Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-26 00:00:00

В грудні 2013 р. позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування від 24 травня 2004 року житлової квартири [ADDRESS] недійсним з підстав його удаваності та невідповідності вимогм закону. Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що між нею зі сторони ларувальника та відповідачем зі сторони обдаровуваного 24 травня 2005 року ( в договорі помилково зазначено 2004 рік його укладення) був укладений договір дарування вказаної житлової квартири. Але, насправді квартира була продана [PERSON] , про що вона з останнім уклала розписку в простій письмовій формі, а оформили договір дарування, бо так було зручніше. Оскільки в обумовлений строк - до 24 травня 2013 року відповідач повністю не розрахувався за квартиру просила визнати договір дарування недійсним. У судовому засідання представник позивача підтримала вимоги позову у повному обсязі. Відповідачка в судовому засіданні повністю визнав позовні вимоги, підтвердив викладені в ньому обставини . Оскільки квартира фактично купувалася у матері, але він не зміг заробити достатньо коштів за вказаний у розписці період, визнав недійсність договору дарування. Також суду пояснив, що вони не уклали , як мали намір, договір купівлі-продажу квартири, а оформили договір дарування через те, що у нього з матір'ю існують весь цей час недовірительні відносини, а добровільно повернути їй у власність квартиру він погоджується, але у нотаріуса укласти договір набагато дорожче, ніж звернутися до суду. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, вивчивши і оцінивши в сукупності матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 23 лютого 2005 року [PERSON] за договром купівлі-продажу придбала квартиру [ADDRESS] за 17 933 грн. З 29 березня 2005 року [PERSON] зареєстрував своє місце проживання за цією адресою і зареєстрован і проживає там по теперішній час. Позивачка ніколи не реструвала своє місце проживання в цій квартирі. 24 травня 2004 року (фактично 2005 року, але за поясненнями представника позивача нотаріус відмовився внести виправлення в зв'язку з помилкою в даті укладання договру) між [PERSON] та [PERSON] укладено нотаріально посвідчений договір дарування квартири [ADDRESS], відповідно до якого [PERSON] подарувала [PERSON] зазначену квартиру. Право власності відповідача на цю квартиру зареєстровано в органах БТІ 23 червня 2005 року. Представником позивача суду надана розписка від 24 травня 2005 року про те, що [PERSON]. передав [PERSON] 10 000 грн. В якості авансового платежу за купівлю нерухомого майна, а саме вищевказаної квартири, а іншу частину грошових коштів в розмірі 75 000 грн. зобов'язався сплатити єдиним платежем в строк до 24 травня 2013 року. При цьому в позовній заяві та під час судового засідання представник позивача наполягали на визнанні договору недійсним з підстав його удаваності, оскільки насправді мали намір укласти договір купівлі-продажу, але відповідач не виконав його умови і не сплатив вартість квартири, посилаючись на ст.ст. 203, 208, 215, 235 ЦК України. У відповідності зі ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених особами вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Ст. ст. 10, 60 ЦПК України визначають, що кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Відповідно до положень ч.4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд ухвалює рішення про задоволення позову лише за наявності для того законних підстав, якщо таке визнання не суперечить закону та не порушує права інших осіб. Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Оцінивши зміст договору в сукупності з поясненнями сторін у справі, суд приходить до висновку, що даний договір відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановленим ст. 203 ЦК України, оскільки зміст даної угоди не суперечить закону, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, правочин був вчинений у формі, встановленій законом і був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені даною угодою ( що підтверджується і реєстрацією відповідача за адресою спірної квартири і його поясненнями). Тому суд вважає безпідставним посилання позивача на ст.ст. 203, 215 ЦК України. Вимоги позивачки про визнання даного правочину удаваним суд вважає безпідставними, оскільки вони не засновані на законі. Відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Аналіз даної норми закону свідчить про те, що воля обох сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Отже, укладення удаваного правочину само по собі не спричиняє недійсності правочину, оскільки відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. А тому такий правочин може бути визнаний судом недійсним лише у тому разі, коли буде встановлено, що правочин, який сторони насправді вчинили, не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Між тим, в судовому засіданні встановлено, що волевиявлення сторін було направлено саме на укладання договору дарування квартири, позивачкою в судовому засіданні не надано доказів того, що вони уклали його з метою приховати інший правочин (адже суд критично ставиться до наданої сторонами розписки, оскільки немає достеменних даних про дату її написання; сам зміст розписки є досить суперечливимі відповідасч в судовому засіданні не зміг дати чітких пояснень щодо дійсного наміру сторін ) та не доведено чи дійшли згоди сторони щодо усіх умов договору купівлі-продажу, який бажали приховати, тим більше що обидві сторони посилаються на невиконання умов цієї купівлі-продажу квартири. Отже, наявність розписки про наміри не свідчить про недійсність договору і не вказує на існування між сторонами інших договірних відносин. Крім того, таке не позбавляє сторони в добровільному порядку (з пояснень обох сторін вбачається, що між ними не існує на теперішній час фактично спірних правовідносин з приводу власності на вищевказану квартиру) переоформити право власності на квартиру на позивача, адже завелика вартість нотаріальних послуг не є підставою для задоволення таких вимог в судовому порядку. Тому суд приходить до висновку про те, що в задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю та необгрунтованістю - в повному обсязі.

Outcome: dismissed