Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-20 00:00:00

В жовтні 2015 року [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, який обґрунтовує тим, що 05 березня 2015 року між нею та ТОВ «Євролізинг Україна» був укладений договір №000039 фінансового лізингу. За умовами якого, [PERSON] зобовязалась придбати предмет лізингу, а саме: транспортний засіб марки «Toyota Camry», в порядку та на умовах договору та інших погоджень між сторонами, а ТОВ «Євролізинг Україна» зобовязався передати придбаний транспортний засіб [PERSON] На виконання умов договору [PERSON] перерахувала відповідачу 10% вартості предмета лізингу комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи у розмірі 59900 гривень та послуги банку 539 гривень 10 копійок. Після укладення договору, відповідач відмовився передати їй предмет лізингу, з тих підстав, що договором передбачено передачу предмету договору в користування лізингоодержувача протягом строку, який становить не більше 90 робочих днів з моменту сплати авансового платежу, комісії за організацію та оформлення договору та комісії за передачу предмета лізингу, а сплачена сума в розмірі 59900 гривень є комісією за організацію та оформлення договору. При цьому, позивач зазначає, що їй не було розяснено призначення платежу, який виявився адміністративним платежем, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням договору. [PERSON] вважала, що даний платіж у розмірі 59900 гривень є частковою оплатою вартості транспортного засобу. В договорі дана умова була передбачена, але у позивача не було можливості детально ознайомитись з умовами договору до його підписання, так як представником відповідача не було надано достовірної інформації та завірено, що всі істотні умови договору вона пояснила. Таким чином, під час попередніх переговорів ТОВ «Євролізинг Україна» [PERSON] введено в оману щодо умов виконання договірних зобовязань. Таким чином після підписання і вивчення змісту договору [PERSON] стало зрозуміло, що сплачені нею кошти повернуті не будуть, та можливості розірвати договір не має, оскільки умови договору не передбачають можливості його розірвання з ініціативи лізингоодержувача без втрати коштів. Тому [PERSON] просила суд визнати недійним договір №000039 фінансового лізингу від 05 березня 2015 року, укладений між нею та ТОВ «Євролізинг Україна», стягнути на її користь з ТОВ «Євролізинг Україна» 10% вартості предмета лізингу комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи сплачені у розмірі 59900 гривень, а також комісію за прийом платежів в сумі 539 гривень 10 копійок. Сторони у судове засідання не зявились. Представник позивача [PERSON] надала до суду заяву, в якій зазначила, що позов підтримує та просить суд його задовольнити у повному обсязі, а також слухати справу за її відсутності. Представник відповідача [PERSON] направив на адресу суду клопотання про розгляд справи без участі представника ТОВ «Євролізинг Україна», а також письмові заперечення проти позову, яким просив відмовити у задоволенні позову у звязку з його необґрунтованістю та безпідставністю. Дослідивши письмові докази, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 05 березня 2015 року [PERSON] та ТОВ «Євролізинг Україна» уклали договір №000039 фінансового лізингу. За умовами якого, [PERSON] зобовязалась придбати предмет лізингу, а саме: транспортний засіб марки «Toyota Camry», в порядку та на умовах визначених договором та інших погоджень між сторонами, а ТОВ «Євролізинг Україна» зобовязався передати придбаний транспортний засіб [PERSON] (а.с.3-8). На виконання умов договору [PERSON] перерахувала відповідачу 10% вартості предмета лізингу - комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи у розмірі 59900 гривень та послуги банку 539 гривень 10 копійок, що підтверджується квитанціями від 05 березня 2015 року (а.с.10 на звороті). Відповідно до п.3.2 договору вартість предмета лізингу на момент укладення даного договору та розмір авансового платежу вказується в додатку №1 до даного договору, який є невідємною частиною. Згідно Додатку №1 до договору вартість предмета лізингу становить 599000,00 грн. (а.с.9 на звороті). Проте, за вказаними у договорі умовами ТОВ «Євролізинг Україна» не забезпечив передачу транспортного засобу [PERSON], пояснивши це тим, що договором передбачено передачу предмету договору в користування лізингоодержувача протягом строку, який становить не більше 90 робочих днів з моменту сплати авансового платежу, комісії за організацію та оформлення договору та комісії за передачу предмета лізингу, а сплачена позивачем сума в розмірі 59900 гривень є комісією за організацію та оформлення договору. У відповідності до ст.1 та ст.2 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають з договору фінансового лізингу, за яким лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізінгоодержувачем специфікацій та умов та передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Законом України «Про захист прав споживачів» встановлено, що він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. У відповідності до п.5 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг віднесено до фінансових послуг. В свою чергу, п.17 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачі» передбачено, що послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Таким чином, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Закону України «Про захист прав споживачів». Аналогічна позиція висловлена Пленумом Верховного Суду України у судовій практиці з розгляду цивільних справ про захист прав споживачів 2009-2012 р.р. від 01 лютого 2013 року, визначено, що сам характер фінансово-кредитних відносин, стороною в якій є фізична особа, а також використані у Законах «Про захист прав споживачів» та «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» терміни «споживчий кредит», «фінансова установа», «фінансова послуга» дають підстави вважати, що правовідносини, які виникають із кредитних договорів, договорів банківського вкладу, договорів страхування, підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів». Фінансові послуги можна поділити на банківський сектор і небанківський (кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії та ін.). Відповідно до п.8.13 договору фінансового лізингу, укладеного між сторонами, в період строку дії даного договору розмір лізингової плати може індексуватися в залежності, зокрема від: зміни законодавства, яке випливає на лізингову діяльність лізингодавця; збільшенням та/або зменшенням податків, зборів та інших обовязкових платежів, повязаних з конвертацією гривні в іноземну валюту та змінами ситуації на грошовому ринку. Аналізуючи вказаний пункт договору фінансового лізингу вбачається, що, сума зазначена в договорі може суттєво збільшитись. Згідно п.4.3.5 договору, лізингодавець має право розірвати даний договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем умов договору (зокрема, п.4.3.2 даного договору). При цьому, лізингодавець не зобовязаний завчасно повідомляти лізингоодержувача про розірвання даного договору. Крім того, в п.5.4 договору зазначається, що розмір комісії за організацію та комісії за передачу предмета лізингу встановлюється в Додатку №1. У разі збільшення вартості предмета лізингу до моменту повної сплати авансованого платежу лізингоодержувачем, останній повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем з метою відповідності відсоткового розміру авансового платежу, визначеного в Додатку №1 до цього договору фактичній вартості предмета лізингу на момент купівлі у продавця, а також одночасно сплатити різницю комісії за організацію до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем. У разі зменшення вартості предмета лізингу на момент його передачі лізингоодержувачу різниця комісії за організацію поверненню не підлягає. В такому випадку остаточна вартість предмета лізингу та поточні лізингові платежі будуть розраховані, визначені та встановлені в додатковій угоді до даного договору. Відповідно до п.12 договору фінансового лізингу, у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до підписання акта прийому передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми авансового платежу. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається. Аналізуючи вказаний пункт договору фінансового лізингу вбачається, що, по суті, ним встановлюється одностороння відповідальність лізингоодержувача. У відповідності до ч.1 та ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» виконавець не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача.Несправедливими є, крім іншого, умови договору про: 1) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору; 2) визначення товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Тобто, враховуючи вищевказані положення, а також розяснення Пленуму Верховного Суду України у судовій практиці з розгляду цивільних справ про захист прав споживачів 2009-2012 р.