Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-01 00:00:00

В вересні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, в якому просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на домоволодіння №49 по вул. Кодацька в с. Старі Кодаки Дніпровського району Дніпропетровської області на земельній ділянці Новоолександрівської сільської ради, яке складалося з літ. А будинок загальною площею 42,30 кв.м., житловою площею 22 кв.м., літ. Б літня кухня, літ. к колодязь, літ. 1 паркан. В обґрунтування позову [PERSON] вказав, що він жив та працював на Житомирщині, але у 2002 році запланував переїхати на постійне місце проживання до Дніпропетровщини, де вже досить тривалий час мешкав його рідний брат [PERSON], для чого він передав останньому грошові кошти для придбання будинку у розмірі еквівалентному 3000 доларів США, оскільки самостійно приїхати для придбання будинку не міг. Будинок, який продавався та планувалося придбати був по сусідству з будинком брата [PERSON]. Продавець будинку [PERSON], у звязку з похилим віком та поганим станом здоровя не могла займатись оформленням документів для продажу, а тому, отримавши грошові кошти в повному обсязі від [PERSON], видала йому довіреність на право повного розпорядження будинком, яку було посвідчено секретарем виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради 29.07.2002 року. У звязку із тим, що він за сімейними обставинами не мав змоги приїхати до Дніпропетровська для оформлення договору купівлі-продажу, його брат [PERSON] переоформив на другого рідного брата [PERSON], який на той час мешкав у Дніпропетровську. [PERSON] спірним будинком ніколи не володів та не користувався, виїхав на батьківщину до Житомирської області. 09 серпня 2006 року [PERSON] зареєструвався та фактично проживав за адресою [INFO], а з 12 лютого 2010 року у м. Червоноармійську за адресою домоволодіння батьків, який успадкував за померлими батьками. Також в обґрунтування позову позивач вказав, що наприкінці 2002 року переїхав на постійне місце проживання до с. Старі Кодаки, він оселився та постійно проживав в спірному будинку, утримував його, сплачував комунальні платежі, робив поточні та капітальні ремонти, тобто відносився до спірного будинку як до свого власного, але переоформити на себе за життя брата не встиг за браком коштів, досвіду, часу та іншими різними обставинами. 04 серпня 2015 року [PERSON] помер. Тому позивач вказав, що оскільки вже більше десяти років, він відкрито та безперервно (постійно) володіє домоволодінням № 49 по вул. Леніна у с. Старі Кодаки, яким добросовісно заволодів ще наприкінці 2002 року, він відповідно до приписів чинного законодавства України має право на визнання за ним права власності за набувальною давністю, оскільки вище викладені обставини свідчать про те, що заволодіння ним спірним домоволодінням було вчинене добросовісно, так як він не знав та не міг знати,що в нього немає підстав на набуття права власності на домоволодіння. Представник позивача [PERSON] за довіреністю [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх в повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в позові. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням (а.с.59), надала суду письмові заперечення в яких просила відмовити в задоволенні позовних вимог (а.с.60-62). Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням (а.с.58). Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Представник третьої особи Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області надав суду заяву про розгляд справи без участі їх представника (а.с.43). Вислухавши представника позивача, повно та всебічно вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані в ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, прийнятої в м. Рим 04.11.1950 року, що набрала чинності для України з 11.09.1997 року, яка є складовою її правової системи відповідно до ст. 9 Конституції України. Ця норма міжнародної Конвенції передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном; не допускає позбавлення тією чи іншою особою свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права; визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. У Конституції України закріплені основні правові принципи регулювання відносин власності, головними з яких є принцип рівного визнання й захисту рівним чином усіх форм власності (статті 13, 14, 41). Конституційні положення про право власності відображені в нормах діючого законодавства, зокрема в ст. 344 ЦК України, якою встановлені правила застосування набувальної давності як одного зі способів набуття права власності. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває права власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Виходячи із змісту вказаної статті, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є такі: добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність, відсутність інших осіб, які претендують на це майно, відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. Згідно із ч. 4 ст. 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. З матеріалів справи вбачається, що 16 серпня 2002 року між [PERSON], який діяв на підставі доручення посвідченого секретарем виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області [PERSON] 29 липня 2002 року за реєстром №136 від імені [PERSON], та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку, за умовами якого покупець придбав в продавця житловий будинок № 49 по вул. Леніна в с. Старі Кодаки Дніпропетровського району Дніпропетровської області, загальною площею 42,30 кв.м., жилою площею 22,0 кв.м., що розташований на земельній ділянці міської ради (а.с.8). Договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу і зареєстрований в реєстрі за №2140. 04 серпня 2015 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ТП №268938 виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Червоноармійського районного управління юстиції у Житомирській області 06 серпня 2015 року (а.с.16). У вересні місяці 2016 року, вважаючи, що через існування набувальної давності в нього виникло право власності на житловий будинок № 49 по вул. Леніна в с. Старі Кодаки Дніпропетровського району Дніпропетровської області, [PERSON] звернувся в суд з даним позовом. Згідно п.п. 9, 11, 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч. 3 ст. 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК України). Враховуючи положення ст. 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК України). Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. З наведеного можна зробити висновок, що встановлюючи, чи є володіння добросовісним, насамперед слід встановити, що володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю, тобто обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Як вбачається з матеріалів справи та знайшло своє підтвердження в ході судового розгляду, позивач знав, що житловий будинок № 49 по вул. Леніна в с. Старі Кодаки Дніпропетровського району Дніпропетровської області, на який просить визнати право власності за набувальною давністю, належав померлому 04 серпня 2015 року [PERSON]. Згідно роз'яснень, що містяться у п. 6 узагальнення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 28.01.2013 року за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Тому в даному випадку не можна вважати володіння [PERSON] нерухомим майном, а саме житловим будинком № 49 по вул. Леніна в с. Старі Кодаки Дніпропетровського району Дніпропетровської області (на який позивач просить визнати право власності за набувальною давністю та який належав його померлому брату), добросовісним. Позивач звертаючись до суду з даним позовом, як на підставу набуття ним права власності за набувальною давністю посилався на те, що він добросовісно заволодів вказаним вище нерухомим майном, оскільки передав рідному брату (батьку відповідачів) грошові кошти для придбання спірного будинку; відкрито та безперервно користується будинком, посилаючись на факт його реєстрації за адресою домоволодіння починаючи з березня 2004 року по цей час, наявністю договорів і платіжних квитанцій з оплати комунальних послуг, які оформлені на його імя та ним же і оплачені, та відсутністю позовів брата [PERSON] про вселення або вилучення домоволодіння від незаконного користування. Посилання позивача на наявність у нього вказаних договорів і платіжних квитанцій з оплати комунальних послуг не можуть бути прийняті судом в якості належних доказів доведеності підстав для набуття права власності. За змістом ч. 1 ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ч. 1 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Оцінюючи вказані обставини, слід наголосити на тому, що позивачем належних та допустимих доказів, що володіння є добросовісним не надано, окрім цього [PERSON] не підтвердив факт, що він не знав і не міг знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності. Таким чином, судом встановлено, що позивачем не доведено всіх обставин, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, які перелічені положеннями ст. 344 ЦК України, в зв'язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають з наведених підстав. Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. У звязку з відмовою позивачу у задоволенні його вимог, судові витрати (судовий збір) не підлягають стягненню з відповідачів і підлягають покладенню на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed