Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-14 00:00:00

Відповідачка [PERSON] позовні вимоги визнала, щодо їх задоволення не заперечувала, просила розглянути справу в попередньому судовому засіданні у її відсутності. Позивачка на задоволенні позову наполягала, просила розглянути справу без її участі. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання. Відповідно до ч.4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копії паспортів сторін; копія свідоцтва про укладення шлюбу; копія свідоцтва про народження; копія свідоцтва про смерть [PERSON], померлої 08.11.2013р.; копія довідки РБТІ від 21.03.2014р.; копія інформаційної довідки зі Спадковго реєстру від 07.07.2014р.; копія довідки виконкому Нагірненської сільради від 14.07.2014р.; копія технічного паспоту на житловий будинок № 55 по вул. Десантників в с. Нагірне Ренійського району; Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач [PERSON] звернулася до суду із вищевказаними вимогами, зазначивши, що матері відповідачки [PERSON] [PERSON] належав на праві власності житловий будинок № 55, розташований по вул. Десантників в с. Нагірне Ренійського району Одеської області, що підтверджується технічним паспортом на вищевказану житлоплощу. У 2004р. [PERSON], як власник, не маючи на той час відповідних правовстановлюючих документів на нерухомість, подарувала позивачці вищевказаний житловий будинок, передавши у володіння та користування фактично належну їй нерухомість. Тоді ж позивачка заселилася на житлоплощу вищевказаного домоволодіння, з того часу мешкає там. Отже, з 2004р. по теперішній час позивачка фактично, відкрито, безперервно володіє житловим будинком № 55 по вул. Десантників в с. Нагірне Ренійського району Одеської області, стежить за його технічним станом, сплачує за утримання комунальні послуги та ін. На момент фактичної передачі у володіння та користування нерухомості сторони по справі не могли оформити угоду у письмовому вигляді та засвідчити нотаріально, оскільки [PERSON], на той час ще не оформила правовстановлюючі документи на житловий будинок. 08.11.2013 року [PERSON] померла, так як вона не встигла переоформити право власності на вищевказаний житловий будинок на імя позивачки згідно їхньої домовленості, фактичним власником будинку згідно ст. 1261 ЦК України, як спадкоємець першої черги за законом стала донька [PERSON] [PERSON], відповідачка у справі, яка, фактично прийняла спадщину, вимог щодо зазначеного будинку немає, не претендує на нього та не заперечує щоб позивачка оформила право власності на житловий будинок на своє імя. У звязку із вищевикладеними обставинами [PERSON] вважає, що має право на вказаний житловий будинок, оскільки з 2004р. володіє та безперервно користується ним, слідкує за його технічним станом, несе витрати у звязку із його утриманням, зберігає у себе всю документацію на домоволодіння, провела капітальний та поточний ремонти як власник нерухомості, отже з підстав ст. 344 ЦК України набула право власності на вказаний житловий будинок. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки її доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Згідно із ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. За ч. 1, 3 ст. 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. В силу ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відповідно до вимог п. 1 та 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. Правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом (тобто з 01 січня 2001 року). Як виходить з доводів позивачки, у 2004р. між нею та [PERSON] фактично була досягнута домовленість про передачу у володіння та користування будинку № 55 по вул. Десантників в с. Нагірне Ренійського району Одеської області. Письмово та в нотаріальному порядку сторони цю угоду не оформляли за незалежними від позивачки причинами. 08.11.2013 року [PERSON] померла. [PERSON], відповідачка у справі, як спадкоємець першої черги за законом фактично прийняла спадщину, вимог щодо зазначеного будинку немає, не претендує на нього та не заперечує щоб позивачка оформила право власності на житловий будинок на своє імя. Таким чином, з 2004р. по теперішній час позивачка безперервно, відкрито володіє житловим будинком, сплачує всі належні платежі, як власник нерухомості, розпоряджається ним, проводить поточні ремонти, та ін. За весь час володіння позивачкою будинком, [PERSON] як фактичний власник житлового будинку, а після її смерті 08.11.2013 року відповідачка [PERSON], як спадкоємиця вказаного будинку, не предявляли до позивачки жодних вимог про витребування нерухомості, не брали участі у її утриманні та не несли витрат по сплаті належних платежів. На момент розгляду справи в суді [PERSON] не заперечувала щодо фактів, вказаних у позові, визнала позовні вимоги в повному обсязі. Таким чином, суд встановив, що володіння позивачкою житловим будинком є добросовісним (тобто позивачка вважала, що вона володіє нерухомістю з законних підстав, оскільки була фактично досягнута домовленість про передачу у володінні та користуванні житловим будинокм), правомірним, відкритим (позивачка, вважаючи себе власником, сплачувала комунальні платежі за утримання будинку, розпоряджається житлом та ін.) та безперервним. Таким чином, суд вважає, що житловий будинок цілком з законних підстав було передано у володіння та користування [PERSON], внаслідок чого остання набула право власності на нього за набувальною давністю. З урахуванням викладених позивачкою та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити вимоги позивачки щодо визнання за нею права власності на житловий будинок.

Outcome: approved