Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-18 00:00:00

В жовтні 2018 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] В обґрунтування позову зазначила наступне. [PERSON] є власником частки квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. В зазначеній квартирі разом з нею зареєстровані її донька [PERSON] та її онук [PERSON], але фактично в квартирі не проживають, тому як відповідачі спочатку в червні 2003 року [PERSON], а потім і з серпня 2007 року і [PERSON] зібрали свої речі та виїхали на постійне місце проживання до Російської Федерації, та проживають за межами України по теперішній час. Зв'язку з відповідачами позивач не має. Оскільки збереження реєстрації за відповідачами перешкоджає позивачу вільно користуватися та розпоряджатися належним їй майном, вона змушений звернутися до суду про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Позивач в судове засідання не з'явилась, надала суду заяву в якій просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримує, наполягає на їх задоволенні. Відповідачі в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені, заяву про розгляд справи за їх відсутності не надали, про причини неявки суд не інформували. Суд, у зв'язку з неявкою відповідачів та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачами відзиву на позов, ухвалив слухати справу у відсутності відповідачів, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, розглянув позовну заяву та додані матеріали, повно та всебічно з'ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, і, об'єктивно оцінивши докази, доходить наступного висновку. Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини, які регулюються Цивільним кодексом України, Житловим кодексом України та іншими нормативно - правовими актами. У відповідності до вимог ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно положень ст.ст.317, 319 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. Права власника житлового будинку також визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК , які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Судом встановлено, що частка квартири за адресою: [ADDRESS] належить позивачу, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 19 грудня 1996 року, свідоцтвом про право на спадщину за законом від 05 лютого 2004 року (а.с.9-10, 20-22). Разом з позивачем зареєстровані її дочка (відповідач) [PERSON], онук (відповідач) [PERSON] та онук [PERSON], що підтверджено довідкою №9346 від 27.09.2018 року (а.с.12). Відповідно до Акту обстеження матеріально-побутових умов від 24.09.2018 року за адресою: [ADDRESS], власницею квартири є [PERSON], разом з нею в квартирі зареєстровані її дочка: [PERSON], яка з червня 2003 року за вказаною адресою не проживає, та онук [PERSON], який з серпня 2007 року за вищезазначеною адресою не мешкає. Проживають в Росіїі. (а.с.11). Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом було встановлено, що відповідачі не мешкають в житловому приміщенні за вказаною адресою [PERSON] з 2003 року, а [PERSON] з 2007 року. Згідно статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За таких обставин суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням слід задовольнити.

Outcome: approved