Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-24 00:00:00

В грудні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення процентів за договором позики у розмірі 20 076,66 грн., мотивуючи тим, що 30.03.2013 року між позивачем та [PERSON] був укладений договір позики на суму 5 000 дол. США строком з 30.03.2013 року по 12.06.2013 року зі сплатою 8 % щомісяця (96 % річних) по закінченню строку дії договору. Відповідачка зобов'язалася повернути грошові кошти не пізніше 12.06.2013 року, про що була складена розписка, проте свої зобов'язання відповідачка не виконала, від їх виконання ухиляється. У зв'язку з цим, 13.08.2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення на його користь суми боргу у розмірі 47 884,50 грн. за період з 30.03.2013 року по 12.06.2013 року, з яких 39 965 грн. сума основного боргу та 7 883,50 грн. проценти за договором. Також просив стягнути судовий збір в сумі 486,85 грн. та витрати на послуги адвоката в сумі 800 грн. Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 04.11.2013 року позов задоволено і стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 49171,35 грн. Виконавчою службою було відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа по справі №500/4262/13-ц, проте відповідачка зобов'язання не виконала та продовжує ухилятися від їх виконання, у зв'язку з чим позивач просить стягнути з відповідачки суму 8 процентів за прострочення виконання грошового зобов'язання у розмірі 39965 грн. за період з 13.06.2013 року по 20.12.2013 року що складає 20 076,66 грн. Також позивач просить стягнути на його користь судовий збір 229,40 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 800,00 грн. 28 січня 2014 року позивач змінив розмір позовних вимог в частині стягнення з відповідачки суми процентів по договору позики та просив стягнути проценти за період з 13.06.2013 року по 28.01.2014 року у розмірі 23 626,91 грн., зазначивши при цьому, що 23.12.2013 року відповідачка сплатила на користь позивача 5800 грн. Також просив стягнути судовий збір 229,40 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 800,00 грн. В судовому засіданні представник позивача - [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, наполягав на їх задоволенні. Відповідачка [PERSON] позовні вимоги не визнала, та пояснила, що грошові кошти у [PERSON] в борг не брала. Отримувала кошти від його дружини не складаючи при цьому розписку та не домовляючись з нею про проценти. Однак [PERSON] повернувшись з відрядження примусив її написати розписку про отримання грошових коштів на його ім'я та зазначити при цьому проценти. При розгляді справи в суді 4.11.2013 року позов визнала, оскільки розуміла, що грошові кошти прийдеться в будь-якому випадку повертати, однак не думала, що [PERSON] буде повторно звертатися до суду з позовом про стягнення з неї процентів. Вислухавши представника позивача, відповідачку, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Згідно ст. 129 Конституції України, ст. ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. ст. 59, 60 цього ж Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (в т.ч. грошові кошти в такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 1047 ч.2 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. При цьому, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог щодо Кодексу. Із ст. 545 ЦК України, яка регулює підтвердження виконання зобов'язання, вбачається, що якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. В судовому засіданні встановлено, що 21.05.2013 року [PERSON] надав [PERSON] в борг грошові кошти у сумі 5 000 дол. США, що еквівалентно 40 500 грн. під 8 процентів щомісяця, що підтверджується розпискою, наданою відповідачкою, згідно якої [PERSON] зобов'язалася сплатити суму процентів по закінченню строку договору з 30.03.2013 року по 12.06.2013 року (а.с. 13). Дані обставини також підтверджуються рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 04.11. 2013 року, яке набрало законної сили (а.с. 10), що огляду на вимоги ч.3 ст. 61 ЦПК України не доказується при розгляді даної справи. В зв'язку з зазначеним суд не приймає до уваги доводи відповідачки про те, грошові кошти у [PERSON] в борг не брала. Отримувала кошти від його дружини не складаючи при цьому розписку та не домовляючись з нею про проценти. А також що [PERSON] повернувшись з відрядження примусив її написати розписку про отримання грошових коштів на його ім'я та зазначити при цьому проценти. Зазначений договір відповідає вимогам ст. 1047 ЦК України, оскільки укладений в письмовій формі. Як вбачається з розписки від 21.05.2013 року відповідачка взяла у [PERSON] у борг 5 000 дол. США, що еквівалентно 40 500 грн. під 8 % процентів щомісяця та зобов'язалася сплатити суму процентів по закінченню строку договору з 30.03.2013 року по 12.06.2013 року. Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 04.11. 2013 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто суму 8 процентів у розмірі 986, 30 грн. за період з 30.03.2013 року по 12.06.2013 року. Відповідачкою сума боргу в повному обсязі не повернута, сума процентів не сплачена, що з огляду на вимоги ч.1 ст. 61 ЦПК України є обставиною, яка не підлягає доказуванню. 23.12.2013 року відповідачка сплатила на користь позивача 5800 грн., що підтверджується платіжною квитанцією (а.с. 29) Відповідно до ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняються частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно ст. 625 ЦК України божник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Як роз'яснено судам в п.18 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України №5 від 30.03.2012 року проценти визначені в договорі від простроченої суми полягають в отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Згідно розрахунку позивача 8 % від суми боргу 39965 грн. за період прострочення з 13.06.2013 року по 23.12.2013 року (194 дні) складає 20392 грн. 23.12.2013 року відповідачка сплатила 5800 грн. 8 % від боргу, що залишився у розмірі 34165 грн. (39965 грн. - 5800 грн.) за період з 24.12.2013 року по 28.01.2014 року (36 днів) складає 3234,91 грн. 20392 грн. + 3234,91 грн. = 23626,91 грн. Суд погоджується з даними розрахунками. В зв'язку з зазначеним, суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідачки на його користь 8 процентів від простроченої суми у розмірі 23626,91 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Вирішуючи вимоги в частині стягнення витрат на правову допомогу, пов'язаних з розглядом справи, суд виходить з положень п.2 ч.2 ст.79, ст.ст.82, 88 ЦПК України, відповідно до яких, до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог тощо. Стаття 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» за №4191-VІ від 20.12.2011 року передбачає, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не можуть перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. За таких обставин, аналіз наведених вище норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що з відповідачки на корить позивача могли бути стягнені витрати на правову допомогу, яка надавалася у судовому засіданні і за наявності належних та допустимих доказів - під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням. Як вбачається з матеріалів справи 20.12.2013 року між [PERSON] (замовник) та [PERSON] (виконавець) був укладений договір про надання правової допомоги та представництво в суді, згідно якого замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов'язання надавати замовнику юридичну допомогу на умовах, передбачених угодою (а.с. 18). Згідно квитанції від 20.12.2013 року [PERSON] сплатив на ім'я [PERSON] витрати на правову допомогу в сумі 800 грн. Однак суд не погоджується з розміром витрат на правову допомогу, оскільки розрахунок проведено не вірно. Згідно та ст.7 Закону України «Про державний бюджет на 2014 рік» розмір мінімальної заробітної плати з 01.01.2014 року - 1218 гривень, 40% від зазначеної суми - 487,20 грн. Вивченням матеріалів справи судом встановлено, що представник позивача приймав участь у судових засіданнях 28.01.2014 року (тривалість судового засідання 7 хв.), 25.03.2014 року (тривалість судового засідання 26 хв.) Таким чином, витрати на правову допомогу = х (40 % від заробітної плати) * у (час судового засідання) / 60 хв. Тобто, витрати на правову допомогу за участь у судовому засіданні 28.01.2014 року = 487,20 гривні * 7 хв. / 60 хв. = 56,84 грн. Аналогічно розраховані витрати на правову допомогу за участь у судовому засіданні 25.03.2014 року = 487,20 *26/60 = 211,12 грн. Отже, загальна сума судових витрат за участь у судових засіданнях 28.01.2014 року та 25.03.2014 року становить 56,84 грн. + 211,12 грн. = 267,96 грн. З урахуванням викладеного, з відповідачки на користь позивача мають бути стягнуті витрати на правову допомогу в сумі 267,96 грн. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати. У відповідності до ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідачки на користь позивача судові витрати.

Outcome: partial