Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-18 00:00:00

В вересні 2015 року позивачка звернулася до суду з даною позовною заявою, в якій просила стягнути з Державного науково-виробничого підприємства «Вега» на користь [PERSON] нараховану, але не виплачену заробітну плату за період серпень-вересень 2014 року у розмірі 2418 грн. 60 коп. та компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 15661 грн. 50 коп. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що вона з 29 червня 1998 року працювала на Державному науково-виробничому підприємстві «Вега». На підставі наказу № 01 від 26 вересня 2014 року вона була звільнена з займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України. В день її звільнення їй було видано трудову книжку та ознайомлено з наказам про звільнення, проте не виплачена заробітна плата за відповідний місяць, а також заборгованість по заробітній платі починаючи з серпня 2014 року по вересень 2014 року. За період її роботи на Державному науково-виробничому підприємство «Вега» є заборгованість по заробітній платі: за серпень 2014 року - 1152,47 грн та за вересень 2014 року - 1266,13 грн, а всього 2418,60 грн. Компенсація за затримку розрахунку на 21 вересня 2015 року складає 15661,50 грн. В судовому засіданні позивачка підтримала свої позовні вимоги та просила задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилалася на обставини, які викладені в її позовній заяві Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог позивачки та просив відмовити їй в повному обсязі. При цьому, вказав, що відповідач дійсно заборгував заробітну плату працівникам за липень, серпень та вересень 2014 року на загальну суму 10236 грн. 87 коп. за вини виконуючого обовязки директора - головного конструктора ДНВП «Вега» з жовтня 2012 року по 02.10.2014 року [PERSON], який нараховував зарплату немаючі достатньо коштів для цього на рахунку підприємства. Частково цьому сприяла [PERSON], яка на той час працювала на підприємстві провідним економістом ДНВП «Вега» та додатково виконувала обовязки касира. Як провідний економіст [PERSON] знала про скрутне становище підприємства, але своєю бездіяльністю допустила порушення статей КЗпП України про своєчасну виплату заробітної плати. Позовна заява [PERSON] містить підроблений документ, а саме копію трудової книжки. Крім того, [PERSON] не додала до позову копію наказу на звільнення для того щоб засвідчити правильність запису про звільнення до трудової книжки. Позивачка була звільнена з підприємства ДНВП «Вега» за власним бажанням 26.09.2014р. Наказ на звільнення № 1-к від 26.09.2014 року був підписаний виконуючим обовязки директора [PERSON]. Позивачка самочинно зробила запис до трудової книжки, який не відповідає наказу про звільнення, та завірила його своїм підписом. Таким чином, запис в трудовій книжці можна вважати підробленим та недійсним. Крім того, [PERSON] повинна була звернутися з заявою про виплату нарахованих грошей до В.О. директора ДНВП «Вега» [PERSON] в день звільнення, або на наступний день після звільнення, якщо зарплату не виплатили в день звільнення. І рішення про виплату зарплати, або не виплату мав приймати керівник, який допустив це порушення. З 30 вересня 2014 року за власним бажанням була звільнена головний бухгалтер підприємства [PERSON] Сам [PERSON] 02.10.2014 року Наказом Міністерства № 58-п був увільнений від виконання обовязків директора - головного конструктора, а 03.10.2014 року був звільнений з підприємства за власним бажанням. На підприємстві залишився один працівник, який не має змоги звільнитися з тієї причини, що нікому передати матеріальні цінності, які на ньому числяться як на матеріально-відповідальній особі. Зарплата з 01 жовтня 2014 року на підприємстві не нараховується. Фінансової діяльності підприємство не веде. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивачки підлягають частковому задоволенню по наступним підставам. Відповідно до ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] працювала у Державному науково-виробничому підприємстві «Вега» на посаді начальника планово-економічного і фінансово-договірного відділу. Згідно Наказу від 26.09.2014 року за № 1-к, [PERSON] була звільнена з займаної посади, на підставі п. 1 ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням. Відповідно до ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до положень ст. 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Разом з тим, відповідач не провів розрахунок з позивачкою в строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Фактично повний розрахунок з позивачкою відповідач не провів й досі, що не заперечувалося й представником відповідача. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ч. 1 ст. 21 вказаного Закону, працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Проте, відповідач не виплатив позивачці нараховану їй заробітну плату, яка за період серпень-вересень 2014 року складає 2418 грн. 60 коп., що також не заперечувалося представником відповідача та пояснювалося відсутністю коштів у підприємства. За таких обставин, з урахуванням вищевказаного, суд вважає необхідним стягнути з Державного науково-виробничого підприємства «Вега» на користь [PERSON] нараховану, але не виплачену заробітну плату за період серпень-вересень 2014 року у розмірі 2418 грн. 60 коп. При цьому, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. За таких обставин, суд вважає необхідним допустити до негайного виконання рішення в частині стягнення з Державного науково-виробничого підприємства «Вега» на користь [PERSON] нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період серпень-вересень 2014 року в межах суми платежу за 1 місяць. Згідно із ч. 1 ст. 117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. За змістом ст. ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України, за своєю сутністю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не належить до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов'язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується у розмірі середнього заробітку. Позивачка просила стягнути з Державного науково-виробничого підприємства «Вега» на її користь компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 15661 грн. 50 коп. за період з 30 вересня 2014 року по 21 вересня 2015 року. Разом з тим, якщо згідно з ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, то з вимогами про компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні працівник може звернутися до суду лише в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, що встановлено ч. 1 ст. 233 вказаного кодексу. Зокрема до таких висновків прийшов й Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року по справі № 1-5/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу. Так, у останньому абзаці п.2.2. вказаного рішення, суд прийшов до наступних висновків: «З огляду на наведене Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.». Таким чином, позивачкою пропущений встановлений законом строк для звернення до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку (компенсації), оскільки вона звільнилася з підприємства 26 вересня 2014 року за власним бажанням, а з даною позовною заявою звернулася до суду лише 21 вересня 2015 року, тобто майже через рік. За таких обставин, з урахуванням вищевказаного, суд вважає необхідним відмовити позивачці в задоволенні її вимог до відповідача про стягнення компенсації за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 15661 грн. 50 коп. за період з 30 вересня 2014 року по 21 вересня 2015 року. Крім того, відповідно до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України, з відповідача в дохід держави повинно бути стягнено судовий збір по справі в сумі 487 грн. 20 коп., оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду. На підставі викладеного,

Outcome: partial