Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-27 00:00:00

В грудні 2015 року позивач звернувся до суду з позовною заявою про виселення, який в січні 2017 року уточнив та просив ухвалити рішення, яким виселити [PERSON], [PERSON], [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON], з житлового будинку (предмет іпотеки), що розташований за адресою: [ADDRESS] судові витрати покласти на відповідачів. В обґрунтування позову позивач вказав, що 21 березня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено Кредитний договір №DNU0GA00001598, за яким банк надав [PERSON] кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 90598,60 доларів США строком до 21 березня 2018 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку передбаченому договором. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 21 березня 2008 року було укладено договір іпотеки №DNU0GA00001598, за яким відповідач передав в іпотеку житловий будинок, загальною площею 83,30 кв.м., житловою площею 49,40 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS], який належить йому на підставі договору дарування. Відповідачі зареєстровані та проживають у іпотечному житловому будинку. 25 березня 2015 року суд постановив рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк». На момент укладення договору іпотеки діти в будинку не проживали і не були зареєстровані, а тому не мали майнових прав на нього. ПАТ КБ «ПриватБанк» було надіслано відповідачам рекомендованим листом повідомлення та вимогу про виселення, однак вимогу банку відповідачі не виконали, а тому ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з даним позовом. У судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його адвокат [PERSON] позовні вимоги не визнали та просили відмовити в їх задоволенні. Відповідачі [PERSON], [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] у судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник третьої особи Служба у справах дітей Дніпровської районної державної адміністрації у судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином у встановленому законом порядку. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, дослідивши в сукупності докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 21 березня 2008 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] укладено Кредитний договір №DNU0GA00001598, відповідно до п.1.1 якого, Банк надав [PERSON] кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 90598,60 доларів США зі строком повернення до 21 березня 2018 року, а [PERSON] зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором (а.с.7-8). В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, того ж дня 21 березня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено Договір іпотеки №DNU0GA00001598 (а.с.11-12), відповідно до умов п.35.3 якого, [PERSON] надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок, загальною площею 83,30 кв.м., житловою площею 49,40 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS], який належить відповідачу на праві власності на підставі договору дарування. Згідно довідки про склад сім'ї та проживання виданої Виконкомом Новоолександрівської сільської ради 05 вересня 2016 року за № 5903, у житловому будинку розташованому за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.90). Так, рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2015 року за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2015 року - скасовано, позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» - задоволено частково, звернуто стягнення на будинок загальною площею 83,30 кв.м., житловою площею 49,40 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS], надавши ПАТ КБ «ПриватБанк» право продати будинок від імені [PERSON] шляхом укладання договору купівлі-продажу з будь-якою особою-покупцем за ціною квартири не нижчою за ринкову ціну цієї квартири, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночною діяльності незалежним експертом в порядку передбаченому ст. 38 Закону України «Про іпотеку», з наданням банку всіх повноважень, необхідних для продажу будинку; примусове стягнення на належне [PERSON] майно відстрочити на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року; в іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с.13-15). На виконання вимог Закону України «Про іпотеку», 15 жовтня 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» було направлено [PERSON] повідомлення про добровільне виселення з будинку, що є предметом іпотеки (а.с.16), однак вимоги повідомлення відповідачем виконано не було. За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Згідно із ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Так, згідно із ч. 1,2 ст. 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР, громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР, встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Дана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року (справа № 6-39цс15) та від 21 жовтня 2015 року (справа № 6-1484цс15), які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення ст. 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма ст. 109 ЖК Української РСР. Предметом укладеного 21 березня 2008 року Договору іпотеки №DNU0GA00001598 є житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS], загальною площею 83,30 кв.м. житловою площею 49,40 кв.м., який належить [PERSON] на праві власності на підставі договору дарування від 04 серпня 2006 року, тобто, іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. У даному випадку, не можливе виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, а постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд виходить з того, що іпотечне житло було придбано не за рахунок кредиту, передбачених законом підстав для виселення мешканців з будинку без надання їм іншого постійного житла суд не знайшов, а тому з урахуванням положень ст.ст.39, 40 Закону України «Про іпотеку» відповідачів не може бути виселено з нього без надання іншого житла. Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У зв'язку з відмовою позивачу у задоволенні його вимог, судові витрати (судовий збір) не підлягають стягненню з відповідачів і підлягають покладенню на позивача.

Outcome: dismissed