Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-08 00:00:00

В жовтня 2014 року позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом та в обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 22.09.2006 року між ним та відповідачем було зареєстровано шлюб під час якого у них народився син [PERSON], [INFO]. Вказував на те, що приблизно з травня 2013 року між подружжям почали відбуватись щоденні сварки, що призвело до відсутності взаємопорозуміння, поваги, втрати почуттів, розбіжності у поглядах на подружнє життя. Відповідач неодноразово вказувала на її бажання проживати окремо та цілодобово спілкується по телефону з невідомими особами, що наштовхує на думку про наявність у неї іншого чоловіка. У зв'язку з наведеним, вважає, що подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливе, а тому просив розірвати шлюб між ним та відповідачем. На виконання вимог ст. 111 СК України судом було надано сторонам 4-х місячний строк для примирення. В судовому засіданні позивач позов підтримав, вказавши на те, що по спливу наданого судом строку для примирення, стосунки між ним та відповідачем суттєво не покращились, а тому вважає, що їх шлюб неможливо зберегти, просив позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні вказала, що бажає зберегти сім'ю, а тому заперечувала проти задоволення позову. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Так, судом встановлено, що 22 вересня 2006 року між сторонами було укладено шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Черніевцького міського управління юстиції, актовий запис №1651 (а/с 8). Під час шлюбу у сторін народився син [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а/с 7). Відповідно до ст.ст. 110-112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Судом встановлено, що сторони не підтримують між собою подружніх стосунків та не ведуть спільного господарства, вжитті судом заходи для збереження шлюбу шляхом надання сторонам строку для примирення не призвели до позитивних результатів. При таких обставинах, суд вважає, що сім'я у сторін остаточно розпалась і зберегти її не можливо, а тому їх шлюб необхідно розірвати. У відповідності до ст. 113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Так, відповідач не заявила про своє бажання залишити за собою дошлюбне прізвище після розірвання шлюбу. За таких обставин, позов обґрунтований та підлягає задоволенню. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved