Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-22 00:00:00

В жовтні 2016 року позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до ПАТ «Платинум Банк», ПрАТ «Ренесанс Життя» про визнання частково недійсним кредитного договору зі страхуванням життя позичальника №460/4338LPLCO від 04.09.2013 р. Свої вимоги мотивує тим, що 4 вересня 2013 р. між позивачем [PERSON] та відповідачами ПАТ «Платинум Банк», ПрАТ «Ренесанс Життя» було укладено кредитний договір зі страхування життя позичальника №460/4338LPLCO, за умовами п.п. 1.1, 1.2, 2.2., 2.4, вищезазначеного договору передбачено щомісячну плату позичальником банку комісії у розмірі 439 грн. Позивач вказує, що кредитний договір зі страхування життя позичальника №460/4338LPLCO від 04 вересня 2003 р. був підписаний позивачем з метою використання кредитних коштів на споживчі (поточні) цілі, то особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». Вважає, що вище зазначені пункти кредитного договору прямо суперечать вимогам законодавства (ч.ч. 1, 3 ст.1054 ЦК України, ч.ч. 4, 8 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, оскільки містять положення, що встановлюють обов'язок позичальника щомісячно сплачувати комісію за обслуговування кредиту). Відповідач «ПАТ «Платинум Банк» не надав жодних послуг позивачу, а дії які банк здійснює на власну користь (ведення справ, договорів, облік заборгованості споживачів, тощо), або дії, які споживачі здійснюють на користь банку (прийняття платежу від споживачів, тощо), або їх вчиняє банк або споживачі з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитних договорів, внесення змін до них, прийняття повідомлень споживачів про відкликання згоди на укладення кредитних договорів, тощо) не є послугою у розумінні ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів». Такі дії відповідач має вчиняти обов'язково. В силу частини 1 статі 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити, з підстав викладених в позові. Представник відповідача ПАТ «Платинум Банк» в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що зобов'язання взяті на себе за кредитним договором№460/4338LPLCO від 04.09.2013 р. позивач не виконав та продовжує ухилятись від їх виконання. Згідно розрахунку, заборгованість позивача перед банком за кредитним договором №460/4338LPLCO від 04.09.2013 р., станом на 22.11.2016 р. становить в розмірі 97405,89 грн. Представник відповідача ПрАТ «Ренесанс Життя» в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Заслухавши представника позивача представника відповідача ПАТ «Платинум Банк», дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 4 вересня 2013 р. між позивачем [PERSON] та відповідачами ПАТ «Платинум Банк», ПрАТ «Ренесанс Життя» було укладено кредитний договір зі страхування життя позичальника №460/4338LPLCO, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 43896,00 гривень на строк кредитування - 36 платіжних періодів з фіксованою процентною ставкою за користування кредитом 9,9900 % річних, комісія за надання кредиту - 0,00 грн.; комісія за обслуговування кредиту - 439,00 грн., цільове призначення - поточні потреби; дата повернення кредиту - 06.09.2016 р. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1,8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 04.09.2013 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». За положеннямичастини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Звертаючись до суду з позовом [PERSON] ставив питання про визнання недійсним договору кредиту з підстав порушення банком вимог ч.ч. 4, 8 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» . Згідно з ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Крім цього, згідно додатку №1 до кредитного договору №460/4338LPLCO від 04.09.2013 року вбачається,між сторонами по справі було погоджено графік платежів, де зазначається сума щомісячних платежів. Із вище викладеного суд приходить до висновку, що сторонами узгоджено розмір кредиту, грошову одиницю в якій надано кредит, строк кредитування. Банк виконав вказані вимоги Закону, визначив графік погашення заборгованості по кредиту та визначив сукупну вартість кредиту і реальну процентну ставки на місяць, розписав, які суми позивач зобов'язаний буде сплачувати щомісячно на протязі дії кредитного договору. Позивач був ознайомлений з умовами кредитування, зокрема, щодо можливої суми кредиту, строку на який кредит може бути одержаний, мети, для якої кредит може бути використаний, форми та видів його забезпечення, тощо, з орієнтованою сукупною вартістю кредиту, відомостями щодо процентної ставки, мінімальної щомісячної суми платежу та строку кредитування, про що свідчить підпис [PERSON] на оспорюваному договорі. Представник позивача в позовній заяві та в судовому засіданні зазначав про недійсність умов договору щодо встановлення комісії за обслуговування кредиту, а саме за послуги, які супроводжують кредит. Суд, погоджується з вказаними доводами представника позивача, виходячи з наступного. Так, положеннями ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168 банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Таким чином, суд дійшов висновку про те, що встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу, при цьому відповідач нараховував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за обслуговування кредиту. А тому умови договору про встановлення комісії за обслуговування кредиту в розмірі 439 грн. зазначені в підпункті д) п.1.2. розділу 1 договору та про щомісячне нарахування і сплату комісії за обслуговування кредиту встановлені в п.2.4. розділу 2 договору є недійсними. Як роз'яснено в п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про визнання недійсними підпункту д) п.1.2. розділу 1, п.2.4. розділу 2 кредитного договору зі страхуванням життя позичальника №460/4338LPLCO, укладеного 04.09.2013 року. В іншій частині позовні вимоги зодоволенню не підлягають. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 551,20 грн. підлягає стягненню з відповідача ПАТ «Платинум Банк» на користь позивача.

Outcome: partial