Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-24 00:00:00

В грудні 2013 року [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом та об-ґрунтовує його тим, що вона є власницею житлового будинку по провулку Будьонного, 4 в с. Гора Бориспільського району. [PERSON] та [PERSON] без дозволу позивача за-реєстрували місце власного проживання в цьому житловому будинку. У такий спосіб від-повідачі перешкоджають [PERSON] користуватись спірним обєктом нерухомого майна. Тому позивач просить суд виселити [PERSON] та [PERSON] з житлового будинку по провулку Будьонного, 4 в с. Гора Бориспільського району. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримує позов та просить суд задовольнити його. Представник відповідача [PERSON] не визнає позов та заперечує проти його задово-лення. В обґрунтування своїх заперечень він посилається на те, що [PERSON] є спів-власником житлового будинку. Крім того, відповідачі не проживають в ньому. З огляду на це представник відповідача [PERSON] просить суд відмовити у задоволенні позову. Вислухавши пояснення учасників цивільного процесу та дослідивши письмові дока-зи, які містяться в матеріалах цивільної справи, суд дійшов до висновку, що позов не під-лягає задоволенню з таких підстав. Встановлено, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 22 серпня 2012 року за [PERSON] визнано право власності на ? частку в будівельних матеріалах та конструкціях, які були використані в процесі будівництва житлового будинку по про-вулку Будьонного, 4 в с. Гора Бориспільського району. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 19 листопада 2012 року змінено рішення суду першої інстанції: за [PERSON] та [PERSON] визнано право власності по ? частці в будівельних матеріалах та обладнанні, які були використані в про-цесі будівництва цього житлового будинку. Не зважаючи на цю обставину, 25 жовтня 2013 року РС Бориспільського МРУЮ прийняла рішення №7222626 про державну реєстрацію за [PERSON] права власнос-ті на весь житловий будинок. В той же день на імя позивача було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно №11596903. Однак рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 5 травня 2014 року (а.с.112-114 т.1), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 26 червня 2014 року (а.с.115-118 т.1), рішення РС Бориспільського МРУЮ №7222626 від 25 жовтня 2013 року та свідоцтво про право власності на нерухоме майно №11596903 від 25 жовтня 2013 року визнані незаконними та скасовані. 3 вересня 2014 року РС Бориспільського МРУЮ прийняла рішення №15550421 про державну реєстрацію за [PERSON] права власності на ? частку в житловому будинку по провулку Будьонного, 4 в с. Гора Бориспільського району. В той же день йому було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно №26349436. Однак постановою Вищого адміністративного суду від 21 липня 2015 року (а.с.19-25 т.2) рішення РС Бориспільського МРУЮ №15550421 від 3 вересня 2014 року визнано не-законним та скасовано. Таким чином, станом на день розгляду цивільної справи [PERSON] та [PERSON] належить по ? частці в будівельних матеріалах та обладнанні, які були викорис-тані в процесі будівництва житлового будинку по провулку Будьонного, 4 в с. Гора Борис-пільського району. Відповідно до ч.1 ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюєть-ся співвласниками виключно за їхньою спільною згодою. Згідно з ч.1 ст.319, ч.1 ст.321 цього ж Кодексу власник володіє та користується своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути проти-правно позбавлений цього права. Як вбачається з ч.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ніхто не може бути свавільно позбавлений своєї власності інак-ше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципа-ми міжнародного права. Встановлено, що [PERSON] має рівне з [PERSON] право на володіння та користування спірним майном. Здійснення цього права повинно відбуватись за їх спіль-ною згодою. Примусове виселення [PERSON] з житлового будинку призведе до поз-бавлення його можливості володіти та користуватись його ? часткою в спірному майні. Вжиття цього заходу є прямим порушенням ч.1 ст.358, ч.1 ст.319, ч.1 ст.321 ЦК України та ч.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. З огляду на це суд вважає, що підстави для виселення [PERSON] з житлового будинку по провулку Будьонного, 4 в с. Гора Бориспільського району відсутні. Відповідно до ч.3 ст.116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщен-ня, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України позивач зобовязаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог. В матеріалах цивільної справи відсутній жодний доказ на підтвердження того, що [PERSON] вселилась та проживає в спірному житловому будинку. З огляду на це суд вважає, що підстави для її примусового виселення з цього обєкту нерухомого майна відсутні. Крім того, відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України право власності на новостворене не-рухоме майно (житловий будинок) виникає з моменту завершення будівництва, прийняття житлового будинку в експлуатацію та державної реєстрації права власності на нього. Згідно з ч.3 цієї статті до державної реєстрації права власності на житловий будинок особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва цього нерухомого майна. Встановлено, що станом на час розгляду цивільної справи право власності на житло-вий будинок по провулку Будьонного, 4 в с. Гора Бориспільського району залишається не зареєстрованим. Ця обставина свідчить пре те, що [PERSON] та [PERSON] є співвласниками лише будівельних матеріалів та обладнання, які були використані в про-цесі будівництва. Чинним законодавством не передбачено виселення осіб з такого майна. Суд вважає, що ця обставина є додатковою підставою для відмови у виселенні від-повідачів. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб виключно у спосіб, визначений законами України. Згідно з ч.1 ст.13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен, чиї права та свободи було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Встановлено, що у випадку, якщо місце проживання відповідачів зареєстровано в спірному житловому будинку з порушенням закону, єдиним ефективним способом юри-дичного захисту може бути не виселення відповідачів, а оскарження дій посадових осіб міграційної служби в порядку адміністративного судочинства. Суд вважає, що ця обставина є ще однією підставою для відмови у задоволенні предявленого позову.

Outcome: dismissed