Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-26 00:00:00

В грудні 2017 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до суду із позовом до Державного нотаріуса Першої київської державної нотаріальної контори Ковток А.І. (далі по тексту - відповідач), треті особи: [PERSON] (третя особа-1) та [PERSON] (третя особа-2) про визнання відмови у вчиненні нотаріальної дії неправомірною. Позовні вимоги мотивовані тим, що батько позивача [PERSON] був власником земельної ділянки та житлового будинку за адресою: [ADDRESS] [INFO] року [PERSON] помер. За життя [PERSON] 02.08.1996 року, подарував третій особі-1 [PERSON] 32/100 частини житлового будинку, а також 30.08.1996 року подарував позивачу 53/100 частини вказаного житлового будинку та залишився власником 15/100 частин в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] 30.08.1996 року [PERSON] склав заповіт, яким заповів належне йому майно на час смерті позивачу. [INFO] року [PERSON] помер. Після смерті спадкодавця, спадщину прийняли його діти [PERSON], [PERSON] , [PERSON] та дружина [PERSON] Разом із тим, [PERSON] на вчинила дій щодо оформлення своєї частки в спадковому майні після смерті [PERSON] [INFO] року [PERSON] померла та після її смерті спадщину прийняли [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Позивач звернулась до нотаріуса із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину та подала всі необхідні документи на спадкове майно, проте відповідач своєю постановою від 30.06.2017 року відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку із неможливістю встановити, яка саме частка у майні належала померлому [PERSON] Окрім того, в матеріалах справи відсутнє свідоцтво про шлюб між [PERSON] та [PERSON] Посилаючись на викладене, позивач просила суд встановити, що до кола спадкоємців після смерті [PERSON], померлого [INFO] року відносяться: донька [PERSON], донька [PERSON], [PERSON] після смерті [PERSON] та зобов'язати Державного нотаріуса Першої київської державної нотаріальної контори Ковток А.І. видати свідоцтво про право на спадщину. Ухвалою суду від 19.01.2018 року було відкрито загальне позовне провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання на 12.06.2018 року. Під час підготовчого судового засідання судом, на виконання вимог статті 197 ЦПК України роз'яснено позивачу обставини входять до предмета доказування, які докази мають бути подані тим чи іншим учасником справи, а також запропоновано скоригувати позовні вимоги з урахуванням підстав позову. Разом із тим, до моменту закінчення підготовчого провадження у справі, стороною позивача дій щодо зміни предмету позову на виконання вимог ст. 49 ЦПК України вчинено не було. На виконання вимог ухвали суду про відкриття провадження у справі 05.06.2018 року від Першої київської державної нотаріальної контори надійшли спадкові справи, відкрита після смерті [PERSON] та [PERSON] 08.08.2018 року від представника Першої київської державної нотаріальної контори надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності. 20.09.2018 року від третьої особи-1 [PERSON] надійшла заява по суті справи, в якій вина виклала свої пояснення. В судовому засіданні 27.09.2018 року, з урахуванням думок учасників судового процесу, судом було постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду справи по суті на 27.09.2018 року об 10:36 год. В судовому засіданні 27.09.2018 року представники позивача позов підтримали та просили суд про його задоволення. Відповідач в судове засідання не з'явилась, про дату, час і місце судового засідання була повідомлена належним чином. Від представника Першої київської державної нотаріальної контори 08.08.2018 року надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності. В судовому засіданні третя особа-1 проти задоволення позову заперечувала. Зазначала, що жодного спору із позивачем щодо кола спадкоємців немає. В судовому засіданні представник третьої особи-2 проти позову заперечувала, оскільки позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх порушених прав. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] року помер батько позивача [PERSON] Після його смерті відкрилась спадщина на 15/100 частин в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] Із заявами про прийняття спадщини звернулись [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Також 30.08.1996 року [PERSON] склав заповіт, яким заповів належне йому майно на час смерті позивачу [PERSON] 30.06.2017 року позивач звернулась до Першої київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до постанови державного нотаріуса Першої київської державної нотаріальної контори Ковток А.І. від 30.06.2017 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку по [ADDRESS] у зв'язку із тим, що в державному акті на землю відсутній розмір часток співвласників, а також відсутнє свідоцтво про шлюб померлого із [PERSON] Окрім того, своє постановою від 30.06.2017 року державний нотаріус Першої київської державної нотаріальної контори Ковток А.І. відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] зв'язку із неможливістю визначити коло спадкоємців, оскільки у одного із спадкоємців, а саме: [PERSON], яка мала право на обов'язкову частку у спадщині, відсутнє свідоцтво про шлюб між [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Відповідно до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Разом із тим, із матеріалів справи не вбачається, чи прийняла [PERSON] спадщину після смерті [PERSON] щодо своєї обов'язкової частки в майні. Окрім того, в матеріалах справи дійсно відсутні підтвердження шлюбних відносин [PERSON] та [PERSON] Із заявою про встановлення вказаного факту жодна із сторін не зверталась. Позивач просила встановити коло спадкоємців, разом із тим відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Із матеріалів справи не вбачається, що будь-яка особа не визнає або оспорює право позивача на частку в майні після смерті [PERSON] Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлено Законом України від 02 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат» (далі по тексту - Закон № 3425-XII). Частиною 1 ст. 1 Закону № 3425-XII встановлено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов'язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Частиною 2 ст. 1 Закону № 3425-XII передбачено: вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). Статтею 50 Закону № 3425-XII передбачено можливість оскарження в судовому порядку нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта. Як наголошується Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ із посиланням на Постанову Пленуму ВССУ «Про узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» від 07.02.2014 року № 2 можливість оскарження нотаріальних дій або відмови у їх вчиненні забезпечує законність нотаріального провадження і захист прав та інтересів учасників нотаріального процесу. Судовий контроль за діяльністю нотаріусів має забезпечити виправлення нотаріальних помилок, тлумачення чинного законодавства та сприяти дотриманню законності у сфері цивільних правовідносин, що виникають із вчинення нотаріальних дій. Закон № 3425-XII поділяє об'єкти судового оскарження в межах нотаріального процесу на три групи: - нотаріальні дії; - відмова у вчиненні нотаріальних дій; - нотаріальні акти. Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону № 3425-XII нотаріальними діями є посвідчення права, а також фактів, що мають юридичне значення, та інші дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Обов'язок нотаріуса та відповідної посадової особи вчиняти нотаріальні дії передбачений ч. 3 ст. 49 Закону № 3425-XII, де встановлено заборону безпідставної відмови в її вчиненні. Як випливає з п. 9 ч. 1 ст. 49 Закону № 3425-XII, підстави для відмови у вчиненні нотаріальної дії можуть встановлюватися тільки цим Законом. Перелік підстав для відмови нотаріусом у вчиненні нотаріальних дій, зазначений у ст. 49 Закону № 3425-XII, не є вичерпним. За наявності умов, передбачених ст. 49 Закону № 3425-XII, на нотаріуса покладається завдання, по-перше, відмовити у вчиненні нотаріальної дії, якщо вона суперечить вимогам чинного законодавства; по-друге, обґрунтувати своє рішення на підставі норм чинного законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 50 Закону № 3425-XII право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Предметом судової діяльності у справах про оскарження нотаріальних дій або відмови в їх вчиненні є перевірка законності дії нотаріусів або відповідних посадових осіб, які вчиняють нотаріальні дії чи які відмовили в їх вчиненні. Перевіряючи законність дій нотаріуса, суддя повинен детально вивчити закон, на підставі якого діяв нотаріус чи інша посадова особа, уповноважена на вчинення нотаріальної дії, дослідити всі докази і з'ясувати обставини, що мають значення для справи. Це, у свою чергу, дає суду можливість винести законне й обґрунтоване рішення. Разом із тим, позивач не погоджується із постановою нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, проте не ставить перед чудом вимогу про скасування такої постанови. Слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З огляду на зазначене, суд розглядає справу лише за заявою особи в межах позовних вимог та не має права на свій розсуд вийти за межі цих вимог та захистити право особи іншим способом, ніж про це просить позивач. Статтею 16 Цивільного кодексу України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Разом із тим, законом не передбачено право суду встановлювати коло спадкоємців. Окрім того, позивач, не погоджуючись із постановою нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії не зазначає, в чому полягає незаконність такої постанови та не просить про її скасування. Також, за наявності чинної та не скасованої постанови державного нотаріуса Першої київської державної нотаріальної контори Ковток А.І. від 30.06.2017 року, позивач просить видати свідоцтво про право на спадщину. Проте, не зазначає кому слід видати таке свідоцтво, а також на яке саме майно та в якому порядку (чи за заповітом або за законом). Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на зазначене, позивачем не доведено законність підстав для задоволення її позовних вимог, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Окрім того, заявивши вимоги щодо встановлення кола спадкоємців, позивачем залучено як відповідача державного нотаріуса, тоді як самі спадкоємці є третіми особами у справі, що виключає можливість вирішення вимог, які до них не заявлені, оскільки позивачем не зазначено в чому порушення її прав з боку нотаріуса у спорі про визначення кола спадкоємців.

Outcome: dismissed