Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-15 00:00:00

Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнала, проти їх задоволення не заперечувала, просила розглянути справу без її участі. Позивач [PERSON] на задоволенні позову наполягала, просила розглянути справу без її участі. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання. Відповідно до ч.4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В ході розгляду справи судом були досліджені наступні докази: копія рішення Ренійського районного суду Одеської області від 06.10.2009р.; копія технічного паспорту на житловий будинок № 82 по вул. Жовтнева в с. Котловина Ренійського району; копія витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 30.06.2010р.; копія договору купівлі продажу від 05.09.2015р.; копія розписки від 05.09.2015р. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач [PERSON] звернулась до суду із вищезгаданими вимогами до відповідача [PERSON], зазначивши, що 05.09.2015 р. між нею та відповідачем [PERSON] була досягнута домовленість про купівлю нежитлової будівлі - продовольчого магазину № 2 та будівлі складського приміщення по вул. Жовтнева № 82 в с. Котловина Ренійського району за 50000 грн. В той же день сторони уклали між собою відповідний письмовий договір та позивач передала відповідачу обумовлену суму, отримання якої підтверджується розпискою від 05.09.2015р., а відповідач надала розписку про отримання грошей. Пізніше, позивач дізналась, що відповідач на момент укладення договору не приватизувала земельну ділянку (відсутній кадастровий номер земельної ділянки), на якій розташована дана спірна нежитлова будівля, про що відповідач змовчала. Однак, відповідач взяла на себе зобовязання оформити земельну ділянку відповідним чином та згодом посвідчити договір купівлі продажу нотаріально. Таким чином, відповідач відчужила нерухоме майно позивачеві, без оформлення права власності на земельну ділянку, що робить неможливим нотаріальне посвідчення договору купівлі продажу нерухомого майна. Після вчинення правочину позивач користується придбаною нежитловою будівлею, організувала догляд за нею, зберігає там свої речі. З метою оформлення земельної ділянки за для нотаріального засвідчення правочину позивач неодноразово зверталась до відповідача, однак вона від оформлення права власності на земельну ділянку ухиляється, на прохання позивача про зустріч не реагує. При зверненні до відповідних органів із питанням про переоформлення документації на нежитлову будівлю на себе, позивачу було розяснено, що зробити це неможливо, оскільки [PERSON] не є власником земельної ділянки, на якій розташована будівля. Враховуючи вищенаведене, позивач вимушена була звернутися із позовом до суду. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. За ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно : було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Також не підлягає віндикації майно, що було продане набувачу у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Відповідно до ч.3 ст. 388 ЦК України майно набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, може бути витребуване в усіх випадках. Згідно із ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України, майно не може бути витребуване у нього. Згідно ст. 397 ЦК України, володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Право володіння чужим майном може належати одночасно двом або більше особам. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Враховуючи вищевикладені засади законодавства, сторона у справі позивач [PERSON] є добросовісним набувачем, оскільки на час укладення письмової угоди про купівлю-продаж нежитлової будівлі - продовольчого магазину № 2 та будівлі складського приміщення по вул. Жовтнева № 82 в с. Котловина Ренійського району, вона не знала і не могла знати про те, що [PERSON] не мала права на відчуження нерухомості, оскільки не набула права власності на земельну ділянку. Отже, вбачаються правові підстави для набуття позивачем права власності на вищевказану нерухомість, як добросовісним набувачем, оскільки випадків, передбачених ст. 388 ЦК України, для витребування майна від набувача немає. Крім того, як вже зазначалося вище, між позивачем та відповідачем була досягнута домовленість про купівлю-продаж нерухомості, згідно якої відповідач [PERSON] продала, а позивач купила нежитлову будівлю за 50\~000 грн. 05.09.2015 р. позивач передала відповідачу обумовлену суму, отримання якої підтверджується розпискою, в якій зазначено, що гроші сплачені саме за купівлю нерухомості, а відповідач передала позивачу нерухомість в натурі, пізніше і всі правовстановлюючі документи на будівлю. Оскільки на момент укладення угоди сторони не мали змоги засвідчити договір нотаріально, вони домовилися зробити це згодом. З метою оформлення земельної ділянки та нотаріального засвідчення правочину, позивач неодноразово звертався до відповідачки, однак [PERSON] від оформлення права власності на земельну ділянку та посвідчення договору ухиляється. При зверненні до відповідних органів з питанням про переоформлення документації на нежитлову будівлю на себе позивачу було розяснено, що зробити це неможливо, оскільки відповідач не приватизувала земельну ділянку, на якій розташований обєкт нерухомості. Згідно ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу повинен бути укладений у письмовій формі і посвідчений нотаріально, якщо хоча б однією із сторін є громадянин, і недотримання цієї вимоги є підставою для визнання укладеного договору недійсним. Разом із тим, між сторонами була досягнута взаємозгода за всіх істотних умов договору, покупець передав продавцю обумовлену суму, продавець передав покупцю документи, нерухомість в натурі. Позивач фактично вступила у володіння і розпорядження нерухомістю, після укладання правочину організувала догляд за майном, тобто правочин між сторонами фактично відбувся. Факти укладення угоди, передачі грошей у рахунок вартості нерухомості підтверджуються розпискою від 05.09.2015 р. В даний час звернення за оформленням земельної ділянки та договору купівлі-продажу є неможливим, оскільки прохання позивача з цього приводу відповідачем не сприймаються, оскільки потребують додаткових матеріальних витрат. Виходячи із вищенаведеного, угода (правочин) між сторонами відбулася, вона виконана в повному обсязі, нею були припиненні обовязки відповідача щодо нежитлової будівлі та встановленні права на нерухомість у позивача як добросовісного набувача, тому є правові підстави визнати право власності на нежитлову будівлю - продовольчий магазину № 2 та будівлю складського приміщення по вул. Жовтнева № 82 в с. Котловина Ренійського району за позивачем як добросовісним набувачем.

Outcome: approved