Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-19 00:00:00

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Описова частина Короткий зміст позовних вимог У лютому 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва (далі - управління ПФ України в Ленінському районі м. Миколаєва, Пенсійний фонд), управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (далі - управління ДВС Головного ТУЮ у Миколаївській області; Виконавча служба) про відшкодування моральної шкоди. Позовна заява мотивована тим, що 14 січня 2015 року Пенсійний фонд відмовив йому в перерахунку пенсії та стягнув 2 675,41 переплати раніше призначеної пенсії. Постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 травня 2015 року зазначене рішення пенсійного фонду визнано неправомірним, а 26 листопада 2015 року державним виконавцем управління ДВС Головного ТУЮ у Миколаївській області відкрито виконавче провадження з примусового виконання цього судового рішення. 11 грудня 2015 року державний виконавець прийняв постанову про закінчення виконавчого провадження, яка була визнана незаконною постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 жовтня 2016 року. Посилаючись на те, що зазначені судові рішення відповідачами не виконуються, [PERSON] просив стягнути з управління ПФ України в Ленінському районі м. Миколаєва та управління ДВС Головного ТУЮ у Миколаївській області по 4 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди Короткий зміст рішення суду першої інстанції Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 березня 2017 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Управління ПФ України в Ленінському районі м. Миколаєва на користь [PERSON] 1 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. У решті позовних вимог [PERSON] відмовлено. Судові витрати віднесено за рахунок держави. Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що Пенсійний фонд тривалий час не виконував судове рішення від 28 травня 2015 року (до лютого 2017 року), у зв'язку з цим позивач позбавлявся можливості отримувати в повному обсязі пенсійні виплати та зазнав душевних страждань. У частині заявлених вимог до Виконавчої служби суд відмовив, зазначивши, що вина ДВС Головного ТУЮ у Миколаївській області у заподіянні моральної шкоди є недоведеною. Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 20 квітня 2017 року залучено до участі в справі Інгульське об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області як процесуальний правонаступник Управління ПФ України в Ленінському районі м. Миколаєва. Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 11 травня 2017 року рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 березня 2017 року залишено без змін. Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що доводи Пенсійного фонду щодо недоведеності заподіяння позивачу моральної шкоди є безпідтавставними; висновки суду першої інстанції, що неправомірними діями відповідача, пов'язаними з тривалим невиконанням судового рішення, позивачу заподіяно моральну шкоду суд апеляційної інстанції визнав обґрунтованими, як і розмір стягнутого судом відшкодування, пославшись на практику Європейського суду з прав людини: «Hornsby v. Greece» («Горнсбі проти Греції»), № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року; «Immobiliare Saffi v Italy» («Іммобільяре Саффі» проти Італії»), № 22774/93, § 66, ЄСПЛ, від 28 липня 1999 року; «Voytenko v. Ukraine» («Войтенко проти України»), № 18966/02, ЄСПЛ, від 29 червня 2004 року. Крім того, суд зазначив, що Пенсійний фонд є належними відповідачем у цій категорії справі відповідно до статті 56 Конституції України, статей 22, 1167, 1173 ЦК України та статті 107 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Короткий зміст вимог касаційної скарги У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Інгульське об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 11 травня 2017 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження, витребувано справу з суду першої інстанції. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від року справу призначено до судового розгляду. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України № 2147-VIII та розпочав роботу Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах. Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 23 травня 2018 року справу передано до Верхового Суду. Ухвалою Верховного Суду від 07 лютого 2019 року справу прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження в складі п'яти суддів за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи. Аргументи учасників справи Доводи особи, яка подала касаційну скаргу Касаційна скарга мотивована тим, що Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» не передбачає такого виду відповідальності як відшкодування моральної шкоди, завданої діями чи бездіяльністю Пенсійного фонду, а відтак, позовні вимоги не підлягають задоволенню. Позивач не надав суду розрахунку моральної шкоди та доказів заподіяння йому такої шкоди. Крім того, Пенсійний фонд діяв в рамках чинного закону, а судове рішення не виконувалось в результаті його оскарження позивачем та тривалості судового процесу. Відзив на касаційну скаргу не надходив. Фактичні обставини справи, встановлені судами Суди встановили, що [PERSON] з 18 березня 2013 року отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність». Постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 травня 2015 року у справі № 2-а/489/75/15 визнано неправомірним рішення управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва від 14 січня 2015 року № 3/1 щодо відмови в проведенні перерахунку пенсії [PERSON] згідно з його заявою від 15 жовтня 2014 року та утримання з нього переплати пенсії у розмірі 2 675,41 грн з 18 березня 2013 року до 31 січня 2015 року. Зобов'язано управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва провести [PERSON] перерахунок пенсії згідно з його заявою від 15 жовтня 2014 року. 17 листопада 2015 року на виконання зазначеної постанови Ленінський районний суд м. Миколаєва видав виконавчий лист № 2-а/489/75/15, який переданий до виконання до управління ДВС Головного ТУЮ у Миколаївській області. Постановою державного виконавця цього відділу ДВС від 11 грудня 2015 року виконавче провадження закрито на підставі пункту 8 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження». Постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 жовтня 2016 року у справі № 2-а/489/61/16 зазначена постанова державного виконавця визнана незаконною. У лютому 2017 року управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва виконало постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 травня 2015 року щодо перерахування [PERSON] пенсії. Мотивувальна частина Позиція Верховного Суду Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Касаційна скарга підлягає задоволенню частково. Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. У статті 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. З огляду на статті 1166, 1167 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України). Тобто, обов'язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. У частині першій статті 2 Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» передбачено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства. Виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (частина перша статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»). Отже, при виконанні судових рішень про задоволення позовних вимог до державних органів гарантом виступає саме держава Україна. Представництво інтересів держави у судах України забезпечує Міністерство юстиції України (пункт 3 Положення про Міністерство юстиції України, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року № 228). Такого правового висновку щодо застосування норм права дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 березня 2018 року у справі № 522/3454/16-ц (провадження № 14-6цс18). Зважаючи на наведене, у разі тривалого невиконання судового рішення про зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган, яким у цьому випадку є Пенсійний Фонд України, вимога про відшкодування шкоди має бути заявлена також до держави Україна в особі Міністерства юстиції України. У справі, яка переглядається, [PERSON] пред'явив вимоги про відшкодування моральної шкоди у зв'язку з тривалим невиконанням судового рішення до управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва, яке відповідно до постанови Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 травня 2015 року було зобов'язано здійснити перерахунок пенсії, та до управління ДВС Головного ТУЮ у Миколаївській області, яким примусово виконувалось зазначене судове рішення. Відповідно до частини першої статті 33 ЦПК України 2004 року суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана з вини виконавчої служби чи (та) особами виконавчої служби відшкодовується державою лише у випадках визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. Крім того, пред'явлення вимог лише до органу виконавчої служби та органу Пенсійного фонду України без залучення до участі в справі Державної казначейської служби України у випадку задоволення позову унеможливлює стягнення відшкодування шкоди з держави. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги Суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосувати норми матеріального права, безпідставно поклали відповідальність щодо відшкодування моральної шкоди на Пенсійний фонд України. За змістом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. За викладених обставин касаційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 березня 2017 року та ухвала Апеляційного суду Миколаївської області від 11 травня 2017 року у частині стягнення з Пенсійного фонду України відшкодування моральної шкоди підлягає скасуванню з ухвалення у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог. У частини вирішення вимог до Виконавчої служби рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 березня 2017 року та ухвала Апеляційного суду Миколаївської області від 11 травня 2017 року не оскаржуються та не переглядаються судом касаційної інстанції. Щодо судових витрат Відповідно до підпунктів «б» та «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв'язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення судових; розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. Оскільки сторони справи відповідно до пунктів 10 та 18 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» у редакції, чинній на момент вчинення процесуальних дій, були звільнені від сплати судових витрат при подачі позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг, тому витрати у зв'язку із розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, і перегляді справи у суді касаційної інстанції слід віднести за рахунок держави.

Outcome: partial