Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-29 00:00:00

В жовтні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що йому на праві власності належить вищевказаний житловий будинок. За вказаною адресою зареєстровані: позивач, його дружина - [PERSON] , його донька - [PERSON] , його онуки - [PERSON] , та [PERSON] , та [PERSON] . Відповідач перебував у цивільному шлюбі з донькою позивача з 2008 року по 2019 рік. Протягом останніх декількох років стосунки у подружжя розладились і вже тривалий час вони проживають окремо. Відповідач не проживає в будинку позивача з 10.08.2019, тобто понад один рік, комунальні платежі не сплачує, участі в утриманні будинку не приймає, його особистих речей в будинку не має і взагалі будинком не цікавиться. Перешкод в користуванні житловим приміщенням відповідачу ніхто не чинив. Реєстрація відповідача в спірному будинку порушує права позивача на вільне користування та розпорядження майном, оскільки виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються на відповідача. Крім того, позивач не має можливості оформити субсидію, чим порушуються його права, тому він змушений звернутися за захистом до суду. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 07.10.2020 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. У судове засідання, призначене на 18.03.2021, сторони не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Позивач надав до суду письмову заяву, в якій просив справу розглянути за його відсутності та відсутності свого представника, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач відзиву на позовну заяву не надав, причини своєї неявки суду не повідомив. Повідомлення відповідача про розгляд справи здійснювалось судом шляхом направлення ухвали про відкриття провадження у справі, позовної заяви та доданих до неї документів за адресою реєстрації та додатково шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади. За таких обставин, з урахуванням положень статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення. Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши наявні в ній докази, дійшов наступного. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування від 04.07.1995, посвідченого державним нотаріусом Другої миколаївської державної нотаріальної контори, та договору дарування від 16.05.2001, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ніка Н.В., [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Згідно відомостей Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради про зареєстрованих осіб у житловому приміщення/будинку №23050-000382851-037-08 від 01.10.2020 за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Зазначені дані підтверджуються копією будинкової книги для прописки громадян, що проживають в спірному будинку. Витягом з реєстру територіальної громади міста Миколаєва про реєстрацію особи №16.27-657-2020 від 07.10.2020 підтверджується, що відповідач дійсно зареєстрований за вищевказаною адресою. Актом про не проживання особи за місцем реєстрації від 22.09.2020 засвідченим сусідами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] підтверджується, що відповідач за адресою: [ADDRESS] , фактично не проживає починаючи з 10.08.2019. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У постанові Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» зазначено, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права громадян на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій в здійсненні покладених на них завдань по управлінню житловим фондом, експлуатації і збереженню його. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позивача, об`єктивно оцінивши наявні докази у сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки позивач, як власник будинку, позбавлений можливості у повній мірі використовувати своє право власності у зв`язку з тим, що за адресою його нерухомого майна зареєстрований відповідач, який за вказаною адресою не проживає понад один рік та відповідно до вимог статті 405 ЦК України втратив право на користування цим житлом, а тому позов підлягає задоволенню у спосіб, вказаний позивачем. На підставі статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 840,80 грн., витрати на оплату якого понесені позивачем при зверненні до суду.

Outcome: approved