Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-13 00:00:00

В жовтні 2015 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просить суд надати [PERSON] дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітнього [PERSON], [INFO] за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя без дозволу (згоди) батька дитини [PERSON] до повноліття дитини. Дозволити [PERSON] або її офіційному представникові, без згоди батька [PERSON], оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітнього [PERSON], [INFO] за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення ним повноліття. Позивачка вказала, що за рішенням суду місце проживання сина після розлучення визначено разом з матір'ю. На даний час дитина проживає разом з нею. Самостійно утримує дитину матеріально та належним чином піклується про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Оскільки, батько дитини на даний час проживає за кордоном, а саме у Російській Федерації, в Україну приїжджає вкрай рідко, дозволу на виїзд неповнолітнього сина за кордон для його відпочинку, оздоровлення та навчання. Також виникають ситуації, коли для виїзду на відпочинок за кордон потрібно отримувати візу для в'їзду в країну, і для цього необхідно проводити співбесіду в посольстві відповідної країни з обов'язковою присутністю обох батьків. Відповідач же не має такої можливості прибувати на співбесіду, мотивуючи це своєю роботою та перебування за межами України. Водночас, син часто хворіє застудними захворюваннями, для лікування та профілактики яких, за рекомендаціями лікарів, необхідне періодичне перебування дитини на морі. Крім того, виїзд дитини за кордон вочевидь сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на його духовному та інтелектуальному розвитку як особистості. Дитина проживає з нею. Позивачка надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся судом належним чином, причини неявки суду невідомі. Ухвалою суду справу розглянуто за відсутності відповідача в порядку заочного розгляду, оскільки у відповідності до вимог ч.1 ст. 280 ЦПК України відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання (зворотні повідомлення наявні в матеріалах справи), відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справиу справі, а також у справі достатньо даних про права та взаємини сторін. Представник Служби у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради надав заяву про розгляд справи у її відсутність, та органом опіки та піклування буде підтримано позовні вимоги за умов чітко вказаного терміну, який необхідний для перебування неповнолітнього за межами України без дозволу (згоди) баткьа дитини, що запобігає порушенню родинних зв'язків між сином та батьком. Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з12 серпя 2000 року по 19 грудня 2007 року. Від шлюбу мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 21.09.2016 року, надано дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітнього [PERSON], [INFO] р. н., за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя, без дозволу (згоди) та супроводу батька, [PERSON], на період з дня набрання рішенням суду законної сили і до 01.09.2017 року. Надано [PERSON] або уповноваженій нею особі дозвіл на оформлення документів для тимчасового виїзду та (або) супроводу неповнолітнього [PERSON], [INFO] р. н., за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя, без дозволу (згоди) батька, [PERSON], на період з дня набрання рішенням суду законної сили і до 01.09.2017 року. За правилами ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ч.2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ст.16 Закону України «Про охорону дитинства» - дитина має право на спілкування не тільки з батьками, а й з іншими членами сімї та родичами, які проживають у різних державах. Як зазначено у ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Виходячи з роз'яснень п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК , якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Конвенцією ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (чинна для України з 27 вересня 1991 року) передбачено у п. 1 ст. 3, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (п. 1 ст. 18 цієї Конвенції ООН). Як зазначено у п. 1 ст. 9 Конвенції ООН, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому, проживання дитини з матір'ю не позбавляє батька права брати участь у вихованні дитини, її утриманні, а також можливості вільно спілкуватися з нею. За змістом ст. 313 ЦК України особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено, зокрема, Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила). Відповідно до п. 3 вищеназваних Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів, піклувальників) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених батьками. Частиною 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачено, що оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п. 4 зазначених вище Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. За правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 в редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.2010 року № 724 (п. п. 3-5), виїзд з України громадян, які не досягли 16- річного віку, здійснюється за згодою обох батьків та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду досягли 18-річного віку. Виїзд громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного із батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків з нотаріально посвідченою згодою здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого із батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування в цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого із батьків у разі пред`явлення зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку без згоди та супроводу другого із батьків. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Отже вказаними вище Правилами встановлено, що якщо один із батьків дитини, який надає дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України, має право володіти інформацією про те, до якої держави виїжджає дитина та на який час. Тобто при постановленні рішення щодо надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди та супроводу батька та посиланні на Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» суду слід зазначати дозвіл на конкретний виїзд (одноразовий), з визначенням його початку й закінчення. Оскільки діюче в Україні законодавство передбачає наявність згоди другого з батьків, якщо він не супроводжує дитину, на конкретний виїзд дитини за межі України, із зазначенням у цій письмовій згоді держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, то і рішення суду при відсутності такої згоди може ухвалюватися лише щодо дозволу на конкретний виїзд дитини за межі України. Надання судом багаторазового дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди та супроводу другого із батьків без зазначення строку законодавством України не передбачено. В матеріалах справи відсутні докази щодо звернення позивачки до відповідача із заявою про надання згоди на конкретний виїзд (одноразовий) із вказівкою держави прямування та відповідного часового проміжку перебування в цій державі, з визначенням його початку й закінчення. В той же час у заявлених вимогах позивачка просить надати дозвіл на неодноразовий тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька. При таких обставинах відсутні підстави вважати, що відповідач необґрунтовано відмовляє позивачці у наданні дозволу на виїзд малолітньої доньки за межі України. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Так, суду не надано жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували відмову батька дитини, яким є відповідач, надати згоду у встановленому законом порядку на виїзд дитини за кордон, рівно як і не наведено обставин, які б унеможливлювали оформити виїзд дитини за кордон через встановлену законом процедуру, що свідчить про те, що підстави для надання суду дозволу на виїзд дитини за кордон відсутні. Позивачкою не надано жодного доказу, який би підтверджував необхідність виїзду дитини за кордон, вказано мета такого виїзду: лікування та оздоровлення, однак не додано жодної довідки про стан здоров'я дитини з рекомендаціями лікаря на лікування оздоровлення дитини саме за межами України, також не зазначено конкретний час перебування дитини за кордоном у родичів, також не зазначено місцезнаходження цих родичів. Відповідно до ч. 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон до досягнення нею шістнадцятирічного віку та без згоди одного із батьків, суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст.ст. 141, 157 СК України, які визначають рівність прав і обов'язків батьків відносно виховання дитини. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків батька і матері у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини без згоди батька за кордон необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. В силу ст. 141 ЦПК України судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed