Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-03 00:00:00

В грудня 2013 року позивач звернувся до суду із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю ВКФ «Горизонт-2088» про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що з 26.06.2012 року по 02.09.2012 року позивач працював на ВКФ «Горизонт-2088». Відповідач своєчасно не виплачував йому, заробітну плату. За весь період роботи на даному підприємстві йому виплачено 1500 грн. Заборгованість по заробітній платі складає 4583,34 коп. В вимог трудового законодавства, позивачу в день звільнення не були виплачені належні йому суми , а саме компенсація за невикористану відпустку (9 днів ) у сумі 1244,33 грн. У день звільнення позивач звернувся до відповідача з заявою про видачу йому довідки про суму заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку. Однак у прийнятті заяви йому було відмовлено. Позивач просить притягнути відповідача до цивільної-правової відповідальності за затримку розрахунку при звільненні та стягнути з нього середній заробіток за час затримки розрахунку до моменту фактичного розрахунку, який станом 25.12.2013 року склав 55206,90 грн. Як зазначив позивач, відповідач своїми неправомірними діями заподіяв йому не тільки матеріальну, а й моральну шкоду. Позивач є головою сім'ї, він опинився в ситуації, коли він був не в змозі забезпечити нормальне життя його родини. На момент роботи на даному підприємстві, він мав неповнолітню донька і платив аліменти. У зв'язку з тим, що підприємство з ним не розрахувалось і не виплатило належні йому виплати, утворилась заборгованість по аліментах в сумі 1750 грн. на яку була нарахована пеня. Крім того , на той момент, позивач мав кредит у банку і знову таки не зміг вчасно внести платіж у сумі 1500грн , на який була нарахована пеня. Все це призвело до проявів нервозності у відношенні з близькими йому людьми. У зв'язку з невиплатою відповідачем заробітної плати та належних мені виплат, він постійно хвилювався, не міг нормально спілкуватися з оточуючими і близькими людьми , що призводило до конфліктів. Моральні переживання виразилися у сильному головному болю і підвищенні артеріального тиску. Так через неправомірної поведінки відповідача був порушений нормальний уклад його життя, позивач повинен був докладати додаткові зусилля для організації свого життя , життя своєї родини. За викладених обставин позивач оцінив заподіяну йому моральну шкоду у 5000 грн. Позивач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, однак доказів поважності своєї неявки або заяви про розгляд справи в його відсутність до суду не надав, у зв'язку з чим на підставі п. 4 ст. 169 ЦПК України, суд ухвалив справу розглянути у його відсутність на підставі наявних у ній матеріалів. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Згідно статті 1 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 8 Цивільного кодексу України визначає законодавство, відповідно до якого суд вирішує справи. Суд вирішує справи відповідно до Конституції України законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Частина 1 статті 11 Цивільного процесуального кодексу України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень проти них. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у розгляді справи. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі щодо яких виникає у сторін спір, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 2 КЗпП України, а також ч.2 ст. 43 Конституції України, встановлено право особи на отримання заробітної плати за працю. Згідно ч.1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 83 КЗпП України встановлено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. У відповідності зі ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно з вимогами ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.1 ст.21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату свєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору. Ст.238 КЗпП України - задоволення грошових вимог, при розгляді трудових спорів з питань по грошовим вимогам, орган, що розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові відповідних сум, без обмеження будь яким терміном. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 19.10.2000 року № 2050-ІІ, затвердженої положенням «Про порядок компенсації працівникам частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати» та ст. 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено компенсацію працівникам частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати. Відповідно до абз.3 п.2 Постанови КМУ від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяця роботи, що передують події, з якої пов'язана відповідна виплата. Згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до положень статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з пунктом 5 роз'яснень Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 р. за №4 «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, як вбачається із пункту 9 роз'яснень Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 р. за №4 «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого -спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Судом встановлено, що позивача було прийнято на роботу на ТОВ ВКФ «Горизонт-2088» 02 липня 2012 року відповідно до наказу № 1-ок та 02 вересня 2012 року його було звільнено за згодою сторін відповідно до наказу № 42/1-ок, про що свідчать відповідні записи у трудовій книжці позивача серії [NUMBER]. Судом також встановлено, що відповідачем не була виплачена позивачу заробітна плата за липень-серпень 2012 року в розмірі 4583,34 грн.; компенсація за невикористану відпустку в розмірі 1244,33 грн., що призвело до утворення заборгованості за весь час затримки виплати заробітної плати та належних сум у розмірі 55206,90 грн. за період з 03.09.2012 року по 25.12.2013 рік. Отже, проаналізувавши долучені до матеріалів цивільної справи письмові докази, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача на її користь заборгованості по заробітній платі за липень-серпень 2012 року в розмірі 4583,34 грн., грошової компенсації за всі не використані дні щорічної відпустки в розмірі 1244,33 грн., а також заборгованості за весь час затримки виплати заробітної плати та належних сум у розмірі 55206,90 грн. за період з 03.09.2012 року по 25.12.2013 рік ґрунтуються на законі та підлягають задоволенню в повному обсязі. В свою чергу вимоги позивача про стягнення з відповідача відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000 грн. обґрунтовані лише частково, отже суд, враховуючи той факт, що немає і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи; ступінь моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків та об'єм додаткових зусиль для організації свого життя, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 2000 грн. Таким чином, з огляду на фактично встановлені під час розгляду обставини даної цивільної справи, суд вважає, що позовна заява [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю ВКФ «Горизонт-2088» про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації, обґрунтована лише частково та підлягає частковому задоволенню. Згідно ч.1 п.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин. Відповідно до вимог ч.3 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Отже з урахуванням вимог Закону України «Про судовий збір», відповідач повинен сплатити на користь держави судовий збір за подання позовної заяви позовної заяви із вимогами майнового та немайнового характеру в розмірі 853,95 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial