Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

В грудні 2016 року [PERSON] предявив позов до [PERSON] про стягнення боргу. Свої вимоги мотивував тим, що 7 грудня 2013 року між ними було укладено договір позики, який оформлено розпискою. За умовами даного договору позивач дав у борг відповідачу 66\~900 доларів США строком до 22 грудня 2013 року. В свою чергу відповідач гроші не повернув. У звязку з цим позивач просить стягнути з відповідача 66\~900 доларів США боргу за договором позики, 3 % річних в розмірі 5955, 01 доларів США та пеню в розмірі 38\~930, 45 доларів США у гривневому еквіваленті по курсу НБУ станом на момент виконання судового рішення. Заочним рішенням Виноградівського районного суду від 6 лютого 2017 року позов задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 66\~900 доларів США боргу за договором позики, 3 % річних в розмірі 5955, 01 доларів США та пеню в розмірі 38\~930, 45 доларів США у гривневому еквіваленті по курсу НБУ станом на момент виконання судового рішення (а.с.58-59). На це рішення відповідач [PERSON] подав апеляційну скаргу. Зазначає, що не брав гроші у позивача, а додана до справи розписка не є належним доказом, оскільки відсутній її оригінал. При цьому він вказує на те, що між ним та позивачем існували інші відносини, повязані з придбанням будівельних матеріалів, а сама розписка була написана під диктовку, під впливом погроз та психологічним тиском зі сторони позивача. Крім того, законним платіжним засобом на території України є гривня і при задоволенні позову до стягнення підлягає саме сума в грошовій одиниці України. Також на думку відповідача пеня стягнута неправильно, оскільки така підлягає стягненню лише в межах одного року до дня предявлення позову і розпискою не передбачена.. Відповідач вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову (а.с.69-70). Додатковим рішенням Виноградівського районного суду від 24 квітня 2017 року доповнено резолютивну частину основного рішення в частині загальної суми заборгованості [PERSON] в розмірі 111\~785, 46 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 06.02.2017 року становить 3\~026\~923 грн. 90 коп. (а.с.81-82). Сторони у судове засідання в апеляційній інстанції 12 грудня 2017 року не зявилися, хоча були повідомлені про час та місце його проведення належним чином, розгляд справи було завершено без їх участі. В судовому засіданні в апеляційній інстанції 08 серпня 2017 року представник позивача скаргу не визнав та просив відхилити, надав суду для огляду оригінал розписки, копія якої знаходиться в матеріалах справи (а.с.4). Апелянт [PERSON] в судовому засіданні 21 вересня 2017 року скаргу підтримав, однак просив зробити перерву у засіданні через неявку свого адвоката. У наступні засідання не зявлявся, подав заяви про відкладення розгляду справи через різні причини. Дослідивши зібрані у справі матеріали, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав. Згідно статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 625 ЦК України). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). З матеріалів справи слідує, що 7 грудня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, який оформлено розпискою. За умовами даного договору позивач дав у борг відповідачу 66\~900 доларів США строком до 22 грудня 2013 року. В свою чергу відповідач грошей не повернув. Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині стягнення суми боргу в розмірі 66\~900 доларів США та 3 % річних в розмірі 5955, 01 доларів США суд першої інстанції правильно виходив з того, що зобовязання не виконано, борг не повернуто. Доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що він грошей не брав, а до справи не додано оригінал розписки, до уваги не приймаються, оскільки цей оригінал розписки був оглянути та досліджений в суді першої інстанції. Такий було надано для огляду суду апеляційної інстанції. При цьому відповідач не заперечує факту написання ним розписки, а вимог про визнання її недійсною з будь-яких підстав (як такої, що написана внаслідок обману, насильства, помилки тощо) не заявляв. Отже, розписка є дійсною, факт її безгрошовості не доведено. За цих обставин основне та додаткове рішення суду першої інстанції в частині стягнення основної суми боргу та 3 % річних є законним та обґрунтованим, підстав для його зміни чи скасування не має. Щодо вимог про стягнення пені, то колегія суддів виходить з наступного. Згідно ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч. 2 ст. 551 ЦК України). В даному випадку сторони уклали договір позики, який оформили у вигляді розписки та яким не передбачили забезпечення виконання зобовязання у вигляді пені. В цій частині позов є необґрунтований, а тому основне та додаткове рішення місцевого суду в цій частині підлягає скасуванню, у задоволенні позову про стягнення пені слід відмовити.

Outcome: partial