домовилися про утримання сина, то кошти на його утримання (аліменти) присуджує суд. При визначенні розміру аліментів суд враховує обставини, передбачені ст. 182 СК України, а саме: -стан здоров`я та матеріальне становище дітей; -стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; -наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; -наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; -доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; -інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі (частина перша статті 184 СК України). Про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини у твердій грошовій сумі просила позивач у своїй позовній заяві. Відповідач не заперечував щодо стягнення з нього аліментів саме в такому порядку. Згідно із ч. 1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. У відповідності Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років з 1 січня становить 2027 грн., з 1 липня становить 2118 грн., а з 1 грудня - 2218 грн. При визначенні розміру аліментів судом враховується стан здоров`я дитини, її вік і матеріальне становище, а також те, що станом на день ухвалення рішення по справі дитині сторін - Денису виповнилося 16 років, згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік», а саме, статті 7 - прожитковий мінімум для дитини віком від 6 до 18 років, на день ухвалення рішення, становить - 2118 грн. Отже, враховуючи норми чинного законодавства, суд прийшов до висновку, що розмір аліментів в сумі 1 200 гривень, щомісяця, буде достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Поряд з цим, судом встановлено, що стан здоров`я відповідача задовільний, він є працездатною особою, а тому у нього не існує перешкод для виконання ним обов`язку по утриманню власної дитини і сплати аліментів в розмірі 1 200 гривень, щомісячно, який є достатнім для забезпечення дитині можливості нормального розвитку. Крім того, відповідач не заперечує щодо стягнення з нього аліментів в такому розмірі, що підтверджується письмовою заявою від 20.11.2019 року. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Частинами першою та другою ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч. 1 ст. 78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 79 ЦПК України). Крім того, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь понесені нею витрати на правничу допомогу - 250 грн. 00 коп. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Статтею 137 ЦПК України визначено порядок відшкодування витрат на правничу допомогу. Так, відповідно до вимог вказаної статті витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Також діючим законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката у конкретній справі, адресований клієнту. Як вбачається з письмових матеріалів справи, між адвокатом Богун Н.М. та позивачем [PERSON] було укладено Договір № 05/10/19 про надання правової допомоги від 05.10.2019 року (а.с. 10-14). Відповідно до Акту про надання послуг по Договору № 05/10/19 про надання правової допомоги від 05.10.2019 року загальна вартість послуг складає - 500 грн. 00 коп., яку було сплачено позивачем, шляхом зарахування коштів на платіжну картку Богун Н.М. (а.с. 15). Зважаючи на вимоги діючого законодавства, оцінюючи наявні у справі докази, з урахуванням того, що сторони між собою погодили про відшкодування коштів за надання правової допомоги в розмірі 250 гривень, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 250 грн. 00 коп. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у спорах про стягнення аліментів у межах платежу за один місяць. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved