Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-14 00:00:00

Вимоги позивача та доводи на їх обґрунтування Звернувшись до суду із вказаним позовом, представник АТ КБ «ПриватБанк» посилався на те, що 29 березня 2011 року відповідачка отримала кредитну картку з установленим банком кредитним лімітом, розмір якого у подальшому було збільшено до 10 000,00 грн. Відповідачка з метою отримання кредитних коштів підписала Анкету - заяву, тим самим підтвердивши свою згоду на те, що ця заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послу» і «Тарифами», які викладені на банківському сайті, складають між нею та банком договір про надання банківських послуг (далі - кредитний договір). Таким чином, відповідачка була ознайомлена з «Умовами та правилами надання банківських послу», що діяли на момент отримання нею кредиту, зокрема, зобов`язалась слідкувати за витратами кредитних коштів в межах установленого ліміту з метою запобігання виникнення овердрафту, повернути їх та сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі мінімального обов`язкового платежу. Представник позивача вказав, що банк свої зобов`язання виконав належним чином, так як надав відповідачці можливість користуватись кредитними коштами в межах установленого кредитного ліміту. Відповідачка, у свою чергу, активно використовувала кредитні кошти, здійснювала їх повернення та сплату відсотків. Разом із цим, відповідачка свої зобов`язання щодо сплати кредитної заборгованості виконувала невчасно і не у повному обсязі, внаслідок чого станом на 20 вересня 2020 року у неї виникла заборгованість перед банком на загальну суму 20 952, 15 грн., із яких 13 986,93 грн. - це заборгованість за простроченим тілом кредиту, 6 034, 32 грн. - заборгованість за простроченими відсотками та 930,90 грн. - заборгованість за відсотками, що нараховані на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України. Оскільки станом до дня звернення із цим позовом відповідачка погашення вказаної кредитної заборгованості не здійснила, то позивач через свого представника просив стягнути її на свою користь разом із сплаченим ним судовим збором у розмірі 2 102,00 грн. Процесуальні дії у справі Спрощене провадження за цими вимогами було відкрите ухвалою судді Арбузинського районного суду Миколаївської області від 18 листопада 2020 року. Позиції сторін Представник позивача в судове засідання не з`явився, про його дату, час і місце повідомлявся належно кожного разу, причин свого неприбуття не вказав, проте, у матеріалах справи мається заява про розгляд справи за його відсутності ( а.с. 61). Відповідачка в судове засідання також не прибула, про його дату, час і місце повідомлена належно, надала до суду письмову заяву, якою просила розглядати справу за її відсутності, паралельно висловивши свою позицію щодо пред`явлених до неї вимог, зокрема, вказала, що позов визнає частково, кредит сплачувала. Просила відмовити у задоволенні вимоги про стягнення нарахованих відсотків та частково зменшити суму заборгованості за кредитом. За такого, на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, позаяк, жоден із учасників справи у судовому засіданні присутнім не був. Установлені фактичні обставини справи і зміст правовідносин із посиланням на докази, у тому числі й ті докази, що відхилені судом, а також оцінка позиції сторін У свою чергу, суд, дослідивши надані позивачем докази, оцінивши їх з точки зору належності, допустимості і достовірності, а також достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні доказів, виходив із такого. Зокрема, суд установив, що 29 березня 2011 року відповідачка з метою отримання кредиту у «ПриватБанку» підписала Анкету - заяву та Довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна 55 днів пільгового періоду» (далі - Довідка). Із цього слідує, що відповідачка була обізнана, зокрема, про тип карти, тип кредитної лінії, пільговий період, базову відсоткову ставку на місяць, яка нараховується на залишок простроченої заборгованості, виходячи із розрахунку 360 днів на рік і становить 2,5%, розмір щомісячних платежів, строк їх внесення, розмір пені за знаття готівки, а також розмір пені і штрафів за несвоєчасне погашення заборгованості. Протягом строку кредитування, що окреслений позивачем, банк відкрив відповідачці чотири карткових рахунки, останній, зокрема, із строком дії до 09/22. Початковий кредитний ліміт було установлено на рівні 300,00 грн. (29 березня 2011 року), а у подальшому збільшено до максимального - на рівні 10 000,00 грн. Із виписки по рахункам слідує, що відповідачка активно використовувала кредитні кошти, здійснювала погашення платежів, обумовлених договором, однак, допустила виникнення заборгованості, яка, згідно розрахунку позивача станом на 20 вересня 2020 року становить 20 952, 15 грн., із яких 13 986,93 грн. - це заборгованість за простроченим тілом кредиту, 6 034, 32 грн. - заборгованість за простроченими відсотками та 930,90 грн. - заборгованість за відсотками, що нараховані на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України. Тому вирішуючи спір по суті, суд ураховував наступне. Щодо питання про стягнення заборгованості за тілом кредиту У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. А згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ст. 1054, ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позичкодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому. Факт отримання кредиту відповідачем у банку достовірно підтверджений матеріалами справи, зокрема, випискою по рахунку. Разом із цим, із списики та розрахунку заборгованості слідує, що відповідачка використала кредитні кошти на загальну суму 24 689,09 грн. Зокрема, за період з 29 березня 2011 року по 31 травня 2015 року заборгованість за тілом кредиту становила 4 510,00 грн. За період з 01 червня 2015 року по 20 вересня 2020 року відповідачка загалом використала 20 179,09 грн. (графа 3 «Витрати клієнтом кредитних коштів»). Однак, здійснила погашення за тілом кредиту на загальну суму 22 121, 32 грн., що слідує із наданого ж позивачем розрахунку (погашення за тілом та простроченим тілом). Таким