Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-15 00:00:00

В жовтні 2016 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовною заявою до [PERSON] (далі по тексту - відповідач 1), [PERSON] (далі по тексту - відповідач 2), [PERSON] (далі по тексту - відповідач 3), третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Шевченківський районний відділ Державної міграційної служби України в м.Києві, відповідно до якої просив визнати відповідача 2 таким, що втратив право користування квартирою, розміщеною за адресою: [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач та відповідач 1 є співвласниками спірної квартири в рівних частинах, тобто сторонам належить по 1/2 частини квартири, порядок користування якою встановлений за рішенням суду. Разом з тим, в 2011 році відповідач 1 надала дозвіл на реєстрацію в спірній квартирі відповідача 2, згоду що позивач не надавав. Так як позивач не надавав згоду на реєстрацію відповідача 2 в квартирі, а реєстрація останнього порушує право власності позивача, останній вважає, що відповідач 2 має бути визнаний таким, що втратив право користування спірною квартирою, у зв'язку з чим звернувся з позовом до суду. В судовому засіданні позивач, представник позивача позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити в повному обсязі. Відповідачі в судовому засіданні заперечували проти позову, проте під час вирішення справи по суті покладались на думку суду. Третя особа в судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином, причини неявки суд не повідомляла. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідачів, оцінивши наявні у справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, спірна квартира належала [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві власності. 25.05.2010 рішенням Шевченківського районного суду м. Києва визначено порядок користування вказаною квартирою, виділено в користування [PERSON] та [PERSON] ізольовану кімнату площею 14, 5 кв. м з балконом, а [PERSON] та [PERSON] ізольовану кімнату площею 14,5 кв. м, залишивши кухню, коридор, ванну кімнату та вбиральню в загальному користуванні сторін (а.с. 8-9). Позивач є власником 1/2 частки квартири [ADDRESS], що підтверджується відповідним Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 17.11.2015 (а.с. 7). Відповідач 1 - [PERSON] до 20.04.2016 була власником 1/2 частки квартири [ADDRESS], що підтверджується відповідним Договором дарування від 12.07.2011, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Морозовою С.В., зареєстровано в реєстрі за № 7753. В подальшому між відповідачем 1 та відповідачем 3 - [PERSON] було укладено Договір дарування частини квартири від 20.04.2016, посвідченого приватним нотаріусом Бондаренко Г.О., зареєстрованого в реєстрі за № 1426, за яким новим власником 1/2 частки спірної квартири стала відповідач 3. Судом встановлено, що відповідно до Довідки (Форма № 3), виданої 19.10.2016 Центром комунального сервісу за № 4884, і кімнаті площею 14, 5 кв. м зареєстрований позивач та [PERSON] Сусідами по квартирі зазначена [PERSON], яка займає кімнату площею 14, 5 кв. м. (а.с. 6). В матеріалах справи наявна також Довідка (Форма № 3) за № 5083 від 02.12.2016, видана Центром комунального сервісу, відповідно до якої вбачається, що в кімнаті 14, 5 кв. м зареєстрована відповідач 3, яка є власником особового рахунку та її дядько - [PERSON]. Отже, з вказаного вище вбачається, що як позивач, так і відповідач 3 є власниками 1/2 частки спірної квартири, кожен з них має у користуванні ізольовану кімнату площею 14, 5 кв. м. Згідно ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України), усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч.3 ст. 319 ЦК України). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 1 ст. 356 ЦК України). Згідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Разом з тим, згідно ч. 1 ст. 361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Частиною 1 статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і немає права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до статті 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Вказаною статтею також передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. З перелічених норм закону вбачається, що саме власнику квартири належить право користування та розпорядження своєю квартирою, а також поряд з ним мають право користування цією квартирою і члени його сім'ї. Право члена сім'ї власника квартири на користування квартирою існує лише до тих пір поки право власності на квартиру не припинене, а при втраті права власності членом сім'ї на квартиру, при відсутності відповідного договору з новим власником припиняється й право членів колишнього власника на користування цією квартирою. Частиною 1 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Разом з тим, право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач 3 як власник 1/2 частини спірної квартири має право на власний розсуд розпоряджатися цією власністю, в тому числі продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди, а також реєструвати у вказаній частині квартирі членів своєї сім'ї без згоди на те іншого співвласника, оскільки як вже було встановлено судом, квартира має встановлений режим користування, кожному співвласнику виділено в користування ізольовану кімнату та визначено приміщення, що перебувають в загальному користуванні, як це встановлено рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25.05.2010. Крім того, позивач в судовому засіданні не заперечував той факт, що відповідач 2 - [PERSON] проживає в кімнаті, виділеній у користування відповідачу 3 - [PERSON] та з дозволу останньої. Тому, враховуючи вище викладене, а також ту обставину, що позивачем самостійно обрано спосіб захисту порушеного права, суд вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки саме відповідачу 3 в даному випадку належить право звертатись із вимогою про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням з підстав, передбачених законодавством. Крім того відсутність згоди позивача на реєстрацію у спірній квартирі відповідача 2 не є підставою для визнання останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Outcome: dismissed