Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-22 00:00:00

В вересні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про відібрання малолітньої дитини та повернення її матері, стягнення витрат. Позивачка вказує на те, що вона є матірю малолітнього [PERSON], [INFO], батьком дитини є відповідач [PERSON], з яким вона перебувала у зареєстрованому шлюбі. Шлюб між ними розірвано рішенням суду, з січня 2015 року сторони проживають окремо. Після фактичного розлучення дитина проживала з нею та знаходилася на її утриманні, відповідач батько дитини періодично відвідував дитину та брав її на вихідні. 07 лютого 2015 року відповідач взяв дитину на вихідні і до часу звернення до суду її не повернув та відмовляється надавати їй дитину Посилаючись на викладене, а також на те, що відповідач не приділяє достатньо уваги дитині, не займається її вихованням, постійно залишає дитину на свого батька, позивачка просила суд відібрати її малолітнього сина - [PERSON], [INFO] та повернути їй, а також встановити місце проживання дитини з матір'ю, крім того стягнути судові витрати. Відповідач в судовому засіданні з заявленими позовними вимогами не погодився та подав до суду зустрічну позовну заяву про визначення місця проживання дитини, обґрунтовуючи яку вказав, що після розірвання шлюбу він забрав дитину та вона проживає весь цей час з ним, оскільки відповідачка за зустрічним позовом не може забезпечити належне утримання та виховання дитини, оскільки не має постійного місця проживання та стабільного доходу, тому просить залишити їх малолітнього сина на його утриманні та вихованні за адресою його постійного проживання. Обидва позови були об'єднанні в одне провадження. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві, щодо зустрічного позову вона заперечила, оскільки їх малолітньому сину буде краще з матір'ю, а батько дитини її фактично викрав та не дає дозволу на зустріч, в зв'язку з чим вона неодноразово зверталася до правоохоронних органів та органів опіки та піклування. Представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги та просить їх задовольнити, щодо зустрічного позову вона заперечила, оскільки обмежено право дитини на спілкування з дитиною. Відповідач за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував та підтримав зустрічний позов, посилаючись на те, що він що позивачка коли вони жили разом постійно залишала дитину на свою сестру, приходила до дому п'яна. З 12.02.2015 року дитина проживає з ним, дитину він взяв з її дозволу, доглядом дитини займається він та йому допомагає його батько. Дитину він також влаштував в дитячий садок, але дитина його не відвідує, оскільки він боїться за дитину. Представник [PERSON] заперечив проти первісного позову та підтримав зустрічні позовні вимоги, оскільки вважає що дитині буде краще з батьком, який має постійне місце проживання та роботи. Крім того вважає що в висновках органу опіки та піклування є упереджене ставлення до батька. Представник органу опіки та піклування [PERSON] вказувала на те, що відібрання дитини від відповідача буде відповідати інтересам малолітньої дитини, оскільки проживання дитини в такому віці біля матері буде доцільнішим. Крім того представник вказав, що в квітні 2015 року мати [PERSON] звернулася з відповідною заявою до органу, дане питання вивчалося тривалий час та було прийнято рішення про доцільність проживання дитини з матір'ю. Також представник вказав, що на засідання комісії викликалися всі сторони, надавався час на збирання документів, при виїзді комісії на місце проживання батька їм навіть не надали можливості поспілкуватися з дитиною. При цьому жінка яка проживає в будинку повідомила, що батько дитини приїздить інколи, а дитину виховує дід та вона його нова дружина. Заслухавши пояснення осіб, представників, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступного. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка [PERSON] є матір'ю малолітнього [PERSON], [INFO], батьком дитини є відповідач [PERSON]. Позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.07.2012 року, який в даний час розірвано, при розірванні шлюбу спору щодо місця проживання дитини не було. Як вбачається з матеріалів справи, малолітня дитина зареєстрована разом з матір'ю за адресою: Житомирська область Попільнянський район с. Сущанка, вул. Підлісна, 10. Мати дитини [PERSON] фактично проживає [INFO]. Згідно довідки Григорівської сільської ради №149 від 11.03.2015 року [PERSON] разом зі своїм сином [PERSON], [INFO] проживає без реєстрації в с. Гусачівка Обухівського району по вул. Лісова Пісня, 31 У свого батька [PERSON]. Як слідує з пояснень сторін в судовому засіданні, відповідач [PERSON] відмовляється повертати дитину та вважає, що доцільніше дитині буде проживати з батьком. Згідно висновку Обухівської районної Державної Адміністрації №07-15/1409 від 07.08.2015 року про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини, комісія доцільно визначила місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO], з матір'ю громадянкою України [PERSON]. Згідно п.2 ч.1 ст.161 СК України при вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Частина 2 ст. 163 СК України передбачає, що батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Згідно принципу 6 Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків,коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Згідно ч. 1 ст. 162 СК України дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Проте, таких обставин в судовому засіданні про розгляді даної справи не встановлено. Частиною 4ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Враховуючи викладені вище обставини справи, вимоги Закону України «Про охорону дитинства», особисті якості батьків, можливість створення матірю дитини належних умов для виховання дитини, її більшу турботу і увагу до дитини, відсутність виняткових обставин, які б обумовлювали необхідність розлучення дитини та її матері, а також думку органу опіки та піклування, виходячи із найвищих інтересів дитини, аналізуючи кожен аспект відносин до дитини, висвітлений під час розгляду справи, оцінивши всі докази у їх сукупності, суд вважає можливим задовольнити вимоги первісного позову в повному обсязі, щодо відібрання дитини та повернення її матері, а також визначення місця проживання дитини, оскільки залишення дитини проживати з матірю відповідає її інтересам та чинному законодавству, а також забезпечить розвиток дитини. Будь-яких належним і допустимих доказів на підтвердження своїх доводів про необхідність встановлення місця проживання малолітньої дитини з батьком, позивачем за зустрічним позовом та його представником, суду всупереч вимогам ст.ст.10,11,60 ЦПК України не подано, тому такі ствердження позову слід вважати недоведеними. Крім того, при оцінці таких доводів суд крім іншого приймає до уваги, наявні матеріали справи на підставі яких суд задовольнив первісний позов, тому в задоволені зустрічного позову слід відмовити. Відповідно до п.5 ч.1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах в частині відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала. Відповідно зі ст.ст.84,88 ЦПК України з відповідача [PERSON] підлягають стягненню витрати понесені позивачем при звернення до суду.

Outcome: approved