Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-30 00:00:00

В грудні 2014 року позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просить суд визнати його кредитором у договорі банківського вкладу, мотивуючи свої вимоги з урахуванням пояснень в судовому засіданні наступним. Так, між відповідачем та третьою особою 29 грудня 2012 року було укладено Договір банківського вкладу №2630/100/100402 ВАШ СТАБІЛЬНИЙ (далі - Договір), на виконання умов якого третя особа передала відповідачу грошові кошти в сумі 428050,00 грн. на певний строк з умовою автоматичної пролонгації дії договору. В свою чергу, відповідач взяв на себе зобов`язання щомісячно сплачувати проценти за користування цими коштами та за першою вимогою повернути і суму банківського вкладу, і нараховані проценти. 29 вересня 2014 року третя особа шляхом укладення письмового договору відступила своє право вимоги повернення частини суми вкладу за Договором в сумі 200000,00 грн. та вимоги сплати нарахованих процентів за Договором саме із суми 200000,00 грн. В той же час в судовому засіданні позивач неодноразово наголошував на тому, що він заявляє вимоги немайнового характеру, будь-яких претензій щодо виплати йому будь-яких сум по вищезазначеному договору до відповідача він не має. Чому підлягає захисту в судовому порядку, на його думку, його ймовірно невизнане відповідачем право бути кредитором по вищезазначеному договору, пояснити відмовився. Позивач наполягає на тому, що відбулася заміна сторони у зобов`язанні, просив позовні вимоги задовольнити. Представник третьої особи також просив суд ухвалити рішення на користь позивача. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, пояснив, що позивач плутає поняття «кредитор» і «вкладник». Так, сторонами договору банківського вкладу є банк та вкладник, тож і заміна сторони у зобов`язанні, звісно, може мати місце, але в такому випадку до правонаступника переходять тільки права та обов`язки певної сторони, зокрема, в даному випадку і право вимагати повернення всієї суми банківського вкладу та нарахованих відсотків. Проте із такими вимогами позивач до банку не звертався, відтак представник відповідача вважає, що позивач обрав неналежний спосіб захисту свого ймовірно порушеного, невизнаного або оспорюваного права. Надаючи свої доводи представник відповідача акцентував увагу суду на тому, що кредитором особа за викладених позивачем обставин може стати в той час, коли після розміщення оголошення у пресі 26 березня 2015 року і за спливом 30 днів як передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вкладник звернеться з відповідними вимогами, то і стане кредитором. Відтак визнав, що ПАТ «Міський комерційний банк» і відповідав позивачу листами, що кредитором він бути визнаний на час звернень позивача до нього із листами не може, а вимог повернути суму банківського вкладу за Договором він не заявляв. Крім того, представник відповідача висловив своє нерозуміння того, чому особа, яка має передбачено законом право звернутися до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб для отримання 200000,00 грн. в разі, якщо вважає себе стороною за Договором, цього не зробила, що не заперечувалося і позивачем, і представником третьої особи. Заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок останніх в їх сукупності, приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст.214 ЦПК України) Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України) Так, визначеним позивачем предметом даного позову, на чому останній неодноразово наголошував в судовому засіданні, є вимога про визнання його кредитором в Договорі банківського вкладу №2630/100/100402 ВАШ СТАБІЛЬНИЙ, укладеного 29 грудня 2012 року між [PERSON] та ПАТ «Міський комерційний банк», щодо частини суми депозиту в розмірі 200000,00 грн. та нарахованих саме на цю суму процентів. В той же час, вимога про стягнення будь-яких сум останнім не порушується зараз, як не порушувалася безпосередньо перед відповідачем раніше. Судовим розглядом встановлено, що 29.12.2012 між ПАТ «Міський комерційний банк» та [PERSON] було укладено Договір банківського вкладу №2630/100/100402 ВАШ СТАБІЛЬНИЙ, згідно умов якого [PERSON] розмістив на рахунку [NUMBER] 10000,00 грн. строком на 385 днів на певних умовах, зокрема, платності та можливості з боку [PERSON] поповнювати зазначений рахунок (а.с.9, 103) Як вбачається із п.1.3 даного договору, в разі, якщо вкладник не витребує всю суму вкладу по закінченню строку дії цього договору (18.01.2014), Договір вважається продовженим на той самий термін на умовах, що діють на момент продовження (а.