р. від 01 лютого 2013 року, встановлено, що прикладами несправедливих умов угод у фінансовій сфері є: безповоротне зобов'язання споживача виконувати умови договору, з якими він не мав можливості ознайомитися до укладення договору; надання можливості продавцю чи постачальнику без вагомої причини змінювати в односторонньому порядку будь-які характеристики продукту чи послуги, які мають надаватися. При цьому, за змістом ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність, а згідно ч.3 ст.509 ЦК України зобовязання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Тобто, під добросовісністю слід розуміти належну поведінку при виникненні та виконанні зобовязання - вчинення дій таким чином, щоб при цьому не завдавалася шкода третім особам, неможливість укладення зобовязання на засадах обману, насильства, зловживання довірою тощо. Принцип добросовісності передбачає чесну, сумлінну поведінку субєктів зобовязання, вчинення ними всіх залежних від них дій щодо належного виконання зобовязання та не порушення прав інших осіб. Встановлені в судовому засіданні обставини, дають підстави зробити висновок, що договір фінансового лізингу №000039 від 05 березня 2015 року має ознаки несправедливості, оскільки порушує принцип добросовісності та встановлює істотні обмеження прав лізингоодержувача щодо розірвання договору. Крім того, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін, оскільки встановлює односторонню відповідальність за порушення умов договору лише споживача, усуває відповідальність лізингодавця, не надає право споживачу вимагати дострокового розірвання договору із одержанням відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням договору ним договору, передбачає покладення на споживача штрафу за дострокове розірвання договору і надає відповідачу право не повертати суму комісії за організацію договору у випадку дострокового розірвання договору споживачем. Таким чином, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову в цій частині та необхідність визнання недійсним договору фінансового лізингу №000039 від 05 березня 2015 року. Щодо позовних вимог про стягнення з ТОВ «Євролізинг Україна» на користь позивача грошових коштів у розмірі 59900 гривень, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ч.12 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо після укладення договору стане очевидним, що роботи (послуги), зважаючи на їх ціну (вартість) та характеристики або інші обставини, явно не задовольнятимуть інтереси або вимоги споживача, виконавець зобовязаний негайно повідомити про це споживача. Виконавець зобовязаний таким же чином повідомити споживача, якщо вартість робіт (послуг) може істотно зрости, ніж можна було очікувати під час укладення договору. Споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) без штрафних санкцій з боку виконавця у разі виникнення обставин, передбачених в абзацах першому та другому цієї частини. Таким чином, вказаним нормами передбачено право споживача на відмову від договору про надання послуг без штрафних санкцій з боку виконавця у випадку можливого істотного зростання ціни послуг або інших обставин, які явно не задовольнятимуть інтереси або вимоги споживача. В даному випадку, саме у звязку з зміною вартості платежів, розмір предмету лізингу відповідач ставить позивача в залежність прийняття ним рішення щодо розірвання договору фінансового лізингу. Таким чином, в порушення ч.12 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», ТОВ «Євролізинг Україна» не повідомив позивача про збільшення вартості платежів за використання предмета лізингу, як і не виконав умову про поставку транспортного засобу. Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку що договір №000039 фінансового лізингу від 05 березня 2015 року розірвано сторонами на підставі ч.12 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», що не передбачає будь-яких фінансових санкцій для споживача. Зважаючи на те, що договір №000039 фінансового лізингу від 05 березня 2015 року визнаний судом недійсним, до позивача як лізінгоодержувача не можуть бути застосовані будь-які фінансові чи штрафні санкції, тому підлягає поверненню сума сплачена позивачем на рахунок ТОВ «Євролізинг Україна», а саме 10% вартості предмету лізингу комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи в сумі 59900 гривень, а також комісія за прийом платежів в сумі 539 гривень 10 копійок. Крім того, відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України у разі, якщо сторона, на користь якої ухвалено рішення, не сплатила судові витрати, вони присуджуються судом з відповідача в дохід держави. При предявленні позову до суду [PERSON] сплатила судовий збір в розмірі 1091 гривень 59 копійок. (а.с.19). Позов [PERSON] задоволено. Тому з ТОВ «Євролізинг Україна» належить стягнути на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 1091 гривень 59 копійок. На підставі викладеного та

Outcome: approved