Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-18 00:00:00

В жовтні 2015 р. позивач звернувся до суду і просить стягнути з відповідача суму боргу за договором позики від 25.08.2014 р. в розмірі 4 000 000,0 грн., мотивуючи тим, що 25 серпня 2014 р. між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, за яким позивач передав, а відповідач прийняв у власність грошові кошти в сумі 4 000 000,0 грн. Сторони домовилися про те, що вказаний договір є безпроцентним, остаточний розрахунок має буде здійснено не пізніше 26.08.2015 р. Сторонами було укладено 25.08.2015 р. додаткову угоду до договору позики, відповідно до якої передбачили дату остаточного розрахунку не пізніше 27.09.2015 р. Але відповідач не виконував взяті на себе зобов'язання та до теперішнього часу борг не повернув. Представник позивача [PERSON] (за довіреністю) у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та дав пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам, вказавши, що позивач дійсно 25.08.2014 р. надав відповідачу гроші у розмірі 4 млн.грн. строком до 26.08.2015 р., що було оформлено договором позики, складеним у простій письмовій формі. 25.08.2015 р. позивач з відповідачем уклав додаткову угоду, згідно якої відповідач зобов'язався повернути кошти не пізніше 27.09.2015 р. Однак до теперішнього часу борг відповідач не повернув, незважаючи на неодноразові нагадування позивача. Представник відповідача [PERSON] (за довіреністю) не заперечував проти позову та визнав обставини, вказані в позовній заяві та представником позивача, вказавши, що укладений з позивачем договір позики відповідачем не оспорюється, підпис на договорі виконаний відповідачем, кошти від позивача отримані у вказаному розмірі. Додав, що отримані від позивача в позику гроші не були вчасно повернути через зміну фінансового стану відповідача. Суд, встановивши обставини справи і перевіривши їх доказами, вважає позов таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі, за таких підстав. Відповідно до ст.1046 ЦК України, договором позики є договір за яким одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Судом встановлено, що відповідно до ст.ст.1046, 1047 ЦК України 25 серпня 2014 р. між позивачем, як позикодавцем, та відповідачем, як позичальником, в письмовій формі був укладений договір позики на суму 4 000 000,0 грн. Згідно зі вказаним договором позивач у справі [PERSON] передав відповідачу у власність, а відповідач у справі [PERSON] отримав від позивача у власність гроші в сумі 4 000 000,0 грн., з зобов'язанням повернути не пізніше 26 серпня 2015 р. (п.1, п.2 договору). Згідно ст.1047 ч.2 ЦК України на підтвердження укладання договору представником позивача в судовому засіданні наданий оригінал договору позики від 25.08.2014 р. Відповідно до додаткової угоди, укладеної між сторонами 25.08.2015 р., до вищевказаного договору позики від 25.08.2014 р. сторони встановили строк повернення суми позики - не пізніше 27 вересня 2015 р. Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України. Ст.1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У судовому засіданні встановлено, що відповідач у встановлений договором позики від 25.08.2014 року строк не повернув грошові кошти. В судовому засіданні достовірно встановлено, що заборгованість відповідача перед позивачем на час розгляду справи складає 4 000 000,0 грн., що підтвердив представник відповідача. Згідно із ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. На підставі ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Представником відповідача в судовому засіданні надана заява відповідача від 19.01.2016 р., яка посвідчена приватним нотаріусом КМНО Басенко К.О. за реєстром № 35, про визнання позову в повному обсязі, наслідки даної процесуальної дії (визнання позову) йому відомі та він їх усвідомлює. Згідно із ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує прав та охоронюваних законом інтересів інших осіб. Вказані обставини дають суду підстави зробити висновок, що позов є обґрунтованим, його вимоги засновані на законі та знайшли своє повне підтвердження в ході судового розгляду, в зв'язку з чим підлягає задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору у розмірі 6 090,0 грн. На підставі викладеного, ст.ст.526, 612, 625, 1046-1051 ЦК України,

Outcome: approved