чином, суд приходить до висновку, що заборгованість відповідачки за тілом кредиту становить 2 567,77 грн., а не 13 986,93 грн. Тому із неї на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за простроченим тілом у розмірі 2 567, 77 грн., оскільки ці кошти фактично нею використані, проте, на цей час не повернуті. Щодо вимоги про стягнення відсотків за користування кредитними коштами Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на ті, що встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та ті, що обумовлені договором (договірні- розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У даному випадку із Довідки про умови кредитування, що підписана відповідачкою вбачається, що сторони погодили розмір базової відсоткової ставки на місяць, яка нараховується на непростроченої заборгованості із розрахунку 360 днів на рік, що становить 30 % річних. Протягом строку кредитування банк неодноразово змінював відсоткову ставку, проте, кожного разу у бік збільшення відносно обумовленої договором, зокрема, 01 вересня 2014 року збільшив її до 34,80 %, 01 квітня 2015 року - до 43,20 %, з 13 лютого 2016 року - 34,80 %, 3 11 вересня 2016 року - до 43,20 %, з 31 жовтня 2018 року - зменшив до 42,00 %. Проте, слід визнати, що сторони у письмовому вигляді погодили розмір процентної ставки у розмірі 2,5 % на місця або 30 % річних. А будь - яких відомостей, що банк повідомляв відповідачку у будь - якому вигляді про збільшення відсоткової ставки матеріали справи не містять. Зокрема, відсутні відомості про дотримання банком умов п.п. 1.6.1, 1.6.2 «Умов та правила надання банківських послуг» щодо інформування відповідачки про збільшення процентної ставки. До того ж, підписавши довідку про умови кредитування, відсутні достовірні відомості про те, що саме ці «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи» розуміла відповідачка, підписуючи Анкету - заяву, а також те, що вказані документи на момент отримання нею кредитних коштів узагалі містили умови щодо можливості і порядку збільшення процентної ставки. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. При цьому, ні Анкета - заява, ні Довідка про умови кредитування, що підписані відповідачкою, не містять умов щодо порядку підвищення процентної ставки та порядку інформування про це боржника. Як наслідок, суд вважає за необхідне обрахувати розмір заборгованості за процентами протягом усього строку кредитування, виходячи із 30 % річних, про установлення якого відповідачка достовірно знала, підписуючи Довідку про умови кредитування. Тому, беручи до уваги весь період кредитування - 29 березня 2011 року по 20 вересня 2020 року, виходячи із обумовленого сторонами розміру річної відсоткової ставки, суд вважає, що відповідачка заборгувала позивачу проценти за користування кредитом на загальну суму 7 300,38 грн. Проте, суд розглядаючи справу лише в межах заявлених вимог, вважає, що стягнення заборгованості по процентам має змогу бути застосованим у межах, заявлених позивачем, як то, у сумі 6 034,32 грн., позаяк, суд позбавлений змоги вийти за межі позовних вимог, у той час, як учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч.ч.1, 3 ст. 13 ЦПК України). Стосовно вимоги про стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, в разі прострочення виконання грошового зобов`язання, процентні ставки, які застосовуються при визначенні суми боргу, яку боржник зобов`язаний сплатити на вимогу кредитора, поділяються на встановлені законом (три проценти річних від простроченої суми) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Зокрема, текст позовної заяви взагалі не містить будь - якого обґрунтування щодо періоду, за який нарахована заборгованість на підставі ст. 625 ЦК України, а також відсутнє посилання й на розмір процентів, який був взятий до розрахунку. Натомість із наданого позивачем розрахунку слідує, що він обрахував заборгованість за процентами згідно із ст. 625 ЦК України, виходячи із розрахунку 84% за період з 01 липня 2019 року по 31 липня 2020 року, а з 01 серпня 2020 року по 20 вересня 2020 року - із розрахунку 60 %. Між тим, ані Анкета - заява, ані Витяг з «Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», ні Довідка про умови кредитування не містять посилання на процентну ставку у розмірі 60 % та 84%, яка нараховується на заборгованість відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України за невиконання зобов`язання за кредитним договором. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді розмір відсоткової ставки, яка буде застосовуватись при обрахуванні шкоди на підставі ст. 625 ЦК України. За такого вимога позивача про стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, у розмірі 930,90 грн. задоволенню не підлягає. Вимог же про стягнення процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема, ч. 2 ст. 625 ЦК України, як то, 3% річних, позивач не пред`явив, а тому суд, розглядаючи спір в межах заявлених позовних вимог не має права обраховувати їх самостійно. Як наслідок, суд приходить до висновку, що права позивача є порушеними через те, що відповідачка допустила наявність кредитної заборгованості, проте, не здійснила її погашення, принаймні, в ході розгляду справи, а тому права позивача підлягають судовому захисту у спосіб, що ним же й запропонований, тобто, шляхом стягнення із відповідачки на його користь дійсного розміру заборгованості. При цьому, з мотивів, що наведені судом вище, позов у цілому підлягає частковому задоволенню, як то, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту у розмірі 2 567,77 грн. та заборгованість за відсотками у заявлених позивачем межах, як то, у розмірі 6 034, 32 грн., а всього - на загальну суму 8 602,09 грн. Щодо розподілу судових витрат Стосовно ж стягнення з відповідачки на користь позивача судового збору у розмірі 2 102,00 грн., то суд виходив із правила, установленого ч.1 ст. 141 ЦПК України, за яким судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. А тому, з відповідачки на користь позивача слід стягнути 863,08 грн. судового збору, що становить 41,06 % від задоволеної ціни позову. З цих мотивів,

Outcome: partial