Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-20 00:00:00

В грудні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом та об-ґрунтовував його тим, що [INFO] померла [PERSON] За час свого життя спадкодавиця склала заповіт, яким вона заповіла позивачу житловий будинок по [ADDRESS]. 24 січня 1979 року [PERSON] подав державній нотаріальній конторі заяву про прийняття спадщини. У такий спосіб він набув право власності на цей об'єкт нерухомого майна. До позивача перейшло право користування земельною ділян-кою, на якій розташовувався житловий будинок. Рішенням Бориспільської міської ради №5298-63-VI від 21 травня 2015 року був наданий дозвіл на розробку проекту земле-устрою щодо відведення у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS]. Іншим рішенням Бориспільської міської ради №5737-67-VI від 6 жовтня 2015 року був затверджений цей проект землеустрою, у власність [PERSON] була передана земельна ділянка площею 0,1000 га з кадастровим номером [NUMBER] з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS]. 9 листопада 2015 року на ім'я [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно [NUMBER], а 21 жовтня 2015 року в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно був внесений запис №11954267. Однак право позивача на користуван-ня земельною ділянкою у встановленому законом порядку не було припинено. Ця об-ставина свідчить про те, що вона не була вільною. Передача земельної ділянки у власність [PERSON] суперечила закону та порушила право [PERSON] на користування земельною ділянкою. Тому позивач просив суд встановити факт, що за час свого життя [PERSON] набула право власності на житловий будинок по [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на цей об'єкт нерухомого майна; визнати недійсним рішення Бориспільської міської ради №5737-67-VI від 6 жовтня 2015 року; скасувати право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,10 га з кадастровим номером [NUMBER] з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS]; та вилучити запис №11954267 від 21 жовтня 2015 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. В ході розгляду цивільної справи [PERSON], його представникам [PERSON] та [PERSON] стало відомо про те, що земельна ділянка була передана у влас-ність [PERSON] у зв'язку з тим, що 19 грудня 2006 року [PERSON] уклав з ним договір дарування, за яким [PERSON] відчужив у власність [PERSON] житло-вий будинок по [ADDRESS]. Однак [PERSON] не був власником цього об'єкту нерухомого майна та не мав права розпоряджатись ним. Тому представник позивача [PERSON] доповнила позов двома вимогами: просить визнати недійсним договір дарування житлового будинку від 19 грудня 2006 року та свідоцтво про право власності на нерухоме майно [NUMBER] від 9 листопада 2015 року. У судовому засіданні [PERSON], його представники [PERSON] та [PERSON] підтримують позов та просять суд задовольнити його. Представник відповідача [PERSON] не визнає позов та просить суд відмовити в його задоволенні. Представник відповідача [PERSON] не визнає позов та заперечує проти його задоволення. В обґрунтування своїх вимог він посилається на те, що в матеріалах ци-вільної справи відсутні докази на підтвердження того, що [PERSON] набув право користування земельною ділянкою. Тому представник відповідача [PERSON] просить суд відмовити у задоволенні позову. Інші учасники цивільного процесу не з'явились у судове засідання. Вони неодно-разово завчасно у встановленому порядку повідомлялись про час та місце розгляду циві-льної справи. Вислухавши пояснення позивача та представників сторін, дослідивши письмові докази, суд дійшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких під-став. Встановлено, що [INFO] померла [PERSON] Ця обставина підтверд-жується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 7 серпня 1978 року (а.с.7). Як роз'яснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і криміналь-них справ в абз.7 п.3.1 інформаційного листа №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законо-давства України чинного на час виникнення права власності. В 1954 році питання набуття права власності регулювалось Указом Президії Верхов-ної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» та постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року. Відповідно до ст.1 Указу кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два по-верхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Згідно з п.2 Постанови земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводились за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держліс-фонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки були особистою власністю забудовника. Отже, викладені правові акти не пов'язували виникнення права власності на житло-вий будинок із проведенням його реєстрації. З копії технічного паспорту (а.с.11-14) вбачається, що житловий будинок по [ADDRESS] був збудований ще у 1954 році. Зі змісту заповіту, копія якого міститься в матеріалах цивільної справи (а.с.9), вбачається, що цей житловий будинок належав [PERSON], яка до своєї смерті проживала в ньому. В матеріалах цивільної справи міститься копія ще одного технічного паспорту (а.с.63-68), з якого вбачається, що житловий будинок по [ADDRESS] був збудований в 1952 році. Цей технічний паспорт має №2196. Однак з листа директора КП «Бориспільське БТІ» №77 від 27 квітня 2016 року (а.с.106) вбачається, що технічний паспорт з таким номером не заводився. Ці обставини спростовують належність та досто-вірність цього технічного паспорту на житловий будинок. З огляду на це суд вважає, що з метою усунення суперечностей належить встановити факт, що за час свого життя [PERSON] набула право власності на житловий будинок по [ADDRESS]. За час свого життя спадкодавиця склала заповіт (а.с.9), яким цей житловий будинок вона заповіла [PERSON] Відповідно до п.2 ч.1 ст.549 ЦК України 1963 року, що діяв на час відкриття спад-щини, визнавалось, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він подав державній нота-ріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Згідно з ч.2 цієї статті зазначену дію належало вчинити протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. З копії спадкової справи №28, заведеної після смерті [PERSON] (а.с.44-52) вбача-ється, що 24 січня 1979 року позивач подав державній нотаріальній конторі заяву про прийняття спадщини. Ця обставина свідчить про те, що він вчасно у встановленому порядку прийняв спадщину, яка відкрилась після смерті [PERSON] З огляду на це суд вважає, що у такий спосіб [PERSON] набув право власності на житловий будинок по [ADDRESS]. Відповідно до ч.2 ст.548 ЦК України 1963 року прийнята спадщина визнавалась належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно з ч.1 ст.90 ЗК України 1970 року, що був чинним на той час, при переході права власності на будівлю переходило також і право користування земельною ділянкою або її частиною. Встановлено, що [INFO] до позивача перейшло право власності на спад-ковий житловий будинок. Разом з цим об'єктом нерухомого майна до [PERSON] перейшло право користування земельною ділянкою по [ADDRESS]. Однак 19 грудня 2006 року рідний брат позивача [PERSON] уклав з [PERSON] договір дарування (а.с.61), за яким він безоплатно відчужив у власність [PERSON] житловий будинок по [ADDRESS]. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодер-жання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені части-нами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Зі змісту договору дарування вбачається, що житловий будинок належав [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 15 липня 1978 року Бориспільською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого за №1601. Однак з листа в.о. завідувача Київським обласним державним нотаріальним архівом №01-17-664 від 22 квітня 2016 року (а.с.104) вбачається, що в реєстрі нотаріальних дій дата 15 липня 1978 року не значиться взагалі, а за №1601 було вчинено іншу нотаріальну дію 22 березня 1978 року. Крім того, свідоцтво про право на спадщину було видано за 20 днів до смерті [PERSON] Аналіз цих обставин свідчать про те, що [PERSON] не був власником житло-вого будинку та не мав права розпоряджатись ним. Укладений ним договір дарування су-перечить ч.1 ст.319 ЦК України. З огляду на це суд вважає, що договір дарування, укладений 19 грудня 2006 року між [PERSON] та [PERSON], належить визнати недійсним. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків. Згідно зі ст.392 цього Кодексу власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Встановлено, що у зв'язку з недійсністю договору дарування право власності на житловий будинок не перейшло до [PERSON] Не зважаючи на це, він не визнає за позивачем право власності на цей об'єкт нерухомого майна. З огляду на це суд вважає, що за [PERSON] належить визнати право власності на житловий будинок по [ADDRESS]. Крім того, рішенням Бориспільської міської ради №5298-63-VI від 21 травня 2015 року (а.с.59) був наданий дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,1000 га для будівництва та об-слуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS]. Іншим рішенням Бориспільської міської ради №5737-67-VI від 6 жовтня 2015 року (а.с.69) був затверджений цей проект землеустрою, у власність [PERSON] була пере-дана земельна ділянка площею 0,1000 га з кадастровим номером [NUMBER] з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господар-ських будівель і споруд по [ADDRESS]. З копії інформаційної довідки №49302764 від 8 грудня 2015 року (а.с.21-22) вбача-ється, що 9 листопада 2015 року на ім'я [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно [NUMBER], а 21 жовтня 2015 року в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно був внесений запис №11954267. Відповідно до ч.1 ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Рес-публіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивіль-ного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Згідно з ч.5 ст.116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після при-пинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Встановлено, що право [PERSON] на користування земельною ділянкою по [ADDRESS] не було у встановленому законом порядку припинено. Ця земельна ділянка не була вільною та не могла бути передана у власність [PERSON] Рішення Бориспільської міської ради №5737-67-VI від 6 жовтня 2015 року в частині за-твердження проекту землеустрою та передачі земельної ділянки у власність [PERSON] суперечить ч.5 ст.116 ЗК України та порушує право позивача на користування земе-льною ділянкою. З огляду на це суд вважає, що з метою відновлення законності та порушеного права належить визнати недійсним рішення Бориспільської міської ради №5737-67-VI від 6 жовтня 2015 року в частині затвердження проекту землеустрою та передачі земельної ділянки у власність [PERSON]; скасувати його право власності на земельну ділянку площею 0,10 га з кадастровим номером [NUMBER] з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS]; визнати недійсним свідоцтво про право власності на не-рухоме майно [NUMBER] від 9 листопада 2015 року та вилучити запис №11954267 від 21 жовтня 2015 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Встановлено, що рішенням Бориспільської міської ради №5737-67-VI від 6 жовтня 2015 року були затверджені проекти землеустрою та земельні ділянки передані у власність інших осіб. Вжиття цих заходів жодним чином не порушує право [PERSON] на користування земельною ділянкою. Ця обставина свідчить про те, що він не має права оскаржувати вказане рішення органу місцевого самоврядування в іншій частині. З огляду на це суд вважає, що підстави для задоволення позову в частині цієї вимоги належить відмовити. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.35 постанови №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», при повному або частко-вому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, спла-чений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом по-зовних вимог до кожного з відповідачів. Встановлено, що [PERSON] сплатила судовий збір в розмірі 1589 гривень 62 копійок (487,20 + 551,21 + 551,21). Ця обставина підтверджується квитанціями (а.с.1, 150, 151). Пред'явлений ним позов задоволений частково. З огляду на це суд вважає, що з кожного відповідача на користь [PERSON] належить стягнути витрати на оплату судового збору в розмірі 794 гривень 81 копійки (1589,62 : 2).

Outcome: partial