Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-23 00:00:00

Відповідно до наказу № 70к по Запорізькому к/з від 09.07.2010 [PERSON] з 09.07.2010 призначено на посаду комірника відділення № 2. Наказом № 77к по Запорізькому к/з від 23.07.2010 з 01.08.2010 до обов'язків комірника відділення № 2 [PERSON] віднесено ведення обліку ранніх та пізніх соковитих та грубих кормів, соломи з доплатою 30% до посадового окладу. 22 серпня 2011 року між Філією «Запорізький кінний завод № 86» ДП «Конярство України» та відповідачем було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, відповідно до якого відповідач, який виконує роботу, безпосередньо пов'язану зі зберіганням, прийманням, відпусканням зерна; зберіганням обладнання та інвентарю, взяв на себе повну відповідальність за забезпечення зберігання довірених йому адміністрацією матеріальних цінностей. Пунктом 4 зазначеного договору передбачено, що працівник не несе матеріальної відповідальності, якщо шкода заподіяна не з його вини. Згідно з пунктами 1, 5 - 7 розділу ІІ Посадової інструкції комірника, затвердженої керівником Філії Запорізький кінний завод № 86» ДП «Конярство України» 01.06.2012, комірник приймає на склад, зберігає і видає зі складу товарно-матеріальні цінності, що надходять від постачальників, перевіряє відповідність цінностей, які приймає, супровідним документам, базовим артикулам, штрих-кодам, складає акти на недостачу і псування товарно-матеріальних цінностей, організовує зберігання матеріалів і продукції з метою запобігання її псуванню та втратам, веде облік наявних на складі матеріальних цінностей і документацію про їх рух, бере участь у проведенні інвентаризації та забезпечую зберігання матеріальних цінностей. Згідно з інвентаризаційним описом на 12 травня 2014 року товарно-матеріальних цінностей, що знаходяться на відповідальному зберіганні охорони тракторної бригади 2 [PERSON], виявлено відсутність силосу. Під час судового розгляду справи, представником позивача було надано пояснення, що відповідач не був єдиним комірником відділення № 2 Філії Запорізький кінний завод № 86» ДП «Конярство України», разом з цим зазначена посадова інструкція комірника є єдиною для всіх комірників, а обсяг відповідальності кожного комірника визначається в укладеному з ним договорі про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Також представником позивача зазначено, що у червні 2013 року відповідача було переведено на посаду охоронця, а відтак цей факт, як такий, що визнається сторонами, відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, не потребує доказування. Зі слів представника позивача судом з'ясовано, що в червні 2013 року інвентаризація наявності силосу проводилась візуальним оглядом силосної ями, яка була порожньою. Разом з цим, представником позивача суду надано схему розташування складу та силосних ям на території відділення № 2 Філії Запорізький кінний завод № 86» ДП «Конярство України», з якої вбачається, що на зазначеній території наявні три силосні ями. Облік силосу, за словами представника позивача, ведеться загальний, тобто за всіма трьома силосними ямами одночасно, а не окремо за кожною з них. Проте, у червні 2013 року, як було пояснено представником позивача, порожньою була лише одна з трьох силосних ям. Представник позивача не надав суду документів інвентаризації, проведеної в червні 2013 року, посилаючись на відсутність таких документів, та зазначив, що єдиними документами, що підтверджують факт недостачі силосу є звіти про рух матеріальних цінностей по рахунку грубі корма за 25.07.2012 та за червень 2013 року, а також інвентаризаційний опис на 12 травня 2014 року. Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю працівника.) Згідно з частиною першою статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, за правилом ст. 138 КЗпП України, для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених ст. 130 цього Кодексу. Таким чином, обов'язок доказування наявності причинно-наслідкового зв'язку між винними протиправними діями працівника і шкодою, заподіяною підприємству, покладено на власника, у даній справі - на позивача. З вищенаведених обставин справи, встановлених під час судового розгляду, не вбачається причинно-наслідкового зв'язку між діями (бездіяльністю) відповідача та недостачею силосу, про яку зазначено позивачем. Інвентаризаційний опис від 12 травня 2014 року, складений через 8 місяців після переведення відповідача з посади комірника на посаду охоронця, не може доводити факту виникнення недостачі силосу з вини відповідача, під час його роботи на посаді комірника. Посилання в інвентаризаційну описі на 12 травня 2014 року на те, що товарно-матеріальні цінності, а саме силос, знаходиться на відповідальному зберіганні охорони тракторної бригади 2 [PERSON], не підтверджені жодними доказами, а відтак є безпідставними. Не підтвердженою належними доказами залишилася і зазначена позивачем обставина щодо наявності у відповідача, як комірника обов'язку зі зберігання силосу. Наказ № 77к по Запорізькому к/з від 23.07.2010, на який посилався позивач, встановлював обов'язок відповідача лише вести облік ранніх та пізніх соковитих та грубих кормів, соломи. Ведення обліку силосу не є тотожним здійсненню його зберігання. Разом з цим, посадовою інструкцією комірника передбачено зберігання товарно-матеріальних цінностей на складі, а силосні ями, як пояснив представник позивача, не відносяться до території складу. Принцип диспозитивності цивільного судочинства, закріплений у ст. 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно з ч. 2 ст. 31 ЦПК України право зміни підстави або предмету позову належить позивачу. Оскільки обставини, на які посилався позивач в обґрунтування позовних вимог не знайшли свого підтвердження за результатами судового розгляду справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в повному обсязі. Враховуючи вищезазначене та

Outcome: dismissed