Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-08 00:00:00

В грудні 2020 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, у якому прохала суд визначити місце проживання позивачки [PERSON] у гуртожитку що знаходиться на балансі Дніпропетровського індустріально-педагогічного технікуму, а саме житлове приміщення (кімната) за № [NUMBER] , загальною площею 25,0 м.кв., що розташовано у будинку [ADDRESS] . В обґрунтування позову [PERSON] зазначила, що відповідно до договору № б/н від 28.09.2007 року про надання послуг з утримання кімнат гуртожитку Дніпропетровського індустріально-педагогічного технікуму, вона отримала право на проживання в гуртожитку розташованого по [ADDRESS] , де проживає та зареєстрована на теперішній час. Вказана будівля, в якому розташовано житлове приміщення (кімната) в якому проживає позивач, знаходиться на балансі Дніпропетровського індустріально-педагогічного технікуму, якій по справі є відповідачем. Одночасно, разом зі [PERSON] у вище визначеній будівлі гуртожитку мешкають її доньки: - [PERSON] , [INFO] , - [PERSON] , [INFO] , а також онука - [PERSON] [INFO] та онук - [PERSON] [INFO] . Через невизначення відповідачем конкретики займаного жилого приміщення (кімната, блок, секція), його конкретної площі, між сторонами виникають суперечки стосовно розрахунку щодо сплати житлово-комунальних послуг за користування жилим приміщенням в гуртожитку що знаходиться на балансі відповідача, у зв`язку з чим, позивачка змушена звернутися до суду за захистом своїх прав. Відповідач надав суду письмовий відзив на позовну заяву, у якому з позовними вимогами не погодився, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність, прохав суд відмовити у їх задоволенні, звертав увагу суду, що позивач проживала у гуртожитку за укладеним договором протягом строку дії трудових відносин між Технікумом та позивачкою, які припинені з 15.06.2018 року, після чого позивачку було виселено з гуртожитку 31.08.2018 року на підставі відповідних умов укладеного договору. Крім того, з 01.09.2018 року фінансування послуг з підготовки робітничих кадрів в технікумі було припинено у зв`язку з чим будівля гуртожитку з 01.09.2018 року була відключена від систем опалення, водо- та електропостачання та станом на день розгляду справи знаходиться в непридатному для проживання стані. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, посилаючись на підстави заявлені у позові. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, просила відмовити у його задоволенні, зазначивши, що позивач проживала у гуртожитку за укладеним договором протягом строку дії трудових відносин між нею та Технікумом, які припинені з 15.06.2018 року, після чого позивачку було виселено з гуртожитку 31.08.2018 року на підставі відповідних умов укладеного договору, а з 01.09.2018 року фінансування послуг з підготовки робітничих кадрів в технікумі було припинено, у зв`язку з чим будівля гуртожитку з 01.09.2018 року була відключена від систем опалення, водо- та електропостачання та станом на день розгляду справи знаходиться в непридатному для проживання стані. Вислухавши сторони, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, у зв`язку з наступним. Статтею 15 ЦК України визначено право на захист цивільних прав та інтересів, де зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, що передбачено ст. 16 ЦК України. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що між Дніпропетровським індустріально-педагогічним технікумом (Виконавець) та [PERSON] (Наймач) було укладено Договір про надання послуг з утримання кімнат гуртожитку від 28.09.2007 року, предметом якого було надання послуг Виконавцем щодо утримання кімнат гуртожитку загальною площею 37,7 м2, та своєчасна оплата Наймачем вказаних послуг. Згідно п.7.1. Договору, сторони дійшли згоди, що Договір укладено на термін дії трудових відносин співробітника з навчальним закладом та наказом по технікуму. Позивачка [PERSON] з 16.04.2009 року зареєструвалася за адресою гуртожитку у Красногвардійському РВ у м. Дніпропетровську ГУДМС України в Дніпропетровській області. Як вбачається з довідки Дніпропетровського індустріально-педагогічного технікуму № 47 від 14.08.2018 року про склад сім`ї, разом зі [PERSON] , яка проживає до 31.08.2018 року, до складу сім`ї входять 5 осіб, а саме окрім позивачки також її доньки: - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , онука [PERSON] [INFO] та онук [PERSON] [INFO] . Трудові відносини між Дніпровським індустріально-педагогічним технікумом та [PERSON] були припинені на підставі наказу від 15.06.2018 № 26-К-06-05. Також судом встановлено, що [PERSON] була виселена з гуртожитку згідно наказу Директора Технікуму від 31.08.2018 № 69 на