Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-25 00:00:00

В грудні 2019 року [PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Одеси з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення та просить встановити факт того, що він постійно проживав на території України станом на 24 серпня 1991 року, а саме з кінця 1990 року по теперішній час. За вказаною заявою відкрито провадження у цивільній справі № 947/31401/19. Розгляд справи призначено провести за правилами окремого провадження у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні заявник та його представник вимоги щодо встановлення факту постійного проживання [PERSON] на території України з кінця 1990 року по теперішній час підтримали та просять задовольнити. Заінтересована особа - [PERSON] , [INFO] , в особі законного представника - батька [PERSON] ( матір - [PERSON] , в судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи була сповіщена належним чином) в судовому засіданні надала пояснення і зазначила, що розуміє зміст даної заяви та не заперечує проти її задоволення. Заінтересована особа - Царичанський районний сектор Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи були сповіщені належним чином. Відзиву на заяву не надавали. До судового засідання надали заяву, якою просять суд ухвали рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Заінтересована особа - Київський районний відділ ГУ ДМС України в Одеській області, в судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи були сповіщені належним чином. Від ГУ ДМС України в Одеській області до суду надійшов відзив на заяву, в якій просив залишити без розгляду заяву, зазначивши, що заявник не звертався до територіальних підрозділів ГУ ДМС України в Одеській області з заявою встановленого зразка про набуття, прийняття чи встановлення належності до громадянства України, не надав до ГУ ДМС України в Одеській області жодних документів, зазначених у Порядку, отже заявник не використав всі можливості для отримання статусу громадянина України та звернення до суду із заявою про встановлення факту є передчасним. Заінтересована особа - Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, в судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи були сповіщені належним чином. Вирішуючи питання щодо продовження розгляду справи в порядку окремого провадження, суд виходить із підтвердження відсутності спору про право. Приймає до уваги, що факт постійного проживання дійсно є таким, що породжує юридичні наслідки, і враховує відсутність у заявника можливості довести цей факт в позасудовому порядку. Заявник не ставить питання про підтвердження громадянства, а просить встановити факт проживання на певній території з кінця 1990 року. Суд звертає увагу, що до 23 серпня 1991 року державність на цій території мала одну статусність, а з 24 серпня 1991 року іншу, а наявність паспорту не є підтвердженням постійного проживання. Факт постійного проживання [PERSON] підтверджено суду належними, достатніми та допустимим письмовими доказами, а також відібраними судом поясненнями самого заявника в якості свідка, його представника та трьох свідків. У відповідності до статті 76 ЦПК України доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено наступне. Заявник, будучи попередженим про кримінальну відповідальність та приведення до присяги, був допитаним в судовому засіданні у якості свідка. Зазначив, що він є уродженцем Вірменії, переїхав на територію України в кінці 1990 року, де проживає і досі. Оселився та проживав в селі Сальково Гайворонського району Кіровоградської області. Періодично проживав і в с. Могильному Гайворонського району Кіровоградської області, яке є сусіднім до с. Сальково, був працевлаштований у Могильненському відділку бурякорадгоспу Сальківського цукрового комбінату, перебував на воєнному обліку. В кінці 1992 року переїхав до Дніпропетровської області, в 2005 році - до м. Одеси, де має відповідні реєстрації місць постійного проживання. Вищезазначені факти підтверджуються: паспортом громадянина України серії [NUMBER] , виданим Царичанським РВ УМВС України в Дніпропетровській області 23.12.2004 року; довідкою № 719, виданою виконкомом Могильненської сільської ради Гайворонського району Кіровоградської області 24 червня 2019 року; довідками про заробітну плату для обчислення пенсії №84, 85, від 24 червня 2019 року, виданими Приватним орендним сільськогосподарським підприємством «Славутич» (що є правонаступником ВАТ «Промінь», який в свою чергу є правонаступником Сальківського цукрового комбінату); довідкою ПОСП «Славутич», трудовою книжкою [NUMBER] , в якій міститься запис щодо прийняття на роботу 01 квітня 1991 року Сальківським цукровим комбінатом та звільнення 24 жовтня 1992 року; військовим квитком [NUMBER] (аркуш № 26). Встановлення факту постійного проживання є соціально та юридично значимим для заявника, оскільки, відсутність єдиного документу, яким би це було підтверджено у встановленому законом порядку, неодноразово створювало перешкоди у реалізації заявником прав, якими наділений кожен громадянин України. Заявник довів, що він є добропорядним громадянином держави, яка наділила його своїм громадянством. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які є уродженцями, зареєстровані та проживають в с. Сальково Гайворонського району Кіровоградської області, підтвердили, що вони знають [PERSON] з кінця 1990 - початку 1991 років, саме з того часу як він переїхав та почав жити в їхньому селі та періодично в сусідньому селі - Могильному. Всі свідки точно зазначили період, протягом якого [PERSON] почав проживати та проживав в селі Могильному та селі Сальково Гайворонського району Кіровоградської області та те, що він був працевлаштований на той час на Сальківському цукровому комбінаті. Також свідки пояснили, що [PERSON] декілька разів на рік і досі продовжує відвідувати село та відвідує домівку свідків [PERSON] , [PERSON] , оскільки вони із заявником, з моменту знайомства і до сьогодні, підтримують близькі дружні відносини. Отже, докази, яки б спростували факт постійного проживання [PERSON] на території України з кінця 1990 року по теперішній час, суду не надані. При визначенні права заявника на звернення до суду з такою заявою, суд наголошує на наступному. Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Суд дійшов висновку, що відмова [PERSON] в судовому захисті, в даному випадку, суперечила б завданню цивільного судочинства та не відповідала б конституційним принципам щодо гарантованого судового захисту прав, а також доступу до правосуддя, закладеного Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Конституція України, як Закон прямої дії, має найвищу юридичну силу, а офіційне тлумачення конституційних положень здійснюється Конституційним Судом України, який у цілій низці своїх рішень висловив правову позицію щодо права доступу до правосуддя, згідно з якою кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку; суд не може відмовити у правосудді, якщо особа вважає, що її права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод; відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке, згідно зі статтею 64 Конституції України не може бути обмежене (пункти 1,2 резолютивної частини Рішення від 25 грудня 1997 року № 9-зп, абзац 7 пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012). Крім цього, у низці рішень Європейського Суду з прав людини, юрисдикцію якого в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті справи. У справі «Bellet v. France» Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Таким чином, вказані обставини свідчать про необхідність надати заявнику [PERSON] можливість захистити своє право в суді. Інакший підхід був би виявом надмірного формалізму та міг би розцінюватись як обмеження особи в доступі до суду, яке захищається статтею 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Положеннями статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до пункту 5 частини 2статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з частиною 1 статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. За правилами статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Предметом розгляду заяви [PERSON] є встановлення факту, який, необхідний заявнику для оформлення особистих, майнових прав, що випливають із цього факту. Встановлення вказаного факту є лише одним з чинників, необхідних для підтвердження правомірності набуття [PERSON] громадянства України у встановленому законом порядку. У відповідності до статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Докази, які б спростовували факт проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року суду не надані. Заява [PERSON] обґрунтована, мотивована, та підтверджена належними, достатніми й допустимими доказами. Підстави для відмови у задоволенні заявлених [PERSON] вимог судом не встановлені. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилається заявник, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності,

Outcome: approved