Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-10 00:00:00

В грудні 2015 року позивач ПАТ «Альфа-Банк» звернувся до суду з позовною заявою до відповідачки [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості, в якій посилаючись на порушення відповідачкою умов кредитного договору №500477394, укладеного з нею 15.04.2014 року, просив стягнути з відповідачки заборгованість по виплаті кредиту за вказаним договором в розмірі 37 424,21 грн. та судові витрати по справі. В судове засідання представник позивача не зявився, направив на адресу суду заяву про можливість розгляду справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю і просив їх задовольнити, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не зявилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлялася належним чином, про що свідчить поштове повідомлення про вручення їй судової повістки. Заяв про розгляд справи за її відсутності не направляла, про причини неявки суду не повідомила. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ч. 1 ст. 224 ЦПК України. Оскільки в судове засідання сторони не зявились, суд відповідно до ч.2 ст.197 КПК України проводить слухання справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписуючого технічного засобу. Суд, дослідивши письмові докази, приходе наступного висновку. Дійсно між ПАТ «Альфа-Банк» і [PERSON] 15.04.2014 року укладено кредитний договір №500477394 відповідно до якого Банк надав позичальнику споживчий кредит у розмірі 19\~978,31 грн. із сплатою за користування кредитом 17,99 % річних строком до 16.03.2017 року. Відповідно до п. 4 Розділу 2 «Загальні умови кредитування фізичних осіб у ПАТ «Альфа Банк», що є невідємною частиною вказаного кредитного договору зазначено, що позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту, щомісячно з врахуванням відсотків за користування кредитом та комісії. За повне або часткове прострочення повернення кредиту та/або сплати процентів та/або комісій позичальник зобовязується сплатити банку штраф у розмірі 50 грн. за кожний прострочений платіж у перші 5 днів та 150 грн. за прострочення платежу понад 5 днів за кожний випадок такого прострочення. (п. 4 кредитного договору та пп. «б» п. 13 Розділу 2). Згідно вимог ст. 526 та ч. 2 ст. 615 ЦК України боржник зобовязаний виконати зобовязання належним чином в установлений строк, одностороння відмова від зобовязання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобовязання. Приписами ст.ст. 546, 549 ЦК України визначено, що виконання зобовязань може забезпечуватися згідно з законом або договором неустойкою. Неустойкою (штрафом, пенею) є визначена законом або договором грошова сума, яку боржник повинен сплатити кредиторові в разі порушення боржником зобовязання. Відповідно до вимог ст. ст. 1049, 1050 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів від суми позики встановленої договором. Відповідач в порушення умов кредитного договору, відстав за графіком погашення кредиту, відсотків та комісії, в результаті чого, відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором №500477394 від 15.04.2014 року, станом на 16.12.2015 року, сума заборгованості склала 37 424 грн. 21 коп., що включає в себе прострочену заборгованість за основним боргом (тілом кредиту) у розмірі 19\~095,20 грн.; заборгованість за відсотками у розмірі 5\~140,71 грн., заборгованість за комісіями в розмірі 10 788 грн., та штрафу у розмірі 2400 грн., яку він, попри претензії позивача, погасити добровільно відмовляється. Нарахування заборгованості за тілом кредиту, відсотками та штрафом позивачем провадилося обґрунтовано з врахуванням раніше сплачених відповідачкою платежів. За такого вимоги позивача про стягнення боргу у цій частині (26 635,91 грн.) підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про стягнення комісії у розмірі 10\~424,21 грн. суд прийшов наступного висновку. Згідно з чч. 1, 3\~ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Відповідно до п. 17\~ст. 1 Закону України № 1023-ХІІ від 12 травня 1991 року «Про захист прав споживачів»\~(далі\~Закон № 1023-ХІІ) послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Згідно ч. 4\~ст. 11 Закону № 1023-ХІІ, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки,\~комісії,\~платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього\~Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього\~Закону, є нікчемною. З\~рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011, вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті\~1, статті\~11 Закону № 1023-ХІІ, з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої\~статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених\~Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). За умовами п. 2.8 кредитного договору та п. 4 Розділу позивачем передбачено нараховання також комісійної винагороди банку за управління кредитом (комісія), що нараховується у розмірі 3 відсотків від суми кредиту і сплачується позичальником згідно графіку платежів, що включає в себе надання послуг позичальнику з розрахунку суми чергового платежу з використанням телефонного звязку шляхом направлення СМС повідомлень, надання довідок та виписок щодо розрахунково-касового обслуговування по телефонних каналах, тощо. За таких обставин, суд вважає, що нарахування банком комісії суперечить положенням ч. 4\~ст. 11 Закону № 1023-ХІІ, а тому такі вимоги задоволенню не підлягають. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача належить стягнути на користь позивача судові витрати понесені позивачем на оплату судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто у розмірі 866 грн. 85 коп.

Outcome: partial