Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-11 00:00:00

В жовтні 2013 р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця», третя особа начальник ДТГО «Південно-Західна залізниця» Кривошипін Олексій Мефодійович про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що у 2008 році працевлаштувався до відповідача на дільницю ВЧ-1 на посаду провідника пасажирських вагонів. В 2010 році його було переведено на дільницю ВЧД-5 залізничної станції Дарниця на посаду оглядач-ремонтник вагонів. 15.04.2013 року його було переведено на дільницю ВЧ-1 на посаду майстра резерву провідників 1 категорії. За час роботи не мав жодних дисциплінарних стягнень. 27.09.2013 року після закінчення робочого часу його і бригаду з 4-х осіб зібрав виконуючий обов'язки начальника дільниці [PERSON] оголосив про їх звільнення за систематичне невиконання службових обов'язків. Вважає таке звільнення незаконним, оскільки не відповідає вимогам законодавства про працю. Його не було ознайомлено з наказом про звільнення, не було видано трудову книжку, звільнено без погодження із органом профспілки. Просив суд поновити його на роботі на посаді майстра резерву провідників ВЧ-1 ДТГО «Південно-Західна залізниця», стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 960,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн, постановити у справі окрему ухвалу щодо порушення діючого законодавства при звільнення позивача. В процесі розгляду справи позивачем було збільшено позовні вимоги та відповідно до заяви від 24.01.2014 р. просив суд визнати накази № 607 від 26.09.2013р. та № 615(2471/00) від 27.09.2013р. незаконними, поновити позивача на посаді майстра резерву провідників ВЧ-1 ДТГО «Південно-Західна залізниця», стягнути з ДТГО «Південно-Західна залізниця» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28.09.2013 року по день прийняття судом рішення та моральну шкоду в розмірі 50000,00 грн., постановити у справі окрему ухвалу щодо порушення діючого законодавства при звільнення позивача. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги та заяву про збільшення позовних вимог підтримали в повному обсязі, з підстав зазначених у них та просили їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» позовні вимоги не визнав, надав письмові заперечення в яких зазначив, що звільнення позивача було погоджено профспілковою організацією «Незалежна профспілка залізничників». 27.09.2013 року під час оголошення позивачу наказу № 2474/ос він відмовився від ознайомлення і надання пояснень та отримання трудової книжки, відмовився також від ознайомлення з наказом № 615 від 27.09.2013 року, в якому зазначені підстави для звільнення позивача за п.3 ст.40 КЗпП України, про що було складено акт. На виконання вимог чинного законодавства позивачу за місцем його проживання було направлено рекомендованим листом лист-повідомлення № 2319 від 27.09.2013 року про звільнення, який він отримав 11.10.2013 року. Вважає, що процедура накладення дисциплінарного стягнення та звільнення позивача з роботи була дотримана, а тому відсутні підстави для задоволення його вимог в повному обсязі. Третя особа начальник ДТГО «Південно-Західної залізниці» Кривошипін О.М. в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином а тому суд вважає за можливе провести розгляд справи у його відсутності на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ч.1 ст.3, ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Способи захисту порушених трудових прав працівника щодо накладення дисциплінарного стягнення та незаконного звільнення врегульовано нормами КЗпП України. Перевіряючи обставини у справі судом встановлено, що позивач у 2008 році працевлаштувався до відповідача на дільницю ВЧ-1 на посаду провідника пасажирських вагонів. В подальшому в 2010 році позивача було переведено на дільницю ВЧД-5 залізничної станції Дарниця на посаду оглядач-ремонтник вагонів, а 15.04.2013 року позивача було переведено на дільницю ВЧ-1 на посаду майстра резерву провідників 1 категорії, що підтверджується наказом № 782/00 від 15.04.2013 р. (а.с.56). Наказом № 607 від 26.09.2013р позивача було притягнуто до дисциплінарної відповідальності - оголошено догану за неналежне виконання посадових обов'язків, що виявились у невиконанні п.2.1.15. посадової інструкції, майстра дільниці 1 групи Київського резерву провідників щодо не проведення раптових перевірок і здійснення контролю за роботою поїзних бригад (а.с.46-47). Наказом №615 від 27.09.2013 р позивач був звільнений з роботи по ст.. 40 ч 1 п 3 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин посадових обов'язків (а.с.33-34). З копії наказу № 2471/00 від 27.09.2013 р. вбачається, що позивач з наказом про звільнення був ознайомлений 11 жовтня 2013 року (а.с.31) та зазначив, що з наказом не згодний і буде оскаржувати його в судовому порядку. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірвано в разі систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо раніше до нього застосовувались заходи дисциплінарного стягнення. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 22, 23 Постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів»за № 9 від 06 листопада 1992р. у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 п.1 ст.41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Звертаючись до суду з позовом у заяві про збільшення позовних вимог позивач просив визнати наказ № 607 від 26.09.2013 в частині притягнення його до дисциплінарної відповідальності - незаконним. У судовому засіданні було встановлено, що наказом № 607 від 26.09.2013р позивач був притягнутий до відповідальності за не проведення 16 та 25 вересня 2013 року раптової перевірки пасажирських поїздів згідно Графіка проведення раптових перевірок пасажирських поїздів формування Вагонної дільниці станції Київ - Пасажирський. З наданої представником відповідача копії наказу про накладення на позивача дисциплінарного стягнення, пояснень позивача від 26.09.2013 року, вбачається, що пояснення у позивача були відібрані у день видання наказу про оголошення догани. До того ж, позивача не було ознайомлено з наказом про притягнення до дисциплінарної відповідальності № 607 від 26.09.2013 року що вбачається з даного наказу, який став підставою для звільнення, чим порушено вимоги ч.4 ст.149 КЗпП України. Відповідно до ч. 3 ст. 149 КЗпП України при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Разом з тим відповідач притягуючи до відповідальності позивача наказом № 607 від 26.09.2013 р не врахував зазначені вище обставини,не прийняв до уваги письмові пояснення позивача з даного приводу. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що наказ № 607 від 26.09.2013р про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності прийняти з порушенням вимог ст. 149 КЗпП України, а тому є незаконним. Крім того, позивач просить визнати незаконними наказ № 2472/ос від 27.09.2013 р та наказ №615 від 27.09.2013 р про звільнення його з роботи. Як пояснила представник відповідача у судовому засіданні, наказ № 2472/ОС від 27.09.2013р про звільнення позивача з роботи по п 3 ст. 40 КЗпП України - є дублюючим наказ № 615. Частиною 2 ст.47 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. Згідно абзацу 5 п.4.1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Як пояснив позивач в судовому засіданні, 27.09.2013 року, після закінчення робочого часу його та інших працівників бригади було викликано до в.о. начальника ВЧ-1 [PERSON] та в усній формі повідомлено про звільнення з роботи без жодних пояснень про причини звільнення і без ознайомлення з наказом. Також позивачу не було видано копію наказу та трудову книжку, що підтверджується його письмовим зверненням до начальника дільниці від 30 вересня 2013 року (а.с.9). Суд критично оцінюється акт від 27.09.2013 року (а.с.30) про відмову позивача від надання пояснень та ознайомлення з наказом про звільнення з роботи № 615 від 27.09.2013 року, оскільки повідомлення про наказ відбувалося після закінчення робочого часу. Крім того, відповідачем в порушення ч.1 ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення у виді звільнення у позивача не відібрано письмових пояснень щодо порушення останнім п.2.1.10, 2.2.3., 2.2.1., 2.2.9. Посадової інструкції. Відповідно до ст.43 КЗпП України, розірвання трудового договору на підставі п.3 ст.40 КЗпП України (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації) може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися в присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не зявився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті (п'ятнадцятиденний строк). У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. Листом голови ППО «Незалежна профспілка залізничників» № 16 від 27.09.2013 року (а.с.36) виконуючому обов'язки начальника вагонної дільниці станції «Київ-Пасажирський» [PERSON] надано згоду на притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення позивача. Проте дана згода надана з порушенням вимог зазначеної ст.43 КЗпП України, оскільки письмове подання № 2329 від 27.09.2013 року про розірвання трудового договору з позивачем (а.с.37-38) розглядалось профспілковою організацією без повідомлення позивача та у відсутність останнього, в межах одного дня. Згідно ч.1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що звільнення позивача відповідачем відбулось з порушенням вимог чинного законодавства, а тому вимоги про визнання незаконним наказу про припинення трудового договору з позивачем та про поновлення позивача на роботі підлягають до задоволення. Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. З довідки № 2508 від 16.10.2013 року вбачається, що середньомісячна зарплати позивача становить 4360,40 грн., а середньоденна зарплата складає 198,20 грн. За період з 28.09.2013 року по 12.02.2014 року (день прийняття рішення про поновлення на роботі) кількість робочих днів становить 115. Таким чином, середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь останнього з відповідача, склав: 198,20 грн. х 96= 22793,00 грн.. До того ж, незаконне звільнення позивача 27.09.2013 року із займаної посади майстра дільниці за статтею п.3 ст.40 КЗпП України призвело до порушення його законного права на працю, внаслідок чого завдано маральної шкоди. Згідно з приписами ч.1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Тому, відповідно до ст.237-1 КЗпП України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути завдану моральну шкоду. Разом з тим, заявлений позивачем розмір компенсації завданої моральної шкоди, суд вважає завищеним і виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, оскільки значних вимушених змін в його життєвих і виробничих стосунках не наступило. Компенсацію моральної шкоди позивачу в сумі 1000 грн. 00 коп. суд вважає достатньою для відновлення його нормальних життєвих зв'язків та організації свого життя. Стосовно позовних вимог в частині постановлення окремої ухвали, то суд вважає, що позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню, оскільки, як визначено в ст. 211 ЦПК України, це є правом суду, щодо реагування на порушення закону. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин суд, приходить до висновку що вимоги позивача обґрунтовані та підлягають до задоволення частково. З урахуванням вимог ст. 88 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь держави підлягають судовий збір в сумі 237 (двісті тридцять сім) грн.93 коп.

Outcome: partial