Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-10 00:00:00

В вересні 2014 року Фастівський міжрайонний прокурор звернувся до суду в інтересах держави в особі Малополовецької сільської ради Фастівського району Київської області з позовом до відповідачів про визнання незаконним та скасування розпорядження № 317 від 27.04.2007 про передачу в оренду [PERSON] водного об'єкту та розпорядження від 30.10.2013 про внесення змін до розпорядження № 317 від 27.04.2007, визнання недійсним договорів оренди. Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13.03.2015 року в задоволені позовних вимог було відмовлено, але Вищим Спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ згідно ухвали від 07.10.2015 року вказане судове рішення було скасовано із направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. Після виконання вимог ст..11-1 ЦПК України вказану справу було передано в провадження судді Осаулової Н.А., ухвалою якої від 09.11.2015 року справу було призначено до розгляду за участю сторін. Позовні вимоги мотивовані тим, що Фастівською міжрайонною прокуратурою Київської області проведено перевірку, якою встановлено, що порушено вимоги законодавства при наданні в користування водного об»єкту, що виразились у наступному. Так, розпорядженням Фастівської районної державної адміністрації (надалі по тексту - відповідач1) від 27.04.2007 року №317, надано дозвіл на укладення з [PERSON] (надалі по тексту - відповідач 2) договору оренди водного об'єкту строком на 25 років для риборозведення, на підставі якого було укладено договір оренди водного об'єкту від 10.05.2007 року. Розпорядженням Фастівської районної державної адміністрації №457-од від 30.10.2013 року, внесено зміни до п.2 та додано п.5 до розпорядження від 27.04.2007 року та на підставі якого укладено новий договір оренди водного об'єкта. Вищевказані договори не погоджені з державним органом водного господарства та природоохоронним органом та незареєстровані відповідно до чинного законодавства. Зазначає, що станом на час укладення оспорюваного договору від 10.04.2007 року вимогами п.2 ст.14 Водного кодексу саме до відання Кабінету Міністрів України було віднесено компетенція щодо розпорядження водними об'єктами загальнодержавного значення, але питання про передачу відповідачу 2 водного об'єкту не погоджувалось із Кабінетом Міністрів України і такі повноваження відповідачу 1 не делегувались. Відтак, розпорядження про передачі водного об'єкту в оренду відповідача 2 є незаконним і підлягає визнанню недійсним. Також, за умовами чинного Земельного Кодексу України ст..122 визначено повноваження про передачу об'єктів водного фонду за межами населеного пункту в оренду обласним державним адміністраціям, а відтак і подальше розпорядження відповідача 1 від 30.10.2013 року за №457-од є незаконним, а укладений на його підставі договір оренди є недійсним. З огляду на наведене прокурор, діючи в інтересах держави, просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача - Фастівської міжрайонної прокуратури позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Фастівської районної державної адміністрації в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував та пояснив, що при прийнятті оскаржуваного розпорядження №457-од від 30.10.2013р. Фастівська райдержадміністрація діяла у відповідності до вимог ч.ч.5, 6 ст.51 Водного кодексу України та в межах повноважень, визначених ст.1 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», ч.2 ст.19 Конституції України, у зв'язку з чим розпорядження прийняте в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Крім того, Басейнове управління водних ресурсів р. Рось погодило відповідачу 2 договір оренди від 2007 року лише в 2009 році. В подальшому у відповідності до вимог ст..122 ЗК України відповідач 2 звертався до сільради за укладенням із ним договору оренди та отримав погодження. Прокурором при зверненні до суду пропущені строки позовної давності, тому із цих підстав в задоволенні позову слід відмовити. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні в задоволенні позовних вимог просив відмовити з посиланням на те, що розпорядження Фастівської районної адміністрації про передачу йому ставка в оренду було прийнято в 2007 році, а в той час діяла редакція ст. 51 Водного Кодексу України, відповідно до якої орендодавцем водних об'єктів загальнодержавного значення були Кабінет Міністрів України та місцеві державні адміністрації. Будь-який розподіл, розмежування і обмеження повноважень місцевих державних адміністрацій і між КМУ не встановлений. Просив застосувати строки позовної давності до спірних правовідносин. Представник Малополовецької сільської ради в судовому засіданні позов прокурора не підтримала та пояснила, що між Малополовецькою сільською радою та [PERSON] в 2006 році був укладений договір оренди землі, земель водного фонду (під ставом Олійницький), загальною площею 10,4630 га у тому числі: площа ставка - 8,3269 га, прибережні захисні смуги - 2.1269 га, під гідроспорудами - 0.0092 га. Орендар справно сплачує орендну плату на рахунок сільської ради. Він все робить для громади. В даний час не мають можливості укласти договір оренди відповідно до внесених змін у Водний Кодекс України, оскільки потрібен на спірний ставок Водний паспорт, а для того щоб його виготовити у сільської ради відсутні необхідні кошти. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази по справі суд вважає позов підлягає задоволенню частково. Відповідно до ч.1,2 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних або юридичних осіб, поданими відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть у ній участь. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Судом встановлені наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Так, розпорядженням Фастівської районної державної адміністрації від 27.04.2007 року №317 «Про передачу в оренду [PERSON] ставу «Олійницький» в с. Малополовецьке Фастівського району Київської області» надано дозвіл на укладення з [PERSON] договору оренди водного об'єкту, загальною площею дзеркала води якого становить - 8,3269 га, строком на 25 років для риборозведення. На підставі вказаного розпорядження було укладено договір оренди водного об'єкту від 10.05.2007 року. Листом Басейнового комітету України по водному господарству Басейнового управління водних ресурсів р.Рось від 31.08.2009 року, технічною радою Басейнового управління водних ресурсів р. Рось погоджено договір оренди із відповідачем 2 за умови постійного підтримання санітарних витрат (а.с.27). Між тим, в подальшому у відповідності до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 29 травня 2013 р. № 420 «Про затвердження Типового договору оренди водних об'єктів» та клопотання [PERSON] від 29.10.2013 року до Фастівської РДА про укладення договору оренди водного об'єкту у новій редакції, райдержадміністрацією було прийнято нове розпорядження від 30.10.2013 року № 457-од «Про внесення змін до розпорядження № 317 від 27.04.2007 ««Про передачу в оренду гр. [PERSON] ставу «Олійницький» в с. Малополовецьке Фастівського району Київської області». На виконання вказаного розпорядження договір оренди водного об'єкту, укладений між Фастівською РДА та ФОП [PERSON] 10.05.2007 р., було викладено у новій редакції, а також розпорядження № 317 від 27.04.2007р. доповнено пунктом 5, відповідно до якого, орендаря зобов'язано провести погодження договору оренди водного об'єкту відповідно до норм чинного законодавства. Статтею 1 Водного кодексу України передбачено, що водний об'єкт - це природний або створений штучно елемент довкілля, в якому зосереджуються води (море, річка, озеро, водосховище, ставок, канал, водоносний горизонт). Відповідно до положень Водного кодексу України водні об'єкти поділяються на водні об'єкти загальнодержавного значення та водні об'єкти місцевого значення. Згідно з ст. 5 Водного кодексу України до водних об'єктів загальнодержавного значення належать внутрішні морські води, територіальне море, а також акваторії морських портів; підземні води, які є джерелом централізованого водопостачання; поверхневі води (озера, водосховища, річки, канали), що знаходяться і використовуються на території більш як однієї області, а також їх притоки всіх порядків; водні об'єкти в межах територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, а також віднесені до категорії лікувальних. Відповідно до ст. 6 Водного кодексу України (в редакції, чинній на час прийняття оспорюваних розпоряджень) води (водні об'єкти) є виключно власністю народу України і надаються тільки у користування. Народ України здійснює право власності на води (водні об'єкти) через Верховну Раду України, Верховну Раду Автономної Республіки Крим і місцеві Ради. Окремі повноваження щодо розпорядження водами (водними об'єктами) можуть надаватися відповідним органам державної виконавчої влади. Користування водними об'єктами (їх частинами) на умовах оренди здійснюється відповідно до вимог водного законодавства і регулюється цим Кодексом та іншими актами законодавства України (ч. 10 ст. 51 Водного кодексу України). Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно ст. 42 Водного кодексу України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) водокористувачами в Україні можуть бути підприємства, установи, організації і громадяни України, а також іноземці та особи без громадянства, іноземні юридичні особи. Право водокористування на умовах оренди оформляється договором, погодженим з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері розвитку водного господарства, обласними, Київською, Севастопольською міськими державними адміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища. У разі укладення договору обласними, Київською, Севастопольською міськими державними адміністраціями, Радою міністрів Автономної Республіки Крим такий договір погоджується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища, а договір, укладений органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища, - Радою міністрів Автономної Республіки Крим. Договори, що укладаються Кабінетом Міністрів України, не потребують погоджень з іншими органами. Згідно з ст.1 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», районна державна адміністрація є місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої влади, очолюваної Кабінетом Міністрів України, та здійснює виконавчу владу на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, в тому числі щодо повноважень, визначених ч. 5 ст. 51 Водного кодексу України. За умовами вказаної статті вбачається, що саме районні державні адміністрації відповідно до законодавства вирішують питання пов'язані з використанням природних ресурсів на відповідній території. Між тим, наказом Державного комітету України по водному господарству № 41 від 03.06.2007 року ,що зареєстрований в МЮУ за №2/2442 затверджено перелік річок і водойм, що віднесені до водних об'єктів місцевого значення, де серед їх переліку таких об'єктів на території Київської області не значаться. Згідно з ч.1 ст.14 Водного кодексу України до відання Кабінету Міністрів України у галузі управління і контролю за використанням і охороною вод та відтворенням водних ресурсів належить розпорядження водними об'єктами загальнодержавного значення. Право Кабінету Міністрів України передавати місцевим державним адміністраціям окремі повноваження органів виконавчої влади вищого рівня (ст..24 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», ст..14 Закону України «Про місцеві державні адміністрації»). Відповідно до ч. 5, ч. 6 ст. 51 Водного кодексу України орендодавцями водних об'єктів загальнодержавного значення є Кабінет Міністрів України та місцеві державні адміністрації. Розподіл повноважень щодо передачі водних об'єктів загальнодержавного значення визначається Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Кодексу та інших законів України. Відтак, за умовами ч.5 ст..51 Водного кодексу України місцеві державні адміністрації набувають статус орендодавців водних об'єктів загальнодержавного значення лише за умови розмежування Кабінетом Міністрів України повноважень щодо передачі водних об'єктів загальнодержавного значення, що передбачено ч. 6 цієї статті. Відповідно до вимог ч.1, ч.3 ст.122 Земельного Кодексу України повноваження щодо надання в оренду водних об»єктів у межах населених пунктів належить сільським, міським радам, а районні державні адміністрації передають земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування за межами населеного пункту для обмеженого переліку потреб (ведення водного господарства…). На виконання Ухвали Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.10.2015 року щодо встановлення при новому судовому розгляді доказів надання Кабінетом Міністрів України своїх повноваження Фастівській районній державній адміністрації щодо розпорядження водними об'єктами загальнодержавного значення, судом було отримано відповідь від 12.09.2016 року, у відповідності до якої (т.2 а.с.79) таких повноважень від Кабінету Міністрів України Фастівській райдержадміністрації передано не було, такі дані відсутні. За таких обставин, жодних законних підстав для винесення відповідачем 1 оскаржуваного позивачем розпорядження від 27.04.2007 року не було. За умовами п.10 ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав визначено визнання незаконними рішення, дії та бездіяльність органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. З огляду на встановлені судом обставини у справі та застосовані норм матеріального права, винесення оскаржуваних розпоряджень від 27 квітня 2007 року № 317 відповідача 1 про передачу в оренду [PERSON] водного об'єкта та розпорядження від 30.10.2013 про внесення змін до розпорядження № 317 від 27.04.2007,суперечить діючим на час його прийняття нормативно-правовим актам, а відтак підлягає визнанню незаконним із його скасуванням. Розглядаючи позовні вимоги в частині визнання недійсним договору оренди водного об'єкту від 10.05.2007 року, укладеного між відповідачами, а також договір оренди, що був укладений між відповідачами 30.10.2013 року, суд зазначає наступне. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу може бути визнаний судом недійсним (ст..227 ЦК України). Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України, в п. 8 Постанови за № 9 від 06 листопада 2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205- 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Таким чином, з врахуванням наведеного суд приходить до висновку, що наявні підстави для задоволення вимог позивача в частині визнання недійсними договорів оренди водних об'єктів від 10.05.2007 року та від 30.10.2013 року. Між тим, стороною відповідача було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності до усіх позовних вимог. Позовна давність - це строк, в межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст..256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки (ст..257 ЦК України). Згідно ст..261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, що його порушила. За ч.4 ст.267 ЦК України позовна давність, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У зв'язку з заявою відповідачів про застосування позовної давності до спірних правовідносин, суд приходить до висновку про необхідність її застосування до вимог позивача про визнання незаконним та скасування розпорядження № 317 від 27.04.2007 про передачу в оренду [PERSON] водного об'єкту та визнання недійсним договору оренди від 10.05.2007 року. Інші доводи відповідачів не спростовують законність позовних вимог позивача, які вказують на необхідність часткового задоволення позову в частині позовних вимог щодо визнання незаконним та скасування Розпорядження Фастівської районної державної адміністрації від 30.10.2013 року про внесення змін до розпорядження №317 від 27.04.2007 року та визнання недійсним договору оренди від 30.10.2013 року, укладеного між Фастівською районною державною адміністрацією (орендодавець) та [PERSON] (орендар). Також, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов'язання [PERSON] повернути сільській раді водний об'єкт, оскільки за умовами ч.2 ст..16 ЦК України вказаний спосіб захисту не передбачений. Крім того, в розумінні ст..216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. За змістом вказаної статті передбачено повернення результатів діяльності (прибутку) на виконання недійсного правочину, але у цій справі предметом оренди був водний об'єкт, повернення якого у відповідності до ст..216 ЦК України не передбачено, а повернення одержаного чи відшкодувати вартість одержаного позивач суд не просить. На підставі викладеного,

Outcome: partial