Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-30 00:00:00

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до положень ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України закріплено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Судом встановлено, що у період з 01.04.2004 року по 12.10.2020 року [PERSON] перебувала у трудових відносинах з КНП «Міська лікарня № 1» Краматорської міської ради. З 01.03.2015 року перебувала на посаді завідувача інфекційного відділення, що підтверджується копією трудової книжки, що мається у матеріалах справи. Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] 12.10.2020 року власноруч написала заяву про її звільнення за власним бажанням на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України з 12.10.2020 року, що підтверджується копією відповідної заяви та визнано сторонами. Відповідно до наказу № 140-к про звільнення від 12.10.2020 року, [PERSON] було звільнено з посади завідувача інфекційним відділенням, лікаря-інфекціоніста з 12.10.2020 року за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП. Як встановлено ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ч.ч. 1, 3\~ст.38 КЗпП України\~працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Згідно зі ст.44 КЗпП при припиненні трудового договору з підстав, зазначених внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38\~і\~39), працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Відповідно до вимог до ч.3 ст.77 ЦПК України сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Позивачем суду не надано доказів щодо звільнення її з КНП «Міська лікарня №1» на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України. Як встановлено при розгляді справи позивач самостійно надала відповідачу власноручну заяву про її звільнення за власним бажанням на підставі ч.1 ст.38 КЗпП. Жодного факту невиконання відповідачем вимог законодавства про працю, що б могло стати причиною звільнення позивачки з КНП «Міська лікарня №1» на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, у своїй заяві про звільнення вона не навела. Ніяких доказів щодо невиконання відповідачем вимог законодавства про працю суду надано не було. Формулювання причини звільнення позивачки неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству не визнано. Крім того, позивакою не доведено жодним доказом факт психологічного впливу на неї під час написання заяви про звільнення її за власним бажанням саме на підставі ч.1 ст.38 КЗпП. Відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Таким чином, під час розгляду справи не знайшов свого підтвердження факт звільнення позивачки на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, у зв`язку з чим підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки вихідної допомоги при звільненні на підставі ст.44 КЗпП України не має. Поміж тим, згідно з ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Матеріалами справи встановлено, що при звільненні позивачки відповідачем було здійснено розрахунок належних звільненому працівникові сум, а саме: - компенсація за 44 календарних дні невикористаної відпустки у сумі 40000 грн., яка була виплачена 13.10.2020 року; - заробітна плата згідно табелю відпрацювання робочого часу з 01.10.2020 року по 12.10.2020 року у сумі 12880,36 грн., яка була виплачена 22.10.2020 року; - доплата згідно постанови КМУ №610 від 19.06.2020 року у розмірі 70% посадового окладу, визначеного за 14 тарифним розрядом Єдиної тарифної сітки пропорційно відпрацьованому часу в жовтні 2020 року у сумі 1109,91 грн., яка була виплачена 23.10.2020 року. Крім того, на підставі рішення Краматорської міської ради від 23.10.2020 року №75/VІІ-506, 30.10.2020 року позивачці була виплачена додаткова щомісячна стимулююча доплата, як медичному працівнику, яка залучалася до лікування хворих на вірусну пневмонію з невизначеним статусом та підозрою на COVID-19 (період жовтень-грудень 2020 року) у розмірі 90% від мінімальної заробітної плати пропорційно відпрацьованому часу в жовтні у сумі 1325 грн. Відповідач зазначає, що строк здійснення повного розрахунку з позивачем був обумовлений отриманням фінансування з місцевого бюджету лише 29.10.2020 року. Під час розгляду справи встановлено, що останнім робочим днем позивача є 12.10.2020 року, тобто саме у цей день закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що належать йому; у разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена\~ст.117 КЗпП України\~відповідальність. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Відповідно до правового висновку ВСУ від 07.02.2018 по справі №359/4100/16-ц сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності за невиплату всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації на день звільнення, тобто не виключає вину власника або уповноваженого ним органу за затримку розрахунку при звільненні у розумінні статті 117 КЗпП України. Аналогічні роз`яснення викладені в п.20\~Постанови пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці». За таких обставин, відсутність фінансування з державного бюджету станом на 12.10.2020 року не є підтвердженням відсутності вини відповідача у нездійсненні виплати належних позивачці сум у день її звільнення. Середній заробіток працівника визначається відповідно до\~статті 27 Закону України «Про оплату праці»\~за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим\~постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. Відповідно до п.5 розд.ІV вищезазначеного Порядку основою для визначення загальної суми заробітку є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період, а після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Відповідно до довідки № 84 від 22.10.2020 року заробітна плата [PERSON] за два останніх календарні місяці роботи перед звільненням (серпень, вересень) склала 79249,42 грн. (42 відпрацьованих робочих дні). Таким чином середньоденна заробітна плата позивачки складає 1886,89 грн. (79249,42 грн. : 42 дн.) Отже судом встановлено, що 12.10.2020 року відповідач повинен був здійснити повний розрахунок з позивачем, але остаточний розрахунок зробив лише 23.10.2020 року, у зв`язку з чим повинен сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 13.10.2020 року по 23.10.2020 року, що складає 15095,12 грн. (1886,89 грн. х 8 дн.) Що стосується виплат позивачу, які були перераховані 30.10.2020 року у сумі 1325 грн., то вони були проведені на підставі рішення Краматорської міської ради від 23.10.2020 року №75/VІІ-506 та були виплачені в якості додаткової щомісячної стимулюючої доплати, як медичному працівнику, яка залучалася до лікування хворих на вірусну пневмонію з невизначеним статусом та підозрою на COVID-19 (період жовтень-грудень 2020 року) у розмірі 90% від мінімальної заробітної плати пропорційно відпрацьованому часу в жовтні. Таким чином, оскільки вищезазначена доплата була встановлена лише 23.10.2020 року, то на час звільнення позивачки 12.10.2020 року ці виплати не були передбачені жодним нормативним актом та не підлягали виплаті працівникові станом на 12.10.2020 року, а отже вина підприємства щодо їх невиплати на момент звільнення відсутня. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню частково, а саме за період з 13.10.2020 року по 23.10.2020 року в сумі 15095,12 грн. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Звертаючись до суду з позовом, позивач визначила його ціну у розмірі 266051, 55 грн. Відповідно до Закону України «Про судовий збір» на момент звернення позивача до суду судовий збір у даній справі за вимогою майнового характеру складав 2660, 51 грн., що відповідає 1 % ціни позову. Позовні вимоги були задоволені частково та стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 15095,12 грн. За таких обставин, у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 150, 95 грн. пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial