Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-16 00:00:00

В грудні 2014 року позивачка звернулася до суду з позовом до Рідківської сільської ради Новоселицького району Чернівецької області про визнання неправомірними дій сільської ради та про визнання права власності на спадкове майно, посилаючись на те, що [INFO] померла [PERSON], яка при житті 13 липня 2003 року заповіла їй все своє майно. Домоволодіння по [ADDRESS] Новоселицького району було побудовано спадкодавцем та по погосподарській книзі сільської ради станом на 1990-1991 роки було віднесено до дворів колгоспного типу, в якому були зареєстровані та проживали п'ятеро осіб. Проте, що домоволодіння відносилося до дворів колгоспного типу вона дізналися після смерті спадкодавці. Віднесення сільською радою домоволодіння до суспільної категорії колгоспників є помилкою, яка порушує її права та законні інтереси, оскільки станом на 1990-1991 роки ніхто з осіб прописаних у спірному домоволодінні в колгоспі не працював. Так, голова двору [PERSON] в 1966 році стала колгоспною пенсіонеркою, а інші члени двору в колгоспі не працювали. Тому відповідно до п. 20 Вказівок по веденню книжок погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР від 12 травня 1985 року домоволодіння мало бути віднесено сільрадою до робочих дворів, чого не було зроблено. За вказаних обставин, після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на все домоволодіння по [ADDRESS] Новоселицького району, яка належала їй як забудовнику, оскільки домоволодіння фактично відносилося до робочих дворів. Просила визнати неправомірними дії сільської ради щодо віднесення домоволодіння по [ADDRESS] Новоселицького району станом на 1990-1991 роки до дворів колгоспного типу у погосподарській книзі, особовий рахунок [NUMBER] , та визнати за нею права власності на вказане домоволодіння в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON]. В судовому засіданні представник позивачки позов підтримав в повному обсязі та просив задовольнити позовні вимоги. Представник Рідківської сільської ради Новоселицького району в судове засідання не з'явився, направивши на адресу суду заяву про визнання позову та розгляду справи у його відсутності. Треті особи [PERSON] та представник третьої особи [PERSON] проти задоволення позову не заперечували. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. У відповідності до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 319 ч.1 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Об'єктом власності особи може бути зокрема житло - жилий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 2005 року № 20 роз'яснено, що положення ст. ст. 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону. До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на двору, частку в його майні. Відповідно до п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР № 45/5 від 31 жовтня 1975 року, п. 45 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР № 1/5 від 19 січня 1976 року підтвердженням належності будинку служила відповідна довідка виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, в якій, крім підтвердження належності жилого будинку (частини будинку) відчужувану на підставі запису в по господарській книзі, повинно бути також зазначено: дані про склад будинку; розмір загальної жилої площі і розмір земельної ділянки. У період чинності Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української СРСР, що затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.державна реєстрації нерухомого майна не проводилась в сільській місцевості. Право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради. Інструкція втратила чинність згідно із наказом державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року №56. Виходячи з наведеного, підтвердженням належності жилого будинку (його частини) певній особі є запис в погосподарських книгах, введення яких на той час передбачалось наказами Центрального статистичного управління СРСР і було обов'язковим. Відповідно до положень нормативно-правових актів, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, віднесення до певних суспільних груп господарств мало значення для набуття права власності на майно. Встановлювалися суспільні групи господарств відповідно до діючих на той час Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів. Так, відповідно до Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26, суспільна група господарства переважно встановлюється залежно від роду занять глави сім'ї. Глава сім'ї визначається в кожному конкретному випадку повнолітніми членами сім'ї за їхньою взаємною згодою. Залежно від роду занять глави сім'ї господарство відноситься до суспільної групи колгоспників, робочих, службовців, кустарів чи селян-одноосібників. Виняток із загального правила складають господарства, в яких проживають працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять глави сім'ї, відносяться до господарства колгоспників. Суспільна група господарства записувалась у погосподарській книзі станом на 1 січня та 1 червня відповідного року. Таким чином, за змістом указаних норм, господарства осіб, які мають працюючих членів сім'ї, але які не є працюючими членами колгоспу, відносяться до суспільної групи відповідно робочих, службовців, кустарів чи селян-одноосібників. Згідно ст. 120 ЦК УРСР колгоспний двір - це сімейно-трудове об'єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і для сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Відповідно до ч. 2 ст. 123 цього Кодексу розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. За таких обставин застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР без з'ясування питання щодо правильності віднесення будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір, є помилковим. Визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено саме на сільські ради. А відповідно до п. 20 вказаних Вказівок у випадку наявності спірних питань щодо визначення суспільної групи господарства, то питання передавалося на розгляд виконкому районної Ради. Зважаючи на відсутність виконкомів районних рад та неможливість вирішення даного спору на даний час іншим шляхом, суд вважає правомірним звернення позивачки до суду за захистом свого порушеного права, що повністю співпадає з положеннями ч. 1 ст. 393 ЦК України, відповідного до якого правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Судом встановлено, що житловий будинок літера «А», літня кухня літера «Б», сараї літера «В», «Г», «Д», які розташовані по [ADDRESS] Новоселицького району побудовані в 1962- 1980 роках відповідно до діючого на час їх будівництва законодавства, на відведеній для вказаної мети земельній ділянці та зареєстровані в Рідківській сільській раді Новоселицького району в погосподарській книзі із наданням відповідної адресної частини, що підтверджується технічним паспортом домоволодіння. Відповідно до довідки Рідківської сільської ради Новоселицького району № 947 від 11 листопада 2014 року вказане домоволодіння в період часу з 01 липня 1990 по 15 квітня 1991 роки відносилося по погосподарській книзі сільської ради до дворів колгоспного типу та в ньому були зареєстровані та проживали голова двору - спадкодавець [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. З матеріалів справи видно, що з 1986 року по 15 квітня 1991 року у спірному господарстві не було працюючих членів колгоспу, оскільки спадкодавець [PERSON] була пенсіонеркою а інші особи які проживали та були зареєстровані у спірному домоволодінні в колгоспі не працювали Таким чином, у період з 1986 року по 15 квітня 1991 року позивачка та треті особи хоча і проживали у спірному житловому будинку, проте вони не набули права власності на спірний житловий будинок, оскільки на час їх проживання господарство втратило статус колгоспного двору і фактично мало статус суспільної групи господарств робочих. Висновок суду про те, що спірне домоволодіння втратило статус колгоспного двору та фактично відносилось до групи робочих дворів узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, висловленою при розгляді справи № 6-145цс13 постанова від 15 січня 2014 року, яка прийнята з підстав передбачених п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України, а тому висновки викладені в ній є обов'язковими для всіх судів України (ч.2 ст. 214, ч.1 ст.360-7 ЦПК України). Після смерті [INFO] [PERSON] відкрилася спадщина на вказане домоволодіння. Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Позивачка своєчасно прийняли спадщину після смерті спадкодавці [PERSON], звернувшись із відповідними заявами до нотаріальної контори протягом шестимісячного терміну з часу відкриття спадщини. Однак, у зв'язку із смертю спадкодавці та відсутністю за нею правовстановлюючого документу на домоволодіння, нотаріальна контора відмовила позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину. Оцінюючи у сукупності досліджені докази, суд приходить до висновку про задоволення позову, а саме визнання неправомірними дій Рідківської сільської ради щодо віднесення спірного домоволодіння станом на 1990-1991 роки до категорії колгоспного двору та визнання за позивачкою права власності домоволодіння в порядку спадкування за заповітом після смерті спадкодавці [PERSON] На підставі ст.ст. 41,64 Конституції України, ст.ст. 319, 321, 328, 391, 392, 393, 1223, 1241, 1268, 1269, 1270 ЦК України, ст.ст. 120, 123 ЦК УРСР в редакції 1963 року, Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26, суд

Outcome: approved