Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-10 00:00:00

\~ \~ \~ \~В вересні 2021 року позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. \~ \~ \~ \~В позовній заяві позивач вказав, що є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] . У будинку зареєстрований син дружини від першого шлюбу [PERSON] , проте в ньому не проживає понад п`ять років. Його реєстрація у будинку позивача обмежує останнього як власника у праві розпорядження своєю власністю, позбавляє можливості оформити субсидію на отримання комунальних послуг. Тому [PERSON] просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: будинком, що знаходиться по [ADDRESS] . Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнає. Суд, дослідивши докази в справі, приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних мотивів. Згідно з ч. 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачем позову в даній справі не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 82 цього ж Кодексу обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування від 10 вересня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Чортківського районного нотаріального округу Левковичем С. М., та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 223480529 від 10.09.2020 року. В житловому будинку позивача значиться зареєстрованим відповідач [PERSON] , що підтверджується копією будинкової книги. Актом про встановлення факту непроживання від 03 серпня 2021 року встановлено, що [PERSON] по місцю прописки не проживає з 25 червня 2016 року, комунальними послугами не користується, особистих речей та іншого майна в будинку не утримує, на даний час проживає в США. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. \~ \~ \~ \~За таких обставин, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки судом встановлено, що [PERSON] без поважних причин не користується житлом понад один рік. Згідно ч. 1 ст. 142 Цивільного процесуального кодексу України, ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Так як в даній справі відповідач визнає позов, то враховуючи наведене, суд приходить до висновку про повернення позивачу [PERSON] з державного бюджету 50 відсотків сплаченого судового збору в сумі 908 гривень згідно квитанції АТ КБ «Приватбанк» № 0.0.2255234471.1 від 6 вересня 2021 року, що становить 454 гривні. \~ \~ \~ \~

Outcome: approved