с.104) Сторони не надали суду доказів в розумінні ст. ст. 59-60 ЦПК України того, що [PERSON] звертався до ПАТ «Міський комерційний банк» із будь-якими заявами щодо повернення суми банківського вкладу за Договором. Будь-яких інших відомостей на спростування цього матеріали справи також не містять. Відтак дія Договору автоматично пролонговувалась. Також суду не надано будь-яких доказів того, що на даний час цей Договір розірвано. З матеріалів справи вбачається, що з початку укладення вищезазначеного договору до 18 січня 2014 року третьою особою на вищезазначений рахунок за Договором було внесено грошові кошти, загальна сума яких на відповідному рахунку склала 428050,00 грн., що підтверджується квитанціями (а.с.9-15) 29.09.2014 між третьою особою та позивачем було підписано договір про відступлення права вимоги, в якому зазначено, що [PERSON] відступає [PERSON] своє право вимоги повернення частини суми вкладу за Договором в сумі 200000,00 грн. та саме на цю частину нарахованих відсотків (а.с.16) При цьому, в самому тексті даного договору про відступлення права вимоги містяться посилання на те, що цей договір є «Додатковою угодою» без зазначення до якої угоди чи договору він йде додатком. Відповідаючи на запитання суду, чи цей договір відступлення права вимоги і є додатковою угодою і якщо так, то до якої угоди, і позивач, і представник третьої особи пояснили, що це описка, оскільки можливо перекопіювалося із Додаткової угоди до Договору банківського вкладу №2630/100/100402 ВАШ СТАБІЛЬНИЙ, який як в ньому зазначено був укладений пізніше, а саме 01 жовтня 2014 року (а.с.20) Яким чином, відбулося копіювання тексту з одного договору, який підписаний в жовтні, в договір, який міг бути підписаний у вересні, позивач відповісти відмовився. Вищенаведене змушує суд критично ставитися до вищезазначених договорів. Більше того, представник відповідача висловив думку, що таким чином третя особа за допомогою позивача намагалася отримати повністю суму банківського вкладу за Договором, оскільки Фонд гарантування вкладів в разі початку ліквідації банку гарантує виплату вкладникам суми лише в розмірі 200000,00 грн., а за Договором [PERSON] мав на депозитному рахунку 428050,00 грн. Проте оскільки будь-які вимоги [PERSON] чи [PERSON] матеріального характеру не заявляли, це питання відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України судом більше не досліджувалось. Відповідно ж до статті 512 ЦК України заміна кредитора в зобов`язанні може мати місце внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Отже відступлення права вимоги являє собою договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредиторові у випадках, встановлених законом. Згідно ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна осіб у зобов`язанні пов`язана з тим, що попередні учасники зобов`язань вибувають з цих відносин, а їх права та обов`язки переходять до суб`єктів, які їх замінюють. Вимога, що передається іншій особі в порядку цесії, переходить до неї в тому обсязі, в якому вона раніше належала цементові. Так, заслуговує на увагу той факт, що умовами п.1.3, п.п. 4.1.3, 4.2.1, 4.2.2, 4.3.2 Договору не передбачена можливість повернення навіть за вимогою вкладника частини суми банківського вкладу (а.с.104, 105) Аналізуючи природу вищезазначених договорів, суд звертає увагу позивача на те, що згідно ч.1 ст.1058 ЦК України зміст договору банківського вкладу зводиться до зобов`язання однієї сторони - вкладника згідно договору надати грошові кошти для зарахування (обліковування) їх на конкретний депозитний рахунок та відповідно зобов`язання другої сторони - банку нараховувати відсотки за користування грошима вкладника та повернути вклад (повністю) разом із нарахованими відсотками або за закінченням строку дії договору, або на першу вимогу вкладника тощо. Будь-яких розпоряджень же по відкриттю нового рахунку на [PERSON] чи розпоряджень [PERSON] про переведення частини коштів на інший рахунок останні ПАТ «Міський комерційний банк» також не надавали, і це ними не оспорювалось в судовому засіданні. Банківська установа позбавлена можливості за власною ініціативою такі рахунки відкривати навіть за наявності вищезазначеного договору про відступлення права вимоги за відсутності заяви особи про відкриття рахунку та розпорядження вкладника про переведення грошових коштів з його рахунку (п.4.3.3. Договору а.с.105) Відтак твердження позивача про те, що відповідач не визнає останнього як сторону у певному зобов`язанні є неспроможним. Позивач та третя особа не вчинили конкретних дій, передбачених законодавством для того, щоб у відповідача за викладених позивачем підстав позову виникли будь-які зобов`язання перед останнім. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України судом також не досліджується і відповідність закону і умовам укладеного між третьою особою та відповідачем договору про відступлення права вимоги, укладеного між третьою особою та позивачем, в контексті можливості заміни сторони у зобов`язанні шляхом передачі права вимоги саме на частину суми банківського вкладу. Згідно п.4.2.2 Договору вкладник зобов`язаний при розпорядженні коштами на рахунку дотримуватись вимог, встановлених цим договором та чинним законодавством України, включаючи нормативно-правові акти Національного банку України. Також пунктом 4.3.3. передбачено обов`язок ПАТ «Міський комерційний банк» виконувати належним чином доручення вкладника, пов`язані з рухом коштів на рахунку в порядку та при дотриманні вимог, встановлених чинним законодавством України, включаючи нормативно-правові акти Національного банку України. Відтак [PERSON] не пройшов обов`язкову ідентифікацію клієнта, що відповідно до Постанови Національного банку України №492 від 12.11.2003 року «Про затвердження Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах» (із відповідними змінами згідно Постанови Правління Національного банку України №273 від 26.06.2012 року) позбавляє будь-який банк можливості тільки на підставі договору про відступлення права вимоги за власною ініціативою відкривати рахунки на ім`я третіх осіб чи то відкривати і вести анонімні рахунки. Щодо доводів позивача про те, що ПАТ «Міський комерційний банк» не визнає його як «кредитора», то в даному випадку суд вважає такими, що заслуговують на увагу доводи представника відповідача про те, що в зобов`язанні за Договором банківського вкладу банк може визнавати лише вкладника, з вимогами ж про стягнення грошових коштів як неодноразово зазначалося судом вище позивач до банку не звертався. Відтак суд вважає обґрунтованим твердження представника відповідача про те, що жодних зобов`язань у ПАТ «Міський комерційний банк» перед [PERSON] не виникло. Також слід зазначити, що Постановою Правління Національного Банку України від 20.11.2014р. №732 ПАТ «Міський комерційний банк» було віднесено до категорії неплатоспроможних, а з 21 листопада 2014 року введено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 19.03.2015 № 187 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Міський комерційний банк», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20.03.2015 № 64 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Міський комерційний банк», та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Міський комерційний банк», та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «Міський комерційний банк», [PERSON] строком на 1 рік з 20.03.2015 по 19.03.2016 включно. Згідно ст.1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» цим законом визначаються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб. Відносини, що виникають з приводу створення, функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Національного банку України. Положення статей 49, 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» свідчать про те, що за умови початку процедури ліквідації банку застосовуються норми спеціального закону і вимоги кредиторів задовольняються в порядку черговості в межах ліквідаційної процедури. Інформацію про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Міський комерційний банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку було опубліковано Фондом гарантування вкладів фізичних осіб в газеті «Голос України» від 26 березня 2015 року, відповідно вимоги кредиторів банку приймалися до 24 квітня 2015 року включно (п.5 ч.3 ст.45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб») Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників в межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами (ч.2 ст.45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб») Судом достовірно встановлено і це не оспорюється сторонами, що позивач із заявами до ПАТ «Міський комерційний банк» про включення його до реєстру акцептованих вимог кредиторів не звертався. Розглядаючи ж справу відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] до ПАТ «Міський комерційний банк». На підставі викладеного та

Outcome: dismissed