Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-19 00:00:00

В грудні 2016 р. [PERSON], [PERSON] звернулись з позовом, яким просили про визнання права власності на земельні ділянки. Свої вимоги мотивували тим, що відповідно до договору купівлі-продажу від 08.09.1998 р. позивачці [PERSON] належить 51/100 частка домоволодіння № 41 по вул. Кірова (Троїцькій) в м. Миколаєві, [PERSON] також належить 49/100 часток вказаного домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу. Однак позивачі при придбанні часток домоволодіння не оформлювали право власності на земельні ділянки, розташовані за адресою домоволодіння, в звязку з чим вони не мають можливості розпорядження своїми правами власників в повному обсязі. З огляду на наведене, позивачі просили суд визнати за [PERSON] право власності на 51/100 частку земельної ділянки для обслуговування житлового будинку №41 по вул. Кірова у м. Миколаєві; визнати за [PERSON] право власності на 49/100 часток земельної ділянки для обслуговування житлового будинку № 41 по вул. Кірова у м. Миколаєві. В судовому засіданні представник позивачів заявлені за позовом вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не зявилися, повідомлялися судом про розгляд справи належним чином. Причини неявки суду не повідомили.\~ Згідно ухвали суду проводиться заочний розгляд справи. Дослідивши надані докази, матеріали інвентаризаційної справи, суд встановив таке. 51/100 часток домоволодіння № 41 по вул. Кірова (Троїцькій) в м. Миколаєві належали [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, реєстровий № 5-2343 від 05.12.1997 р., зареєстрованого в БТІ за реєстровим № 7436 від 05.12.1997 р. та Державного акта на право приватної власності на землю серії І-МК №012509 від 15.07.1997 р., виданого на підставі рішення виконкому Миколаївської міської ради народних депутатів № 368 від 01.07.1997 р., зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю за №561 від 15.07.1997 р. Згідно Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21.09.2017 р. вказаний договір купівлі-продажу визнано дійсним. Відповідно до Договору дарування частки житлового будинку від 02.06.2004 р. [PERSON] подарував [PERSON] 49/100 часток житлового будинку №41 з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд. В обґрунтування своїх вимог позивачі посилаються на те, що вони придбали частки вищевказаного домоволодіння на законних підставах та вважали, що разом із правом власності на домоволодіння до них перейшло право власності на земельні ділянки, на яких воно розташоване. Проте, в подальшому позивачам стало відомо, що право власності на земельні ділянки, розташовані за адресою їх домоволодіння належить відповідачам, що в свою чергу є порушенням прав позивачів, оскільки при отриманні права власності на частини домоволодіння до них перейшло право власності на відповідні земельні ділянки. Відповідно до ч.1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна має право предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Згідно з п. 18\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 року № 7\~з наступними змінами та доповненнями, вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі\~статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до\~статті 120 ЗК\~Законом України від 27 квітня 2007 р. N 997\~і згідно зі\~статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. Аналіз змісту даних норм закону дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу права на земельну ділянку при переході права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Відповідно\~ до ч.1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Суд оцінює докази відповідно до вимог ст.ст. 76-81, 263,264 ЦПК за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність, достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог і заперечень. Слід зазначити, що відповідачами посилання та обґрунтування позивачів щодо переходу до них прав власності на земельні ділянки, розташовані під їх будівлями за адресою: м. Миколаїв, вул. Кірова (Троїцька),41, не спростовано та доказів зворотнього суду не надано. Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що позивачі не мають можливості усунути порушення їх прав на теперішній час в позасудовому порядку, суд вважає, що заявлені вимоги є обґрунтованими та\~ підлягають задоволенню.

Outcome: approved