Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-16 00:00:00

В вересні 2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що з лютого 2016 року до червня 2019 року перебувала у шлюбних відносинах та фактично проживала однією сім`єю з відповідачем [PERSON] . Від спільного проживання та фактичних відносин з відповідачем них народився син - [PERSON] , [INFO] . Спільне проживання між сторонами фактично припинене з травня 2019 року. Дитина проживає разом з позивачем в смт. Новопсков Луганської області. [PERSON] вже більше року не надає жодної матеріальної допомоги на утримання сина, жодної участі у додаткових витратах на дитину також не приймає. Позивач зазначає, що у теперішній час вона не працює, оскільки здійснює догляд за дитиною до досягнення нею трирічного віку, у зв`язку з чим вона вимушена звернутися до суду з вимогами про стягнення аліментів на утримання дитини. Угоди про добровільну сплату аліментів між сторонами не досягнуто. Посилаючись на вказані обставини, позивач просила суд стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , щомісячно у розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку (доходів) відповідача до повноліття сина, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду з позовною заявою. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 16.10.2019 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 12.12.2019 року. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 12.12.2019 року закрито підготовче провадження, цивільну справу призначено до судового розгляду. В судові засідання, призначені на 10.01.2020 року та 12.02.2020 року, належним чином повідомлений відповідач не з`явився, у зв`язку з чим розгляд справи відкладений до 17.03.2020 року . Позивач до судового засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, в позові просила справу розглядати за її відсутності. Представник позивача до судового засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву, в якій просив суд розглянути справу без його участі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Надав суду докази понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу адвоката. Відповідач до судового засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, відзив на позов не надав. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи на підставі наявних у справі доказів та без фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши надані учасниками справи письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню за таких підстав. Судом встановлено, що батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 06.12.2017 року відділом №1 Балашихінського управління ЗАЦС Головного управління ЗАЦС Московської області, свідоцтвом про встановлення батьківства серії [NUMBER] , виданого 06.12.2017 року відділом №1 Балашихінського управління ЗАЦС Головного управління ЗАЦС Московської області. Згідно довідки від 04.09.2019 року №2996, виданою виконкомом Новопсковської селищної ради Новопсковського району Луганської області, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , разом з нею проживає, але не зареєстрований син - [PERSON] , [INFO] . Відповідач [PERSON] добровільно не надає необхідних для утримання дитини коштів, у зв`язку з чим позивач звернулася до суду. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Також Конвенцією про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держава зобов`язується забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (ч. 1, 2 ст. 3). Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 1 ст. 51 Конституції України, ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У відповідності до вимог ч.3 ст. 181, ст. 183 СК України кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, а тому позов про стягнення аліментів на утримання дитини підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки розмір аліментів сторонами не оспорюється. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду про стягнення аліментів у межах сплати платежу за один місяць. Статтею 191 СК України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Позов пред`явлено до суду 25.09.2019 року. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд виходить з наступного. Згідно акту №1 виконаних робіт (наданих послуг) за договором про надання правової допомоги №24/09 від 24.09.2019 року та товарного чеку №5 позивачем понесені судові витрати на правову допомогу у розмірі 3000,00 грн., які відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України слід стягнути з відповідача. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України з відповідача також слід стягнути у дохід держави судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп., від сплати якого позивач звільнена.

Outcome: approved