Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-28 00:00:00

В грудні 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, уточнивши позовні вимоги в березні 2020 року, просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування будинком [ADDRESS] . В обґрунтування зазначив, що 15 січня 2008 року його батько, [PERSON] подарував йому 1/2 домоволодіння за адресою: будинок [ADDRESS] . Будинок складається з двох частин, кожна з яких є окремою квартирою. На свою частину будинку він має окремий особовий рахунок для обслуговування комунальними службами та оплати їхніх послуг. Інша половина будинку на цей час нікому не належить, після смерті колишнього власника [PERSON] , право власності в порядку спадкування ніхто не отримав. В частині будинку, що має адресу: [ADDRESS] , яка належала його батькові, а на цей час належить йому, з 2005 року зареєстровані його батько [PERSON] , дружина батька [PERSON] (відповідач) та донька дружини позивача [PERSON] . Батько, [PERSON] , помер [INFO] та 15 червня 2015 року був знятий з реєстрації у спірному будинку, а дружина батька - відповідач, до цього часу зареєстрована в будинку, яка ще у 2004 році, разом з його батьком, виїхала проживати до Росії. З 2008 року відповідач ніколи там не проживала, за 11 років, вона не перебувала в м. Кривому Розі, та не зазначала на своє бажання користуватись помешканням, в якому зареєстрована. При даруванні частини будинку, ні дарувальник - батько позивача, ні - відповідач, яка була членом його родини, не вказували на їх право в подальшому користуватись помешканням, право власності на яке передається. Відповідач ніколи не була членом родини позивача, та їх ніколи не пов`язував спільний побут, взаємні права та обов`язки, він спілкувався з нею лише як з дружиною свого батька. На цей час позивачу дуже обтяжливо утримувати будинок, в якому зареєстрована відповідач. У нього виникають складнощі при отриманні субсидії компенсації витрат на оплату комунальних послуг, оскільки він не володіє інформацією про її доходи, та взагалі, відповідач не є членом його родини. Крім того, він має намір продати належану йому частину домоволодіння, але реєстрація відповідача лише ускладнює цей процес. Вважає, що відповідач втратила право користування будинком [ADDRESS] , частина якого належить позивачу, а інша частина якого взагалі не має власника. Ухвалою суду від 16 грудня 2019 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків. Ухвалою суду від 26 грудня 2019 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків. Ухвалою суду від 19 березня 2020 року відкрито провадження у справі, призначено судовий розгляд в спрощеному провадженні з викликом сторін. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти проведення заочного розгляду справи не заперечував. Пояснив, що він є власником Ѕ частини будинку, яка є окремим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . В його частині прописана дружина його батька, яка там не мешкає з 2008 року, оскільки разом з його батьком виїхала до Росії ще в 2004 році, але з реєстрації у будинку не знялась, щоб мати змогу отримувати пенсію. Яким чином та коли проводили поділ будинку на окремі квартири, йому не відомо, документів про це в нього немає. Хто є власником іншої частини будинку він також не знає, раніше частина будинку належала рідному брату його батька, який також помер. Відповідач у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений своєчасно та належним чином, причину неявки суду не повідомив, відзиву не надав. Представник третьої особи виконкому Покровської районної у місті Кривому Розі ради в судове засідання не з`явився, надав письмове клопотання про розгляд справи без участі представника. В наданих поясненнях зазначив, що відповідач по справі набула права користування спірним нерухомим майном як член сім,ї попереднього власника житлового будинку у зв`язку з чим набула право користування чужим майном, яке за своєю суттю є сервітутом. З наданих документів до позовної заяви вбачається, що позивач є власником спірного житлового будинку. Відповідач спільним побутом з позивачем не пов`язана, однак вказана обставина, окрім позову ні чим не підтверджена. В матеріалах наданих до позовної заяви відсутні будь- які докази не проживання [PERSON] в спірному житловому приміщенні, окрім того відсутні докази родинних стосунків. З огляду на вищезазначене та з урахуванням зібраних доказів по справі рішення просили прийняти згідно чинного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. У зв`язку з чим, суд дійшов висновку про можливість заочного розгляду справи та постановлення рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд розглянувши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 15 січня 2008 року [PERSON] , що діє від імені [PERSON] - «представник Дарувальника» подарувала, а обдарований - [PERSON] , прийняв в дар Ѕ частини житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] Договір посвідчено 15 січня 2008 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кульбіда Н.М. та зареєстровано в реєстрі за №275. Договір викладено на спеціальному бланку ВКЕ 042403. (а.с.10). Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №17757248 від 15.02.2008 року, 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого Кульбіда Н.М. приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу 15.01.2008 року, реєстр №275 (а.с.11). Відповідно до довідки Криворізької об`єднаної міської довідково-інформаційної служби №284, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с. 9). З технічного паспорта на будинок [ADDRESS] з господарськими будівлями, вбачається, що до складу будинку входить А1- житловий будинок загальною площею 65,1 кв.м., в тому числі житловою площею 36,9 кв.м., Б-літня кухня, В- - гараж, Г - вбиральня, Д-гараж, Е - сарай, Ж - погріб, З- альтанка, 1,2 - огорожа, І - водо колонка, ІІ - вимощення (а.с.12). Жодної інформації про поділ будинку в натурі на окремі частині, наданий документ не містить. З копії домової книги, вбачається, що відповідач [PERSON] зареєстрована в буд. [ADDRESS] з 2005 року до теперішнього часу; [PERSON] був зареєстрований з 2005 року по 15 червня 2015 року та знятий з реєстрації у зв`язку зі смертю; позивач [PERSON] зареєстрований з 19.11.2010 року по теперішній час (а.с.13-14). Жодної інформації про реєстрацію вказаних осіб в окремих квартирах спірнрого будинку, домова книга не містить. Свідок [PERSON] , яка є дружиною позивача, в судовому засіданні пояснила, що відповідачка була дружиною батька позивача і у 2004 році разом з ним виїхала проживати до Росії. З того часу [PERSON] ніколи не поверталась до спірного будинку та не повідомляла про своє бажання користуватись помешканням, в якому зареєстрована. В 2004 році батько позивача передав їм ключі від будинку. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є сусідкою позивача та проживає поряд в будинку по [ADDRESS] . Будинок був придбаний в 1998 рокі, який був в непридатному стані. Відповідачка в будинку не мешкає, де на теперішній час вона знаходиться їй не відомо. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 391 ЦК України, передбачає, що власник може вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Відповідно до ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч.1 ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Права власника житлового будинку, квартири, визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. З наданих позивачем доказів вбачається, що будинок [ADDRESS] має, щонайменше, двох рівноправних співвласників, при цьому, позивачу належить лише половина вказаного будинку і доказів на підтвердження належності позивачу на праві власності саме відокремленої квартири [ADDRESS] , що знаходиться у вказаному будинку, матеріали справи не містять. Стаття 16 ч.1, ч. 2 п. 10 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Дослідивши надані докази, вислухавши пояснення позивача, суд дійшов висновку, що всупереч ст. 81 ЦПК України позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту наявності в будинку окремих квартир, а також реєстрації відповідача саме у належній позивачу квартирі [ADDRESS] . Натомість судом з метою перевірки місця реєстрації відповідача у справі під час вирішення питання про відкриття провадження у справі отримано інформацію з відділу реєстрації місця проживання громадян Виконкому Покровської районної у місті ради, згідно якої відповідач [PERSON] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.54). Наявність окремого рахунку для сплати комунальних платежів та вказівка у довідці з Нова Ком про окрему кв. [ADDRESS] , не є належним підтвердженням розподілу будинку на окремі квартири та реєстрації відповідача саме в квартирі [ADDRESS] . Таким чином, за відсутності достовірної інформації про всіх співвласників житлового будинку [ADDRESS] , а також їх свідомого волевиявлення на позбавлення відповідача права користування житловим будинком в судовому порядку, суд вважає неможливим задовольнити позовні вимоги лише одного співвласника будинку, оскільки це може призвести до порушення прав інших співвласників майна. Посилання на відсутність підтверджень вказаним обставинами вже надавались позивачу судом в ухвалі про залишення позову без руху, проте жодних клопотань про витребування необхідних доказів позивачем протягом усього розгляду справи не заявлялось і, виходячи зі змісту ч.7 ст.81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Крім того, суд також погоджується з доводами представника третьої особи - Виконкому Покровської районної у місті ради щодо недоведеності належними та допустимим доказами факту не проживання відповідача у спірному будинку без поважних причин з 2008 року. Так, пояснення дружини позивача в якості свідка, суд не приймає до уваги з огляду на її зацікавленість в розгляді справи. Показання свідка [PERSON] про те, що вона давно не бачила відповідачку і місце її знаходження не знає, на можуть бути достатнім доказом для позбавлення особи законного права користування житлом. Будь-яких інших доказів на підтвердження підстав визнання відповідача таким, що втратив право користування жиитлом. Суду не надано. Так, відповідно до ст.360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Отже, позивач разом з іншими співвласниками повинен нести витрати на утримання будинку, виходячи із своєї частки, а його посилання на неможливість самостійно сплачувати витрати на комунальні послуги, що нараховується і на іншого зареєстрованого співвласника - відповідача, не є підставою для позбавлення особи конституційного права на володіння своїм майном і не позбавляє позивача права на пред`явлення до нього вимог про відшкодування йому таких витрат. Виходячи з встановлених судом обставин справи, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Виходячи з результату розгляду справи, на підставі ст.141 ЦПК України, судові витрати слід віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed