Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-30 00:00:00

В грудні 2013 року до суду звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] в якому просить розподілити спільно нажите майно шляхом виділення в користування та визнання права власності за відповідачем на автомобіль марки Volkswagen Crafter, 2006 року випуску, білого кольору д.н [NUMBER], номер кузова [NUMBER] та стягнути з нього в рахунок компенсації частку у майні, що є спільною сумісною власністю 50% вартості вказаного автомобіля в розмірі 63 944 грн. Позивачка посилаючись на те, що оскільки автомобіль був придбаний під час шлюбу, і є спільною сумісною власністю подружжя, а відповідач в добровільному порядку провести його поділ відмовляється, просить суд позов задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав. Відповідач позов не визнав та просять у його задоволенні відмовити, оскільки кошти на придбання автомобіля він позичив, а крім того придбав та використовує його для підприємницької діяльності. Третя особа в судове засідання не з'явилась, про причини неявки не повідомила. Вислухавши учасників процесу, дослідивши докази та давши їм належну оцінку, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності. Судом встановлено, що сторони з 22.08.1998 року перебували у зареєстрованому шлюбі, якій згідно рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду було розірвано 04.12.2013 року. Зазначена обставина сторонами не заперечується. Також встановлено, що в серпні 2012 року було придбано автомобіль Volkswagen Crafter, 2006 року випуску, білого кольору д.н [NUMBER], номер кузова [NUMBER], зазначена обставина в судовому засіданні визнана сторонами. Таким чином, виходячи з вищевикладеного, враховуючи, що вищезазначений автомобіль був придбаний сторонами по справі під час шлюбу, суд приходить до висновку, що він є спільною сумісною власністю подружжя. Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У матеріалах справи відсутні дані про домовленість сторін щодо зміни часток в автомобілі та що між сторонами укладався шлюбний договір. За таких обставин, враховуючи, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя тому кожен із подружжя має рівне право на нього. Статтею 370 ЦК України передбачено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 ЦК України. Згідно з положеннями частин 1, 2 статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина 2 статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Відповідно до частини 2 статті 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Згідно з частинами 1, 2 статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 статті 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (пункт 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»). За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Щодо доводів сторін про наявність у кожного з них боргових зобов'язань, то судом вони до уваги не приймаються, оскільки позивач та відповідач під час судового розгляду не заявляли позовних/зустрічних вимог про стягнення сплачених за договорами позики сум та поділ між ними цих коштів і залишку непогашеної позики. Тому суд не вирішував питання поділу рухомого майна з врахуванням цих коштів. Придбання та використання відповідачем автомобіля, придбаного ним під час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачем для зайняття підприємницькою діяльністю, не змінює статус цього майна як спільного сумісного майна подружжя, а тому не може бути підставою для відмови в задоволенні позову з цих підстав. Таким чином, враховуючи, що оскільки позивач та відповідач не внесли на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми, питання з боку позивачки щодо визнання за нею права власності на ? частину автомобіля до розгляду справи по суті не ставилось, суд приходить до висновку про відсутність на даний час підстав залишення майна у спільній частковій власності, а тому залишає його у спільній сумісній власності подружжя, а в задоволенні заявлених позовних вимог відмовляє. Враховуючи вище викладене,

Outcome: dismissed