Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-22 00:00:00

Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] позовні вимоги визнали, щодо їх задоволення не заперечували, просили розглянути справу в попередньому судовому засіданні у їх відсутності. Позивач на задоволенні позову наполягала, просила розглянути справу без її участі. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання. Відповідно до ч.4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія технічного паспорту на квартиру № 45 у житловому будинку № 70 розташованому по вул. Леніна в м. Рені Одеської області; копія свідоцтва про право власності на житло № 55 від 26.04.1993 р.; копія довідки РБТІ № 11 від 06.05.2015 р.; Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач [PERSON] звернулася до суду із вищевказаними вимогами, зазначивши, що відповідачам [PERSON], [PERSON], [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло № 55 від 26.04.1993 р. належить квартира [ADDRESS] У 2003р. [PERSON], [PERSON], [PERSON]., як власники вищезазначеної квартири, не маючи на той час відповідних правовстановлюючих документів на нерухомість, продали позивачці квартиру, передавши у володіння та користування фактично належну їм нерухомість. Тоді ж позивачка заселилася на житлоплощу вищевказаної квартири, з того часу мешкає там, вважаючи себе фактично її власником. Отже, з 2003р. по теперішній час позивачка фактично, відкрито володіє квартирою № 45 у житловому будинку № 70 розташованому по вул. Леніна в м. Рені Одеської області, стежить за її технічним станом, сплачує за утримання комунальні послуги та ін. На момент фактичної передачі у володіння та користування нерухомості сторони по справі не могли оформити її у письмовому вигляді та засвідчити нотаріально, оскільки [PERSON], [PERSON], [PERSON], на той час ще не оформили правовстановлюючі документи на квартиру. На неодноразові звернення позивачки до власників з проханням переоформити квартиру на її ім я, відповідачі запевняли її що документи виготовляються. Так, у 2004 р. навіть був виготовлений технічний паспорт на квартиру, пізніше власники намагалися здійснити технічну інвентаризацію квартири, проте позивачка так і не отримала жодних документів на квартиру. У звязку із вищевикладеними обставинами [PERSON] вважає, що має право на вказану квартиру, оскільки з 2003р. відкрито володіє та безперервно користується нею, слідкує за її технічним станом, провела газове опалення, поточні та капітальні ремонтні роботи, несе витрати у звязку із її утриманням, як фактичний власник нерухомості, отже з підстав ст. 344 ЦК України набула права власності на вказану квартиру. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] вимог щодо належної їм квартири не мають, не претендують на неї та не заперечують щоб позивачка оформила право власності на квартиру на своє імя, про що надали відповідну заяву. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки її доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Згідно із ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. За ч. 1, 3 ст. 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. В силу ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відповідно до вимог п. 1 та 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. Правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом (тобто з 01 січня 2001 року). Як виходить з доводів позивача, у 2003р. між нею та [PERSON], [PERSON], [PERSON], фактично була досягнута домовленість про передачу у володіння та користування квартири [ADDRESS] Письмово та в нотаріальному порядку сторони цю угоду не оформляли за незалежними від позивачки причинами. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] вимог щодо належної їм квартири не мають, не претендують на неї та не заперечують щоб позивачка оформила право власності на квартиру на своє імя, про що надали відповідну заяву. Таким чином, з 2003р. по теперішній час позивачка безперервно, відкрито володіє квартирою, сплачує всі належні платежі, як фактичний власник нерухомості, розпоряджається нею, проводить поточні ремонти, опалення та ін. За весь час володіння позивачкою квартирою, відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] як власники квартири, не предявляли до позивачки жодних вимог про витребування нерухомості, не брали участі у її утриманні та не несли витрат по сплаті належних платежів. На момент розгляду справи в суді [PERSON], [PERSON], [PERSON] не заперечували щодо фактів, вказаних у позові, визнали позовні вимоги в повному обсязі. Таким чином, суд встановив, що володіння позивачкою квартирою є добросовісним (тобто позивачка вважала, що вона володіє нерухомістю з законних підстав, оскільки була фактично досягнута домовленість про передачу у володінні та користуванні нерухомості), правомірним, відкритим (позивачка, вважаючи себе власником, сплачувала комунальні платежі за утримання квартири, розпоряджається нею та ін.) та безперервним. Таким чином, суд вважає, що квартира цілком з законних підстав було передано у володіння та користування [PERSON] внаслідок чого остання набула право власності на неї за набувальною давністю. З урахуванням викладених позивачами та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити вимоги позивача щодо визнання за нею права власності на квартиру.

Outcome: approved