Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-02 00:00:00

Відповідачі у судові засідання, які призначалися на 24.06.2019р., 04.07.2019р., 03.09.2019р., будучи належним чином сповіщені, не явилися, про причину неявки суд не сповістили. У зв`язку із неявкою, а також за клопотанням позивача, відповідачі про розгляд справи були повідомлені в порядку ч.11 ст. 128 ЦПК України, яка передбачає, що з опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, однак, вони знов не явились. Відзиву на позов не надали. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] на задоволенні позову наполягав, просив про розгляд справи без його участі. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія рішення іменем Словацької Республіки від 23.06.2008р. про усиновлення дитини (та його переклад); копія свідоцтва про шлюб [PERSON] та [PERSON] від 23.01.2004р. (та його переклад); копія довідки про склад сім`ї позивача; копія довідки КП «Ренійське БТІ» від 26.12.2017р. ; копія технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , оформленого на ім`я сторін у справі; копія свідоцтва № 248 про право власності на житло від 12.11.2001р. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач, діючий через свого представника, звернувся до суду із вищезгаданими вимогами до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , зазначивши, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 12.11.2001р. № 248 йому та відповідачам на праві власності належить квартира [ADDRESS] по 1 / 3 частині кожному з них. Позивач раніше мешкав однією родиною разом із відповідачкою, від даних відносин у них народилася спільна дитина - син [PERSON] ( Алекс). Сімейне життя сторін не склалося, вони розійшлися. Відповідачі більше 15 років тому виїхали на постійне місце проживання до Словацької Республіки, передали позивачу у володіння вищевказану квартиру, позивач продовжує мешкати там. З того часу позивач доглядає за нерухомістю в цілому, мешкає там, зробив в квартирі ремонт, сплачує всі необхідні комунальні платежі та використовує її за належним призначенням. З метою оформлення необхідних правовстановлюючих документів (у зв`язку із тим, що він фактично володіє квартирою та утримує її) позивач звертався до відповідних органів, однак, у позасудовому порядку це питання неможливо вирішити. Що стосується добровільного вирішення питання із відповідачами щодо оформлення нині неналежних йому 2/3 частин квартири на себе, то домовитися також неможливо, оскільки сторони жодних зв`язків не підтримують, відповідачі мешкають в іншій державі, в них склалася інша родина, інше життя. Відповідачі розірвали будь-які стосунки із позивачем, у т.ч. сімейні, батьківські, про це свідчить рішення судового органу Словацької Республіки про усиновлення [PERSON] громадянином [PERSON] , свідоцтво про шлюб відповідачки із [PERSON] . Враховуючи вищенаведене, позивач вимушений був звернутися із позовом до суду. Таким чином, з 2003 р. (з моменту виїзду відповідачів) по теперішній час позивач мешкає на житлоплощі вищевказаної нерухомості, користується квартирою в цілому, фактично, відкрито володіє нею, стежить за технічним станом нерухомості, сплачує за її утримання комунальні послуги, зробив ремонт та ін. У зв`язку із вищевикладеними обставинами [PERSON] вважає, що він набув право власності на квартиру [ADDRESS] а саме на 2/3 її частини, що належали відповідачам), оскільки він з 2003 р. володіє та безперервно користується нею, слідкує за технічним станом квартири, несе витрати у зв`язку із утриманням майна, зберігає у себе всю документацію на квартиру, як власник майна, отже з підстав ст. 344 ЦК України набув право власності на нерухомість. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки його доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно із ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. За ч. 1, 3 ст. 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Як виходить з доводів позивача, у 2003р. законні власники майна (його 2/3 частин) - [PERSON] , [PERSON] залишили йому без належного оформлення документів квартиру [ADDRESS] . У володіння позивача перейшло 2/3 частини квартири, власниками яких є відповідачі. З 2003р. по теперішній час позивач мешкає у даній квартирі. Таким чином, з 2003р. по теперішній час позивач безперервно, відкрито володіє квартирою в цілому, сплачує всі належні платежі, як власник нерухомості, розпоряджається нею, проводить ремонти та ін. За весь час володіння позивачем вищевказаним майном, відповідачі не пред`являли до нього жодних вимог про витребування нерухомості, документів на неї, не брали участі в утриманні майна та не несли витрат по сплаті належних платежів. Будь-яких речей відповідачів у квартирі немає, з 2003р. відповідачі за спірною адресою не з`являлися, зараз мешкають в іншій державі. Таким чином, суд встановив, що володіння позивачем квартирою в цілому є добросовісним, правомірним, відкритим (позивач, вважаючи себе власником житла, сплачував комунальні платежі за його утримання, розпоряджається житлом та ін.) та безперервним. Суд вважає, що 2/3 частини квартири цілком з законних підстав перейшли у володіння та користування [PERSON] , внаслідок чого останній набув право власності на неї за набувальною давністю. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З урахуванням викладених позивачем та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити його вимоги щодо визнання за ним права власності на майно за набувальною давністю.

Outcome: approved