Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-28 00:00:00

В жовтні 2007р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 2-6 т.1) до відповідача ЗАТ «АБС-УКР», яке змінило свою назву на ПрАТ «АБС-УКР», в якому просив суд: стягнути з відповідача на свою користь у відшкодування матеріальної шкоди 162149,84 грн.; у відшкодування моральної шкоди 200000,0 грн., а також понесені судові витрати. Судом до участі у справі, в якості третьої особи було притягнуто ГБК «Покровський». Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що йому на праві приватної власності, на підставі договору купівлі - продажу від 09 жовтня 2000р., належав гаражний бокс [ADDRESS]. Право власності було зареєстровано 01 грудня 2003р. КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна». На думку позивача, в листопаді 2006р. вказаний гаражний бокс було демонтовано відповідачем, про що було повідомлено позивача листом, речі які були у вказаному гаражному боксі були передані на відповідальне збереження відповідачу. Позивач вважає, що його гаражний бокс було знесено безпідставно, оскільки його фактично позбавлено права власності, шляхом знищення майна і позбавлення права власності на речі, які знаходились в гаражному боксі. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір неможливо, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом для захисту своїх порушених прав. Не погоджуючись з первісним позовом, відповідач ПрАТ «АБС-УКР» звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з зустрічним позовом (а.с. 29-35 т.1) до [PERSON], [PERSON], Головного управління житлового забезпечення КМДА, треті особи: КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», Головне управління юстиції у м. Києві, в якому просив суд, з урахуванням поданої заяви про зміну предмету зустрічного позову (а.с. 244-246 т.1): визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності на гараж багатобоксовий від 29 липня 2000р. серії ГБ № 47003, видане [PERSON] на гаражний бокс [ADDRESS]; скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] в КП «Київьке міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» (від 01 вересня 2000р., в реєстровій книзі № 110, за реєстровим № 26690) на зазначений вище гаражний бокс [ADDRESS]; визнати [PERSON] таким, що не набув права власності на вищезазначений гаражний бокс; визнати недійсним договір купівлі - продажу від 09 жовтня 2000р. за реєстровим № 20-4212 гаражного боксу [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON]; скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON], в КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» від 01 грудня 2003р., в реєстровій книзі № 110 за реєстровим № 26690 на гаражний бокс [ADDRESS]. Свої зустрічні позовні вимоги, позивач за зустрічним позовом обґрунтовував тим, що введення в експлуатацію спірного гаражного боксу, реєстрація права власності відповідачів за зустрічним позовом: [PERSON], [PERSON] була проведена в порушення вимог чинного законодавства, а тому позивач, як користувач земельної ділянки, вимушений був звернутись до суду з вказаним зустрічним позовом, і просив суд на підставі положень ст. ст. 16, 21, 376, 393 ЦК України, ст. ст. 125, 126, 212 ЗК України, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» його задовольнити. В судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] первісний позов підтримав, просив суд його задовольнити, наголошуючи, що про знесення свого гаражного боксу він дізнався постфактум, саме від відповідача за зустрічним позовом, просив суд зустрічний позов залишити без задоволення. В подальшому позивач за первісним позовом подав на адресу суду заяву, в якій просив суд здійснювати розгляд справи у його відсутність. Представник відповідача за первісним позовом/позивача за зустрічним позовом просила суд відмовити в задоволенні первісного позову, наголошуючи, що відповідачем за первісним позовом не було знесено гараж позивача за первісним позовом, і вимоги позивача про відшкодування йому матеріальної і моральної шкоди є безпідставними, та просила суд зустрічний позов задовольнити, з підстав, зазначених в ньому. Решта учасників процесу в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи оповіщалися в установленому законом порядку, поважності причин неявки суду не повідомили. Суд, заслухавши пояснення позивача за первісним позовом/відповідача за зустрічним позовом, представника відповідача за первісним позовом/позивача за зустрічним позовом, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а зустрічний позов слід залишити без задоволення з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 09 жовтня 2000р. між [PERSON] (позивачем за первісним позовом) її [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу гаражного боксу, відповідно до якого [PERSON] було придбано гаражний бокс [ADDRESS]. Договір було посвідчено державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Якименко В.О. (зареєстровано в реєстрі за № 20-4212). Згідно цього договору позивач набув право власності на зазначений вище гаражний бокс [ADDRESS]. Право власності позивача на зазначений гаражний бокс зареєстроване КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» 01 грудня 2003р. Судом встановлено, що розпорядженням Київської міської державної адміністрації № 1187 від 02 липня 2004 р. відповідачу за первісним позовом було надано дозвіл на реконструкцію та забудову території, обмеженої [ADDRESS], [ADDRESS], [ADDRESS]. Рішенням Київської міської ради від 28 грудня 2004 р. №1088/2498 земельна ділянка загальною площею 2,38 га була передана відповідачу за первісним позовом у довгострокову оренду на 25 років для будівництва житлового комплексу з вбудовано-прибудованими приміщеннями соціального призначення та підземним паркінгом в кварталі, обмеженому вищезазначеними вулицями. Відповідно до п.5.6 розпорядження Київської міської державної адміністрації від 02 липня 2004р. р. №1187 відповідачу за первісним позовом належить забезпечити членів автокооперативу «Покровський» машиномісцями в критому паркінгу на території, прилеглій до кварталу, обмеженому [ADDRESS], [ADDRESS], [ADDRESS]. Пунктом 5.5 зазначеного рішення Київської міської Ради за №1088/2498 закріплено, що відповідач за первісним позовом майново-правові питання повинно вирішувати в установленому порядку з врахуванням умов, викладених у розпорядженні Київської міської державної адміністрації від 02 липня 2004 р. №1187 із змінами, внесеними розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 14 вересня 2004 р. за №1723. Судом встановлено, що 07 листопада 2006р. у порядку примусового виконання виконавчого документу № 31/377 від 04 липня 2006р. Господарського суду м. Києва та вимоги старшого державного виконавця від 02 листопада 2006р. № 892/23 були демонтовані окремі гаражі ГБК «Покровський». Під час демонтажу суміжних з гаражним боксом [ADDRESS] елементів конструкції, через колишнє будівництво боксів без дотримання будівельних норм, бокс, який належав позивачу за первісним позовом втратив свою несучу здатність, спричинив загрозу обвалу і травмування працюючого персоналу, відповідачем за первісним позовом було прийнято рішення на підставі експертного висновку демонтувати і гаражний бокс позивача за первісним позовом, рішення було прийнято за експертним висновком фахівців ДНДІБК, а все майно було передано для тимчасового зберігання відповідачу за первісним позовом (а.с. 9 т.1). Постановою Вищого господарського суду України від 27 вересня 2007р. було скасовано рішення Господарського суду м. Києва від 04 липня 2005р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 08 грудня 2005р. у справі № 31/377, на підставі яких вбуло видано наказ (виконавчий документ № 31/377 від 04 липня 2006р.), в подальшому ухвалою Господарського суду м. Києва від 23 грудня 2013р. позов ЗАТ «АБС-УКР до ГБК «Покровський» про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та повернення самовільно зайнятої земельної ділянки законному залишено без розгляду (а.с. 211-215 т.1). Згідно Акту демонтажу аварійних будівель від 18 листопада 2006р. демонтаж гаражу позивача за первісним позовом проводився у його відсутність, про сам факт демонтажу його не було повідомлено, а також зазначений демонтаж було здійснено за кошти та силами працівниками відповідача за первісним позовом (а.с. 26-28 т.1), як і був відсутній позивач за первісним позовом, коли здійснювався опис належного йому майна, яке перебувало на збереженні в цьому гаражному боксі. В обґрунтування правомірності своїх дій, відповідачем за первісним позовом було надано висновок фахівців ДНДІБК від 17 листопада 2006р. (а.с. 21-25), який на думку сторони відповідача за первісним позовом є експертним. Судом вказаний висновок оцінюється критично, оскільки він не містить ні вступної, ні дослідницької частини, ні самих висновків. З його змісту не вбачається, які питання ставилися на вирішення спеціалістам, коли і ким здійснювався огляд об'єкту дослідження. Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном, як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. У відповідності з ст. 8 ЦПК України, суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких дана Верховною Радою України, суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Стаття 321 ЦК України встановлює, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Із матеріалів справи вбачається, що всупереч зазначеним нормам закону позивач був фактично позбавлений майна, що належало йому на праві власності із порушенням порядку встановленого законодавством, а саме - за відсутності рішення суду чи іншого документу, що дозволяв би будь-якій особі порушити право власності позивача на належний йому гаражний бокс. Згідно із ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. В своїх запереченнях на первісний позов, представник відповідача за первісним позовом наголошувала, що знесення гаражного боксу позивача за первісним позовом відбулося за крайньої необхідності. За таких обставин, суд дійшов висновку, що відповідач за первісним позовом при виконанні рішення Господарського суду м. Києва по справі № 31/377 порушив права позивача (право власності), що призвело до заподіяння позивачу збитків. У відповідності ч. 1 ст. 1171 ЦК України, шкода, завдана особі у зв'язку із вчиненням дій, спрямованих на усунення небезпеки, що загрожувала цивільним правам чи інтересам іншої фізичної або юридичної особи, якщо цю небезпеку за даних умов не можна було усунути іншими засобами (крайня необхідність), відшкодовується особою, яка її завдала. Особа, яка відшкодувала шкоду, має право пред'явити зворотну вимогу до особи, в інтересах якої вона діяла. Згідно з висновком про вартість майна (а.с. 115 т. 1) вартість гаражного боксу, який належав позивачу за первісним позовом на час його знесення складає 263000,0 грн. Враховуючи те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 11 ЦПК України), і позивачем за первісним позовом при зверненні з первісним позовом була зазначена вартість належного йому гаражного боксу у розмірі 150000,0 грн., то суд вважає, що саме ця сума підлягає стягненню з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом у відшкодування вартості гаражного боксу. Стосовно вимог позивача за первісним позовом, про стягнення вартості речей у сумі 12149,84 грн., які зберігалися в гаражному боксі і в подальшому були втрачені з вини відповідача за первісним позовом, то в цій частині позов не підлягає задоволенню, оскільки позивачем за первісним позовом не підтверджено вартість та наявність цих речей у гаражному боксі позивача за первісним позовом. Частиною 1 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. У відповідності з п.3) ч. 2 цієї статті моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Враховуючи роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, даних у п.9 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за № 4 від 31 березня 1995 р., згідно з якими розмір відшкодування моральної шкоди визначається в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеню вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, при визначенні розміру моральної шкоди суд враховує, що діями відповідача за первісним позовом, позивачу за первісним позовом було заподіяно моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, які останній зазнав у зв'язку із знищенням його гаражного боксу та неможливості його відновлення, не надання йому замість знищеного гаражного боксу парко місця за адресою місцезнаходження гаражного боксу, що спричинило у нього негативні зміни у звичайних умовах його життя, що зумовлено витраченням часу на документальне оформлення знесення гаражного боксу, тривалого захисту свого порушеного права в суді, в зв'язку з чим позивачу за первісним позовом були спричинені моральні страждання, а тому суд вважає, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню у розмірі 10000,0 грн., які підлягають стягненню з відповідача за первісним позовом. Доводи представника відповідача за первісним позовом, що вимоги позивача за первісним позовом не можуть бути задоволенні, в зв'язку з процедурою санації відповідача за первісним позовом, судом оцінюються критично, оскільки з відповідним позовом позивач за первісним позовом звернувся до суду в жовтні 2007р., а процедура санації відповідача за первісним позовом була встановлена до 29 квітня 2014р. (а.с. 27 т.2). Стосовно зустрічних позовних вимог, то суд вважає, що вони не підлягають задовленню виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). За змістом ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Положеннями ч. 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ч. 1, 2 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Звертаючись до суду з зустрічним позовом, сторона позивача за зустрічним позовом просила суд задовольнити вимоги на підставі ст. ст. 16, 21, 376, 393 ЦК України, однак на спірні правовідносини вказані норми Закону не можуть розповсюджуватись. Крім того, в судовому засіданні представник позивача за зустрічним позовом не могла пояснити суду, яким чином набуття права власності відповідачами: [PERSON], [PERSON] могло порушити права позивача за зустрічним позовом, якщо рішенням Київської міської ради за №1088/2498 земельна ділянка загальною площею 2,38 га була надана позивачу за зустрічним позовом в користування лише 28 грудня 2004 р., тобто вже після реєстрації права власності на спірний гаражний бокс. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені зустрічні позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: partial