Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-13 00:00:00

ВИМОГИ ПОЗИВАЧА [PERSON] звернувся до Автозаводського районного суду м.Кременчука із позовом в якому просив суд: ?Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 27 серпня 2008 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Прокопом О.Е., зареєстрований в реєстрі за №5998. ?Визнати недійсним іпотечний договір №12.11/08-ДІ, укладений між Відкритим акціонерним товариством ВТБ Банк та [PERSON] , посвідчений 03 вересня 2008 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Прокопом О.Е., зареєстрований в реєстрі за №6261. ПОЗИЦІЯ ПОЗИВАЧА Свої вимоги позивач мотивував тим, що 03.09.2008 між ВАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] було укладено іпотечний договір №12.11/08-ДІ, відповідно до якого предметом іпотеки була квартира [ADDRESS] , яка належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 27 серпня 2008 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Прокопом О.Е., зареєстрованого в реєстрі за №5998. Вказаний договір купівлі-продажу був укладений між [PERSON] та [PERSON] .. Відповідно до умов договору купівлі-продажу квартира належала продавцю на підставі рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука від 16.05.2008. Дійсне рішення суду було скасовано ухвалою Автозаводського районного суду м.Кременчука від 30.08.2011 у зв`язку із нововиявленими обставинами. Рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука від 11.10.2011 в задоволенні позову [PERSON] до виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області відмовлено; задоволено позов [PERSON] до [PERSON] , виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області і визнано за [PERSON] право власності, в тому числі на квартиру [ADDRESS] . На даний час його права, як власника квартири, порушуються, оскільки в провадженні суду перебуває цивільна справа за позовом АТ «ВТБ Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] . В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та просив його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. ЗАПЕРЕЧЕННЯ ВІДПОВІДАЧІВ В судовому засіданні представник відповідача АТ «ВТБ БАНК» - Галасун Г.І. проти задоволення позову заперечувала. Вказала, що задоволення позову призведе до порушення прав банку, оскільки [PERSON] не було виконано обов`язки за кредитним договором, які забезпечені іпотекою. Також, на її думку задоволення позову порушить права кредиторів банку, оскільки АТ «ВТБ БАНК» перебуває в процесі ліквідації. Представник відповідача, [PERSON] - [PERSON] проти задоволення позову не заперечував. Підтвердив обставини, викладені позивачем в позові. Вважав, що інтереси позивача підлягають захисту, оскільки він є власником квартири [ADDRESS] і подальше звернення банком стягнення на дане майно призведе до порушення його прав. Відповідач, [PERSON] , в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась шляхом направлення судової повістки за місцем реєстрації. Відзив суду не подала. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ Судом встановлено, що 27.08.2008 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Прокопом О.Е.. Відповідно до умов договору [PERSON] передала, а [PERSON] прийняв у власність квартиру [ADDRESS] , загальною площею 209,3 кв.м, житловою площею 118,1 кв.м, яка належала продавцю на праві власності на підставі рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука від 16.05.2008. В свою чергу, 03.09.2008 між ВАТ ВТБ Банк/правонаступником якого є - АТ «ВТБ Банк»/ та [PERSON] було укладено іпотечний договір №12.11/08-ДІ, посвідчений 03 вересня 2008 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Прокопом О.Е., предметом іпотеки за яким є нерухоме майно: квартира в трьохквартирному житловому будинку з мансардою, загальною площею 209,3 кв.м, житловою площею 118,1 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Цей договір забезпечує вимоги ВАТ ВТБ Банк, що витікають з кредитного договору №12.11/08-ДІ від 03.09.2008, укладеного між ВАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] . Рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області по справі №2-3534/2011 від 11.10.2011 відмовлено в задоволенні первісного позову [PERSON] до Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради про визнання права власності на самовільно збудоване нерухоме майно та задоволено позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, [PERSON] , до [PERSON] та Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області про визнання права власності на нерухоме майно. Визнано за [PERSON] право власності на трьохквартирний житловий будинок з мансардою під літ. «З,Зман» за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 628,1 кв.м., житловою площею 354,5 кв.м., допоміжною площею 273,6 кв.м.; право власності на квартиру [ADDRESS] , житловою площею 118,1 кв.м., допоміжною площею 91,2 кв.м., загальною площею 209,3 кв.м.; право власності на квартиру [ADDRESS] , житловою площею 118,3 кв.м., допоміжною площею 91,2 кв.м., загальною площею 209,5 кв.м.; право власності на квартиру [ADDRESS] , житловою площею 118,1 кв.м., допоміжною площею 91,2 кв.м., загальною площею 209,3 кв.м.; право власності на земельну ділянку по [ADDRESS] , площею 532 кв.м., кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER] , цільове призначення земельної ділянки будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Рішення суду набрало законної сили 24.10.2011. Вказаним рішенням суду встановлено, що рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 16 травня 2008 року, що ухвалене у цивільній справі за позовом [PERSON] до Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради про визнання права власності на самовільно збудоване нерухоме майно позов [PERSON] був задоволений і за нею визнано право власності на самовільно збудований нею житловий будинок з мансардою під літ. «З, Зман » загальною площею 628,1 кв.м., житловою площею 354,5 кв.м., допоміжною площею 273,6 кв.м. та і тому числі визнано право власності на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 30.08.2011 рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 16 травня 2008 року було скасоване у зв`язку з нововиявленими обставинами, а справу призначено до слухання в загальному порядку. Крім того, рішенням суду по справі №2-3534/2011 від 11.10.2011 встановлено, що 31.08.2007 [PERSON] та [PERSON] був укладений договір, за умовами якого [PERSON] зобов`язався фінансувати [PERSON] будівництво триповерхового, трьохквартирного житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 628 кв.м; всі будівельні матеріали які використовуються [PERSON] для будівництва будинку належать [PERSON] ; у випадку, якщо [PERSON] , не передасть [PERSON] завершений будинок до 01 вересня 2008 року або вчинить інші дії, що призведуть до невиконання п. 1.2 даного Договору, [PERSON] сплачує неустойку у розмірі 10% вартості будівництва при цьому [PERSON] має право в судовому порядку визнати право власності на будинок та земельну ділянку. Згідно інформаційної довідки № 149963910 від 18.12.2018 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . НОРМИ ПРАВА Відповідно до частини першої статті 316 Цивільного кодексу України(далі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України). Статтею 655, 658 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Згідно ст.572, 575 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ст.23 ЗУ «Про іпотеку» У разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. В ст.76-81 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. ПОЗИЦІЯ СУДУ При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось(постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2019 року по справі № № 344/8030/16-ц(провадження 61-40109св18)) Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною суд з`ясовує наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. Так, відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Зміст правочину складають ті права та обов`язки про набуття, зміну або припинення яких досягнуто домовленості між учасники такого правочину. Суд враховує те, що за змістом ст.658 ЦК України право продажу товару в тому числі і нерухомого майна, належить власнику. Тобто, за загальним правилом, на момент укладання договору купівлі-продажу продавець, повинен бути власником предмета договору на відповідній законній підставі. Отже, за спірним договором купівлі-продажу [PERSON] як продавець погодилась на припинення свого права власності на квартиру [ADDRESS] . Разом із тим суд враховує те, що її право власності на предмет договору купівлі-продажу було встановлено на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасовано. За загальним правилом якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення. За таких умов, у разі скасування судового рішення про визнання права власності,сторони повертаються до свого первинного стану. На переконання суду вказаний висновок узгоджується з положенням статті 204 ЦК України, щодо презумпції правомірності правочину. Презумпція правомірності правочину означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Суд враховує те, що рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області по справі №2-3534/2011 від 11.10.2011 була встановлена безпідставність вимог [PERSON] про визнання за нею права власності, в тому числі на квартиру [ADDRESS] . Суд приймає до уваги те, що обставини які свідчили про безпідставність вимог [PERSON] про визнання за нею права власності існували і на момент ухвалення скасованого рішення суду про задоволення її позову, яке стало підставою для укладання спірного договору купівлі-продажу. На переконання суду, вказане рішення суду спростовує презумпцію правомірності договору купівлі-продажу, з огляду на те, що на момент його укладення [PERSON] не була належним власником нерухомого майна. У зв`язку із наведеним суд приходить до висновку про те, що зміст договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] не відповідає вимогам ст..203 ЦК України, а тому на підставі ч.1 ст.215 ЦК України даний правочин може бути визнаний судом недійсним. Щодо вимог позивача про визнання недійсним іпотечного договору №12.11/08-ДІ. Суд враховує те, що за вказаним договором предметом іпотеки є квартира [ADDRESS] , яка на момент укладення договору належала відповідачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 27 серпня 2008 року. Судом прийнято до уваги доводи позивача про те, що до відносин, які виникли між ним та [PERSON] щодо набуття права власності на предмет іпотеки не можливо застосувати положення ст..23 ЗУ «Про іпотеку». Вказані доводи позивача суд вважає обґрунтованими з огляду на те, що право власності позивача на спірне нерухоме майно було визнано за рішенням суду та не залежало від волевиявлення [PERSON] .. З огляду на те, що судом було визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який слугував підставою для передання вказаного нерухомого майна в іпотеку, суд вважає що іпотечний договір №12.11/08-ДІ посвідчений 03 вересня 2008 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Прокопом О.Е., зареєстрований в реєстрі за №6261 також є недійсним. При вирішенні спору суд також врахував доводи позивача про порушення його прав, як власника квартири спірним договором іпотеки, з огляду на те, що АТ «ВТБ БАНК» звернулось до суду із вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки для погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором. Оцінюючи доводи представника АТ «ВТБ БАНК» про те, що рішення суду про визнання недійсним іпотечного договору №12.11/08-ДІ призведе до порушення прав Банку на задоволення своїх вимог про стягнення заборгованості, суд відзначає наступне. Відповідно до статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. В справі «Віра Довженко проти України»(CASE OF VIRA DOVZHENKO v. UKRAINE, заява № 26646/07, рішення від 15 січня 2019 року, остаточне 15.04.2019, §35,39) Європейський суд з прав людини нагадав що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три чіткі норми: перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, носить загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає, що Договірні держави мають право, inter alia, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Однак ці норми не є непов`язаними за своєю суттю. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном і тому повинні тлумачитися у контексті загального принципу, закріпленого першою нормою. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції вимагає, щоб будь-яке втручання державних органів у мирне володіння майном було законним. У зв`язку з цим Суд нагадує, що для того, щоб втручання було законним воно, перш за все, повинно мати правові підстави у національному законодавстві. В справі «Щокін проти України» (CASE OF SHCHOKIN V. UKRAINE) заява №. 23759/03 та 37943/06, рішення від 14 жовтня 2010 року, остаточне 14/01/2011, §50-52) Європейський суд з прав людини вказав, що Перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів». Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним Говорячи про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції. Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні Суд визнає, що тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду. З огляду на викладені позиції Європейського суду з прав людини, приймаючи до уваги те, що судом не було встановлено підстав, визначених ЗУ «Про іпотеку» для переходу прав та обов`язків іпотекодавця до [PERSON] , суд приходить до висновку про те, що задоволення вимог АТ «ВТБ БАНК» за рахунок майна [PERSON] не буде грунтуватись на «законі» та порушить права останнього на мирне володіння належним йому майном і крім іншого порушить баланс приватних інтересів. За таких обставин, суд дійшов до висновку про обґрунтованість вимог [PERSON] та вважає за можливе позов задовольнити. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути судові витрати, які складаються із судового збору в сумі 469,87 грн з кожного та повернути позивачу надмірно сплачений судовий збір в сумі 63,60 грн.

Outcome: approved