Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-26 00:00:00

В грудні 2015 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецсервіс-Україна», [PERSON] та [PERSON], згідно якого, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 01.03.2016 року, прийнятої судом до розгляду, просив: стягнути солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецсервіс-Україна», [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 6000 доларів США в перерахунок по курсу іноземних валют НБУ станом на 16.12.2015 року (23,81 грн. за долар) в розмірі 142 860,00 грн. (сто сорок дві тисячі вісімсот шістдесят грн. 00 коп.), за розпискою №66/01-01 від 30.09.2015 року - основний борг, 162,73 доларів США в перерахунок по курсу іноземних валют НБУ станом на 16.12.2015 року (23,81 грн. за долар) в розмірі 3 874,60 грн. (три тисячі вісімсот сімдесят чотири грн. 60 коп.) - проценти, 2 857,20 грн. (дві тисячі вісімсот п'ятдесят сім грн. 20 коп.) - інфляційні, 528,38 грн. (п'ятсот двадцять вісім грн. 38 коп.) - 3% річних. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 30.09.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Спецсервіс-Україна», засновниками (учасниками) ТОВ «Спецсервіс-Україна»: [PERSON] та [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з другої сторони було укладено Договір позики. За вказаним договором, укладеним в присутності свідка [PERSON], позивач передав відповідачам грошові кошти у розмірі 6000 доларів США з терміном повернення до 01.11.2015 року. При цьому факт передачі позивачем грошей підтверджується розпискою відповідачів про отримання останніми грошових коштів та зобов'язання повернути їх. Разом з тим, в обумовлену дату повернення позики відповідачі суму боргу не повернули та, не зважаючи на неодноразові звернення позивача щодо повернення позики, до цього часу своїх зобов'язань за договором не виконали. На підставі зазначеного позивач просив суд позов задовольнити та стягнути з відповідачів в солідарному порядку суму заборгованості з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних, а також судові витрати по сплаті судового збору, які були сплаченні позивачем при поданні позову до суду. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідачі [PERSON], який також є представником ТОВ «Спецсервіс-Україна», та [PERSON] в судовому засіданні позов визнали та пояснили, що договір позики укладався ними як фізичними особами, однак кошти, отримані за вказаним договором, в подальшому були використані ними на потреби ТОВ «Спецсервіс-Україна», засновниками якого вони є. Вислухавши пояснення представників позивача та відповідача ТОВ «Спецсервіс-Україна», інших відповідачів, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) за договором позики позикодавець передає позичальникові у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як встановлено в судовому засіданні, 30.09.2015 року між позивачем, [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно умов якого позивач надав [PERSON] та [PERSON] позику у розмірі 6000 доларів США, а останні прийняли на себе зобов'язання повернути суму позики до 01.11.2015 року, що підтверджується відповідною розпискою. Проте, у встановлений сторонами строк та по теперішній час [PERSON] та [PERSON] не виконали своїх зобов'язань за договором та суму позики позивачу не повернули. Разом з тим, згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У відповідності до положень ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. У відповідності до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість невиконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, оскільки в судовому засіданні знайшла своє підтвердження та обставина, що [PERSON] та [PERSON] не виконали своїх зобов'язань за договором позики щодо повернення позивачеві суми позики, суд, перевіривши правильність розрахунків, вважає, що заявлені позивачем вимоги в частині стягнення на його користь з [PERSON] та [PERSON] суми позики, процентів, інфляційних втрат та трьох процентів річних у загальному розмірі 150 120,18 грн. є обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на вимогах закону. Вказана сума складається з: основного боргу за договором позики у розмірі 6000 доларів США, що за курсом НБУ станом на 16.12.2015 року еквівалентно 142 860,00 грн., процентів у розмірі 162,73 доларів США, що за курсом НБУ станом на 16.12.2015 року еквівалентно 3 874,60 грн., інфляційних втрат у розмірі 2 857,20 грн. та 3% річних у розмірі 528,38 грн. Разом з тим, звертаючись з позовом до суду, позивач акцентував увагу на тому, що оскільки договір позики від 30.09.2015 року був укладений ним з [PERSON] і [PERSON], як засновниками (учасниками) ТОВ «Спецсервіс-Україна», відповідати за своїми зобов'язаннями мають як [PERSON] та [PERSON], так і ТОВ «Спецсервіс-Україна». В той же час, як встановлено в судовому засіданні, в тому числі і з пояснень відповідачів по справі [PERSON] та [PERSON], грошові кошти у сумі 6000 доларів США за договором позики від 30.09.2015 року було отримано останніми як фізичними особами. Крім того судом встановлено, що останні хоча і є засновниками ТОВ «Спецсервіс-Україна» разом з ти не перебувають у трудових відносинах з цим товариством, а також при складанні розписки про отримання коштів не були уповноваженими особами від вказаного товариства, ні на підставі довіреностей чи інших цивільних угод, а діяли виключно як фізичні особи. Відтак, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги пояснення сторін, суд дійшов висновку, що не має жодних правових підстав для стягнення з ТОВ «Спецсервіс-Україна» на користь позивача заборгованості за договором позики від 30.09.2015 року. Водночас, визначаючи порядок стягнення з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача суми заборгованості за договором позики, суд виходить з наступного. Так, положеннями ст. 540 ЦК України визначено, що якщо у зобов'язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов'язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства. При цьому, у відповідності до вимог ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання. Отже, враховуючи те, в даному випадку предмет зобов'язання складають грошові кошти, які є подільною річчю, суд приходить до висновку, що заборгованість за договором позики у загальному розмірі 142 860,00 грн. підлягає до стягнення з відповідачів на користь позивача, не в солідарному порядку, як зазначав останній при своєму зверненні до суду, а у рівних частках, а саме по 71 430,00 грн. з кожного. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1488,00 коп., які сплачено позивачем за подання позову до суду, в рівних частках, тобто по 744,00 грн. з кожного. Таким чином, з [PERSON] та [PERSON] на користь позивача підлягає до стягнення сума у загальному розмірі 151608,18 грн. у рівних частках, а саме по 75804,09 грн. з кожного. Також, в порядку, визначеному ч.3 ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь держави судові витрати в розмірі 13,20 грн., які не були сплачені позивачем при подачі позову до суду, в рівних частках, тобто по 6,60 грн. з кожного. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 525, 526, 530, 625, 1046-1050 ЦК України та

Outcome: partial