Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-20 00:00:00

ВИМОГИ ПОЗИВАЧА [PERSON] звернулася до Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області з позовом до Виконавчого комітету Олександрійської міської ради Кіровоградської області про визнання незаконним рішення та його скасування та просить визнати незаконним і скасувати рішення Виконавчого комітету Олександрійської міської ради №533 від 22.08.2018 року, а також просить покласти судові витрати на відповідача. ПОЗИЦІЯ ПОЗИВАЧА З 1991 року до 31.07.2017 року позивач здійснювала господарську діяльність як фізична особа підприємець. Ця діяльність здійснювалася у кіоску який належить позивачу та розташований біля будинку [ADDRESS] . 08.10.1999 року позивач отримала дозвіл на право розміщення кіоску за адресою: [ADDRESS] . Вид діяльності - роздрібна торгівля продовольчими товарами. Виконавчим комітетом Олександрійської міської ради Кіровоградської області 22.08.2018 року прийнято рішення №533 за яким управлінню житлово-комунального господарства, архітектури та містобудування міської ради разом з комунальним підприємством «Муніципальна поліція» Олександрійської міської ради провести демонтаж двох кіосків по [ADDRESS] ), власники яких невідомі особи. Позивач вважає, що рішенням Виконавчого комітету порушуються її право власності та стверджує, що обставина тимчасового припинення підприємницької діяльності не відміняє її права власності на кіоск, як це уявляє собі відповідач. ЗАПЕРЕЧЕННЯ ВІДПОВІДАЧІВ Представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог. У відзиві, який подано до суду виконавчим комітетом Олександрійської міської ради вказано, що позов не ґрунтується на положеннях матеріального та процесуального права. Позивач не зверталася до Олександрійської міської ради для оформлення права користування земельною ділянкою. Документи, які б свідчили про те, що кіоск по [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] - позивач не надала. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 21.02.2019 року відкрито провадження у справі. 26.12.2019 року постановлено ухвалу Олександрійським міськрайонним судом Кіровоградської області про закриття провадження у справі так як справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Постановою Кропивницького апеляційного суду від 17.02.2020 року ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26.12.2019 року скасовано та направлено справу для продовження розгляду до того ж суду першої інстанції. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ З 1991 року до 31.07.2017 року позивач здійснювала господарську діяльність як фізична особа підприємець. Рішення №200 від 20.08.1999 року прийняте на сесії Олександрійської міської ради містить інформацію про те, що надати приватному підприємцю [PERSON] в тимчасове користування на умовах оренди терміном на 1 (один) рік за рахунок земель загального користування земельну ділянку площею 9, 0 кв.м по [ADDRESS] ) для обслуговування кіоску. Відповідно дозволу на право розміщення об`єкту торгівлі, реєстраційний номер 47, позивач 08.10.1999 року отримала дозвіл на право розміщення кіоску за адресою: [ADDRESS] , вид діяльності - роздрібна торгівля продовольчими товарами. Виконавчим комітетом Олександрійської міської ради Кіровоградської області 22.08.2018 року прийнято рішення №533 за яким управлінню житлово-комунального господарства, архітектури та містобудування міської ради разом з комунальним підприємством «Муніципальна поліція» Олександрійської міської ради провести демонтаж двох кіосків по [ADDRESS] ), власники яких невідомі особи. ОЦІНКА СУДУ Рішення №200 від 20.08.1999 року прийняте на сесії Олександрійської міської ради є належним доказом того, що [PERSON] надано в тимчасове користування на умовах оренди терміном на 1 (один) рік за рахунок земель загального користування земельну ділянку площею 9, 0 кв.м по [ADDRESS] ) для обслуговування кіоску. Минуло майже 19 років і остання не продовжила оренду земельної ділянки, що є її правом. Станом на 1999 рік Олександрійська міська рада не перевіряла та і не мала з`ясовувати у [PERSON] дані щодо права власності кіоск, який розташований на земельній ділянці біля будинку [ADDRESS] , а лише надала їй в тимчасове користування на умовах оренди земельну ділянку. Тобто Олександрійська міська рада не перевіряла право приватної власності на кіоск або його оренди тощо взагалі, так як Закон України «Про оренду землі» №161-XIV від 06.10.1998 року (ред. 06.10.1998 року) не містив вимоги про перевірку права власності на об`єкт при наданні приватним підприємцям земельної ділянки за рахунок земель загального користування в оренду. На підтвердження спростування фактів викладених позивачем, відповідач надав до суду АКТ обстеження за №199/1 від 02.08.2018 року складеного начальником управління приватизації, оренди майна та землі міської ради Купченко Олександром Павловичем, головним спеціалістом управління приватизації, оренди майна та землі міської ради Щербиною Олегом Миколайовичем та головного спеціаліста управління приватизації, оренди майна та землі міської ради Марюхно Юрія Сергійовича. У даному АКТі зазначено, що обстеження проводилося земельної ділянки біля будинку [ADDRESS] , де виявлено дві тимчасові споруди (кіоски). Осіб не встановлено, хто використовує земельну ділянку. Правовстановлюючі документи на використання земельної ділянки відсутні. Кіоски зачинені, знаходяться у занедбаному стані. Аналізуючи даний АКТ зрозуміло, що на момент здійснення перевірки, а саме 02.08.2018 року представниками Олександрійської міської ради Кіровоградської області встановлено, що дозволу оренди земельної ділянки за рахунок земель загального користування біля буд. [ADDRESS] у [PERSON] немає. Листи з Олександрійської міської ради, які отримувала [PERSON] щодо оренди земельної ділянки та кіоску почала отримувати лише після її звернення до суду, де вона зазначає про порушене право власності на кіоск. Комунальне підприємство «Муніципальна поліція» Олександрійської міської ради демонтаж кіосків не провела, як і не провела демонтаж позивач, хоча вважає кіоск своєю власністю, а також позивач не отримала в тимчасове користування на умовах оренди земельну ділянку для обслуговування цього кіоску. Суд відхиляє доказ наданий позивачем на підтвердження права власності на кіоск, зокрема копію квитанції до касового ордеру №301. Так у даній квитанції зазначено дату «23.03.1989 рік» та відомості, що прийнято від [PERSON] 451 руб. 00 коп., підстава - за кіоск. Суд звертає увагу, що підстава «за кіоск» не є чітким формулюванням за що сплачено кошти, а лише здогадкою: чи то за оренду кіоску, чи то за купівлю металобрухту, чи то за купівлю кіоску, але без визначення індивідуальних ознак (інвентарні номери або інші індивідуальні мітки). Оскільки право власності потребує індивідуального визначення речі, а в даному випадку відсутня така інформація, що унеможливлює встановити право власності на кіоск, тому суд дійшов висновку, що рішення №533, яке прийнято 22.08.2018 року Виконавчим комітетом Олександрійської міської ради Кіровоградської області щодо демонтажу двох кіосків по [ADDRESS] ), власники яких невідомі особи не порушує право власності [PERSON] на кіоск, тому не підлягає скасуваню. НОРМИ ПРАВА Стаття 5 ЦПК України вказує, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідне для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Зі змісту ст. 81 ЦПК України вбачається, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 328 ЦК України, визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набуте правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Приписи статті 184 ЦК України вказують, що річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною. Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, та враховуючи той факт, що позивач не довела факт права власності на кіоск, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed