Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-16 00:00:00

В жовтні 2017 року [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що [INFO] року у неї з відповідачем по справі народився син [PERSON]. Дитина проживає разом з позивачкою і знаходиться на повному її утриманні, [PERSON] жодної участі у вихованні сина не приймає, аліменти не сплачує. Дитина навчається у спеціалізованій школі з поглибленим вивченням іноземних мов, з метою всебічного розвитку учнів школи щороку відбуваються поїздки до країн Європи та Північної Америки. Оскільки син має певні успіхи у навчанні керівництво школи має намір відправити його у грудні 2017 року до Франції та у 2018 році до Ізраїлю та Сполучених Штат Америки. Також у позивачки є родичі, які проживають на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей, вона має намір відвідати родичів разом з сином. [PERSON] неодноразово зверталась до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дитини, в чому він відмовляв без всяких обґрунтувань. Виїзд сина за кордон не пов'язаний із виїздом на постійне місце проживання або на довге перебування за межами України. На підставі зазначеного просила дозволити їй тимчасовий виїзд за межі України до Франції, Сполучених Штатів Америки, Ізраїлю, а також до тимчасово окупованих територій Донецької та Луганської областей, разом з неповнолітнім сином [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька дитини [PERSON] на один рік з дня набрання рішенням суду законної сили. Позивачка та її представник до судового засідання не з'явились, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, надав заяву, в якій просив справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги визнав, просив їх задовольнити. Суд, дослідивши письмові матеріали, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Встановлено, що сторони по справі є батьками [PERSON], [INFO], що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження, виданим Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Горлівського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис №734. При вирішенні спірного питання суд виходить з наступного. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Турбота про дітей, їх виховання є рівним правом і обов'язком батьків. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до частини третьої статті 313 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із частиною другою статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 3 Правил передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил). Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Принцип загальної і рівної відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини закріплений як в статті 51 Конституції України, так і в нормах міжнародного права. Конвенцією про права дитини (ст. 18) проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Згідно з ч. 1 ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини не можуть бути обмежені. Згідно із ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний та моральний розвиток. Згідно ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. На думку суду дії кожного із батьків не повинні обмежувати права один одного та їх спільної неповнолітньої дитини щодо можливості сумісного тимчасового виїзду за межі України для організації навчання, оздоровлення дитини та відпочинку, а також для спілкування із родичами. На підставі зазначеного суд вважає можливим надання згоди на тимчасовий виїзд дітей до країн Франції, Ізраїлю, Сполучених Штатів Америки. Крім того, у позивачки є родичі проживають на тимчасово окупованій території Донецької та Луганської областей. Суд виходить із того, що громадянам по всій території України гарантується свобода пересування, тому позивачу має бути надано згоду на виїзд до тимчасово непідконтрольних районів Донецької та Луганської областей строком на один рік з дня набрання рішенням законної сили, що також буде відповідати інтересам дітей та водночас не порушувати прав батька. На підставі викладеного, враховуючи думку відповідача, який не заперечував проти задоволення позовних вимог [PERSON], суд вважає, що вимоги знайшли своє підтвердження в суді, у зв'язку з чим підлягають задоволенню.

Outcome: approved