Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-09 00:00:00

В жовтні [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до суду із позовною заявою до [PERSON] (далі по тексту - відповідач), відповідно до якого просить надати їй дозвіл без згоди батька - відповідача оформляти документи для тимчасового виїзду або супроводу дитини, [PERSON], [INFO], за межі України до закінчення поїздки до досягнення [PERSON] 16 років, надати позивачу дозвіл на виїзд дитини [PERSON] за межі України, а саме до Швейцарії (Швейцарської Федеральної ради) без згоди та супроводу батька, [PERSON], до закінчення поїздки в період з 01 січня по 31 грудня щорічно до досягнення дитиною 16 років, надати позивачу дозвіл на виїзд дитини [PERSON] за межі України, а саме до м. Севастополя без згоди та супроводу батька, [PERSON], до закінчення поїздки в період з 01 січня по 31 грудня щорічно до досягнення дитиною 16 років. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач та відповідач є рідними батьками дитини - [PERSON], [INFO] Позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд спільної дитини за межі України, проте відповідач відмовляється надавати такий дозвіл. Позивач бажає мати можливість їздити з дитиною до своєї сестри в Швейцарію на оздоровчі процедури та повертатися до себе додому, в м. Севастополь, де позивач постійно проживає. Матеріальна можливість виїжджати закордон позивач має. Проте відповідач відмовляється надавати згоду на виїзд дитини закордон, у зв'язку з чим позивач звернулась до суду із вказаним позовом. В судове засідання позивач не з'явилась, але надала суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутність, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач про час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином, але у судове засідання не з'явився, поважності причин неявки до суду не повідомив, заперечення на позов не подавав. Оскільки, сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 169, 224 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до Свідоцтва про народження, виданого 23 червня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Соснівському району міста Черкаси Черкаського міського управління юстиції, серія [NUMBER], актовий запис № 695, позивач - [PERSON] є рідною матір'ю, а відповідач [PERSON] - рідним батьком [PERSON], [INFO] (а.с. 9). Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги пояснила, що бажає відвідати разом з донькою свою рідну сестру - [PERSON] (а.с. 28) в Швейцарії з метою оздоровлення доньки та відпочинку. Разом з тим, відповідач не надає згоду на виїзд їх спільної з позивачем доньки за кордон, при цьому не мотивуючи свою відмову. В матеріалах справи наявне запрошення сестри позивача - [PERSON] з якого вбачається, що остання запрошує позивача разом з донькою взимку 2015-2016 рр. відвідати її з метою відпочину та оздоровлення (а.с. 27). Рідна сестра позивача проживає в комуні Сен-Сюльпіс, Швейцарія (а.с. 29,30). Відповідач своїх заперечень та пояснень з приводу відмови у наданні дозволу на виїзд неповнолітнього за межі України не подав. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21 лютого 1990 року, ратифікована Україною 27 лютого 1991 року встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Частиною 2 ст. 150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 р. № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», постановою КМУ від 07.05.2014р., № 152 «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення» (далі по тексту - Порядок оформлення). Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Статтею 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено, що для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій. Відповідно до статті 10 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», громадяни України мають право на вільний та безперешкодний в'їзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї через контрольні пункти в'їзду - виїзду за умови пред'явлення документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Відповідно до п.3 Порядку в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї (затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4 червня 2015 р. № 367), в'їзд громадян України, що не досягай 16-річного віку, на тимчасово окуповану територію України та виїзд з неї здійснюється через контрольні пункти з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету України від 27.01.1995р. Згідно з п.2 ч.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27 січня 1995 року, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до п. 20 Порядку оформлення, оформлення, видачі та обміну паспорта для виїзду за кордон здійснюється особі, яка не досягла шістнадцятирічного віку, - на підставі заяви-анкети одного з батьків (якщо батьки не перебувають у шлюбі - на підставі заяви-анкети того з батьків, з ким проживає особа), усиновлювачів, опікунів, піклувальників або інших представників. У разі оформлення паспорта для виїзду за кордон у закордонній дипломатичній установі України заява від другого з батьків не вимагається, якщо він є іноземцем або особою без громадянства. Отже, враховуючи все вище викладене діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги частково, надати дозвіл на виїзд за межі України, а саме до Швейцарської Конфедерації, малолітньої [PERSON], [INFO], в супроводі матері [PERSON] без згоди та супроводу батька - [PERSON], на період з 31 грудня 2015 року по 01 квітня 2016 року включно. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Оскільки законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення на виїзд, а не постійні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, та враховуючи ту обставину, що такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі, суд вважає за необхідне відмовити в наданні дозволу на виїзд дитині позивача без згоди батька в період з 01 січня по 31 грудня щорічно до досягнення дитиною 16-го віку. Як вбачається з матеріалів справи, позивач фактично просить надати дозвіл на виїзд дитини на рік, при цьому позивачем не зазначено мети таких щорічних поїздок та доказів необхідності цього з урахуванням інтересів самої дитини. Крім того, сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків батька і матері у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон до досягнення нею шістнадцятирічного віку та без згоди одного із батьків, суперечить вищевказаним нормам матеріального права. Щодо вимог про надання дозволу на виїзд доньки сторін до м. Севастополя, то суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні вказаних позовних вимог, оскільки позивачем не надано доказів того, що відповідач заперечує проти виїзду до м. Севастополя, де проживають сторони та їх спільна дитина, оскільки як вбачається з матеріалів справи, відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 27 листопада 2001 року, відповідачу належить квартира [ADDRESS] (а.с. 21). Позивач, відповідач та дитина зареєстровані у вказаній квартирі (а.с. 20). Крім того, позовні вимоги в частині надання дозволу позивачу на оформлення документів для тимчасового виїзду [PERSON], [INFO] не підлягають задоволенню, оскільки питання щодо оформлення вище зазначених документів є похідним від вирішення питання про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України. Слід зазначити і те, що таке рішення не позбавляє позивача права заявляти вимоги про надання дозволу за рішенням суду на виїзд дитини за кордон із наведенням обґрунтування такого виїзду. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь позивача витрати, пов'язані зі сплатою судового збору в розмірі 487, 20 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial