Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-23 00:00:00

В грудні 2015 року позивач звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва до відповідача із наданням в подальшому уточненої позовної заяви про визнання недійсним кредитного договору №85019100472 від 12.03.2013 року, в звязку з тим, що позичальник договір не підписував і кредитні кошти не отримував. Позивачка у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити, оскільки на момент укладання спірного договору вона перебувала за межами України. Представник відповідача у минулому судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити у їх задоволенні. Ухвалою суду справу розглянуто у відсутність представника відповідача, оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін. Як вбачається із матеріалів справи, 12 березня 2013 року між позивачем та АТ «[PERSON] кредит», який згодом став ПАТ «[PERSON] кредит» та правонаступником якого є ПАТ «Перший український міжнародний банк», було укладено кредитний договір , відповідно до якого [PERSON] отримала кредит у сумі 15246,89 грн. зі сплатою 0,01 % річних строком на 37 місяців. З 2013 року [PERSON] зверталася до банку з заявою про те, що кредитний договір 13.03.2013 року вона не підписувала та не укладала. Згідно відповіді на заяву Центрального РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області від 25.12.2012 року, заява [PERSON] за фактом втрати паспорту громадянки України на імя [PERSON] зареєстрована в ЖЄО Центрального РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області. Відповідно до витягу з бази даних «Відомості щодо осіб, які перетнули державний кордон України» від 08.03.2015 року, [PERSON] виїхала за межі України 25.10.2012 року та повернулася до України лише 13.10.2013 року. Відповідно до висновку експерта №1752 від 16.12.2015 року НДЕКЦ, що підписи від імені [PERSON] в усіх графах кредитного договору від 12.03.2013 року та копії сторінок паспорту - виконані не самою [PERSON], а іншою особою. У відповідності зі ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених особами вимог і на підставі представлених сторонами доказів, а ст. ст. 10, 60 ЦПК України визначають, що кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. \~ Згідно з ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. \~ Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним тощо. Відповідно до вимог ст. 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. За ст. 1055 ЦК України, кредитний договір повинен бути укладений між сторонами в письмовій формі. За ст. 207 цього Кодексу, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). З огляду на наведене, суд вважає встановленим, що [PERSON] не підписувала вищезазначений кредитний договір , отже його не можна вважати таким , що вчинений у формі, встановленій законом, а отже є таким, що не відповідає вимогам Глави 71 ЦК України. Враховуючи, що оспорюваний кредитний договір не відповідає вимогам ч.1 ст. 203 ЦК України, суд приходить до висновку, що відповідно до частини 1 ст. 215 цього Кодексу він є недійсним, що є підставою для задоволення позову. Також позивач просив стягнути на його користь витрати на правову допомогу у розмірі 4000 грн., що підтверджується Угодою про надання правової допомоги №06 від 07 грудня 2015 року, укладеного між ФОП [PERSON] та [PERSON], та квитанцією товарним чеком №4 від 07.12.2015 року у сумі 4000,00 грн. Згідно Постанови Кабінету міністрів України Про граничні розміри компенсації витрат, повязаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави від 27.07.2006 року, у тому випадку, якщо компенсація сплачується іншою стороною, то граничний розмір компенсації не перевищує суму, що обчислюється виходячи з того, що зазначеній особі, виплачується 40 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи. Виходячи з часу та якості складання позовної заяви, а також участі представника позивача у одному судовому засіданні, суд приходить до висновку, що на користь позивача підлягають стягненню 950 грн. витрат на правову допомогу. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 487 грн. 20 коп.

Outcome: approved