підставі п. 7.1 Договору. З матеріалів справи вбачається, що згідно довідки Дніпровського індустріально-педагогічного технікуму № 565/01-05 від 15.07.2021 року, адміністрацією Дніпровського індустріально-педагогічного технікуму (далі-технікум) було проведено роботу щодо переведення всіх учнів перехідного контингенту, які навчалися в технікумі на відділенні підготовки кваліфікованих робітників за адресою [ADDRESS] , до запропонованих закладів професійної (професійно- технічної) освіти, що розташовані на території міста Дніпра. Всі учні, які проживали в гуртожитку, були переведені в гуртожитки відповідних закладів. Крім того, враховуючи лист Департаменту гуманітарної політики Дніпровської міської ради від 28.08.18 №9/8-351, з 01.09.2018 року фінансування послуг з підготовки робітничих кадрів в технікумі та подальше функціонування відділення підготовки кваліфікованих робітників було припинено. Зважаючи на обставини, що склалися, з 01.09.2018 року відбулося відключення будівель відділення підготовки кваліфікованих робітників від систем опалення, водо- та електропостачання, що у свою чергу зробило неможливим проживання в гуртожитку учнів, працівників технікуму та сторонніх осіб. На сьогоднішній день будівля гуртожитку відділення підготовки кваліфікованих робітників за адресою [ADDRESS] не експлуатується відповідно до її призначення та знаходиться в непридатному для проживання стані. Під час розгляду справи, відповідно до наказу директора Дніпровського індустріально-педагогічного технікуму від 30.08.2021 № 43-к/06-05, [PERSON] призначено на посаду викладача за сумісництвом з 01.09.2021 року на 2021/2022 навчальний рік. Належних та допустимих доказів щодо укладення між сторонами нових Договорів про надання послуг з утримання кімнат гуртожитку, стороною позивачк на надано. Відповідно до п. 2.1. Положення про учнівський гуртожиток Відділення підготовки кваліфікованих робітників Дніпропетровського індустріально- педагогічного технікуму заселення у гуртожиток громадян допускається тільки на вільні місця на термін, що встановлюється відповідним договором. Згідно п.13 Примірного положення про студентський гуртожиток. вищого навчального закладу, затвердженого наказом Міністерства освітні науки України від 13.11.2007 № 1004, працівники навчального закладу, як виняток, можуть бути поселені в студентський гуртожиток до закінчення навчального року лише за рішенням керівника навчального закладу. Статтею 127 Житлового кодексу України, визначено що для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Згідно статті 132 Житлового кодексу України, сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що оскільки [PERSON] перебувала у трудових відносинах з відповідачем, їй було надано жиле приміщення в гуртожитку саме на час дії таких відносин та виселено з нього у 2018 році після закінчення строку трудового договору, у відповідності до ст. 132 ЖК України. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] , суд зазначає наступне. Частиною 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 77, ч. 2 ст. 89 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. За змістом наведених правових норм доказування - це діяльність, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін, суд не може збирати докази за власною ініціативою. У разі недостатності доказів суд вправі запропонувати представити докази тій стороні, яка несе обов`язок з доказування. Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість. Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Згідно з частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, закріплено статтею 15 ЦПК України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 ЦК України, відповідно до якої кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Зі змісту зазначених норм убачається, що право на звернення особи до суду має бути обумовлене наявністю спору. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року у справі № 6-32цс13. Звертаючись з позовом [PERSON] просила суд «Визначити місце проживання позивачки [PERSON] у гуртожитку що знаходиться на балансі Дніпропетровського індустріально-педагогічного технікуму, є житлове приміщення (кімната) за № [NUMBER] , загальною площею 25,0 м.кв., що розташовано у будинку [ADDRESS] ». Так, за своєю юридичною природою позов це матеріально-правова вимога до суду заінтересованої особи (позивача) про здійснення правосуддя в цивільній справі на захист прав, свобод чи інтересів, порушених чи оспорюваних іншою особою (відповідачем). Право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі передбачено статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та бути адекватним наявним обставинам. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Право на позов надається з метою захисту регулятивного цивільного права або охороню-ваного законом інтересу. Розглядаючи позов, суд захищає житлові права та охоронюваний законом інтерес. Звідси випливає, що охоронювані позовом права й інтереси фігурують у процесі як предмет судового захисту. Предметом даного спору є визначення місця проживання позивачки у конкретному житловому приміщенні, однак однією з обов`язкових умов для можливого задоволення таких позовних вимог є порушення у зв`язку з таким невизначенням, прав та охоронюваних законом інтересів позивача, зокрема заперечення певної особи права позивача на проживання у такому житловому приміщенні, тощо. Якщо за результатами розгляду справи не встановлено факту такого порушення, а позивач посилається на формальне порушення закону, у суду немає правових підстав для задоволення позову. Таким чином, для звернення до суду необхідним є також факт порушення права позивача і доведення позивачем такого факту. У ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошено право на ефективний засіб юридичного захисту, зміст якого полягає в тому, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Право на ефективний засіб захисту передбачає можливість для учасника цивільних відносин звернутися до суду, використовуючи такий спосіб захисту права, який здатний поновити порушені права особи. Суд вказує на те, що способи захисту права, як передбачені законом дії, що безпосередньо спрямовані на захист права. Такі дії є завершальними актами захисту у вигляді матеріально-правових дій або юрисдикційних дій щодо усунення перешкод на шляху здійснення суб`єктами своїх прав або припинення правопорушень, або відновлення становища, яке існувало до порушення. Саме застосування конкретного способу захисту порушеного чи оспорюваного права і є результатом діяльності по захисту прав. Позивач повинен довести, що він має законний інтерес і є потерпілим від порушення цього інтересу. Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий засіб, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Як вбачається з мотивувальної частини позовних вимог, спірні правовідносини у сторін спору - (між відповідачем, як балансоутримувачем гуртожитку та [PERSON] , як колишнім наймачем) виникли з приводу обов`язку наймача належним чином сплачувати плату за проживання (в тому чсилі житлово-комунальні послуги). Зокрема, між сторонами існує суперечка щодо правильності нарахування та сплати спожитих позивачкою під час проживання у гуртожитку послуг (в. т.ч. комунальних). Зокрема зазначені обставини визнавала у мотивувальній частині позову [PERSON] , та додатково підтверджуються Претензією відповідача до позивачки від 25.06.2021 року № 504/01-05, згідно якої, на думку відповідача, по факту виселення 31.08.2018 року з гуртожитку [PERSON] не сплачено заборгованість за послуги з утримання кімнати в гуртожитку у сумі 1366 грн.93 коп. В свою чергу, доводи позову [PERSON] у справі зводяться до фактичної незгоди з такими нарахуваннями. Тобто між сторонами наявний спір саме щодо договірних правовідносин. В свою чергу, в межах розгляду даної справи, суд приходить до висновку, що захист прав позивача, шляхом задоволення згаданих позовних вимог, заявлених [PERSON] , не передбачений положеннями цивільного законодавства та не забезпечує ефективного відновлення права позивача у випадку його порушення. Будь-яких посилань та належних доказів щодо порушення саме житлових прав [PERSON] , у якості наймача (колишнього наймача, або ж факту повторного набуття нею статусу наймача, шляхом укладення відповідного договору), наявності перешкод у здійсненні її права на житло (зокрема неправомірного виселення/ створення перешкод щодо вселення, тощо) чи оспорення таких прав відповідачем - у позові відсутні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №570/3439/16-ц зроблено правовий висновок про те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 також вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Як вбачається з матеріалів справи, позивач, відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу, на свій розсуд розпорядився своїми правами та обов`язками щодо обрання способу захисту, предмету та вимог позову, збирання доказів. Підсумовуючи наведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що у задоволені позовних вимог [PERSON] слід відмовити в повному обсязі, оскільки відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову у позові (Постанова Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи ті обставини, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати по сплаті судового збору - підлягають віднесенню на рахунок позивача. На підставі викладенного та

Outcome: dismissed