Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-09 00:00:00

В вересні 2014р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з вказаним позовом до відповідачів Державного агентства екологічних інвестицій України (далі по тексту - відповідач 1), Державного підприємства «Держекоінвест» (далі по тексту - відповідач 2), третя особа: [PERSON], в якому просила суд: визнати незаконним та скасувати наказ відповідача 1 від 11 вересня 2014р. № 146-К «Про звільнення [PERSON].»; визнати незаконним та скасувати наказ відповідача 2 від 11 вересня 2014р. «Про звільнення [PERSON].»; поновити позивачку на посаді Генерального директора відповідача 2 з 11 вересня 2014р.; визнати незаконним та скасувати наказ відповідача 1 від 11 вересня 2014р. № 147-К «Про призначення [PERSON] виконуючим обов'язки Генерального директора ДП «Держекоінвест»; визнати незаконним та скасувати наказ відповідача 2 від 12 вересня 2014р. «Про призначення виконуючим обов'язки Генерального директора ДП «Держекоінвест» [PERSON].». Свої позовні вимоги позивачка обгрунтовувала тим, що вона, починаючи з жовтня 2013р. працювала у відповідача 2, а з 03 червня 2014р. з нею було укладено контракт, відповідно до якого вона була призначена на посаду Генерального директора відповідача 2 терміном на 5 років. Під час перебування на лікарняному, наказом відповідача 1 за № 146-К «Про звільнення [PERSON].» позивачку було звільнено з займаної посади Генерального директора відповідача 2 на підставі п. 8) ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Позивачка вважає звільнення незаконним, оскільки звільнення з роботи з ініціативи власника або уповноваженого органу в період тимчасової непрацездатності працівника не допускається. Крім того, позивачка наголошувала, що з наказом про звільнення її не було ознайомлено, остаточних розрахунок з нею проведено не було. Також наголошувала, що підставою її звільнення є наявна заборгованість по заробітній платі, яка утворилась не по її вині, а існувала ще до укладення з нею контракту. Крім того, позивачка просила також суд визнати незаконними та скасувати накази про призначення тимчасово виконуючим обов'язки генерального директора відповідача 2 - третю особу. В судовому засіданні позивачка та її представник заявлені позовні вимоги, підтримали з підстав, зазначених в позові, звертали, увагу суду, що відповідачем 1 було здійснено звільнення позивачки з порушенням трудового законодавства, під час перебування на лікарняному, за відсутності фактів невиконання або неналежного виконання позивачкою посадових обов'язків, а також за відсутності її вини у несвоєчасній виплаті заробітної плати. Відповідачі 1, 2, про час та місце розгляду справи оповіщались в установленому законом порядку, в судові засідання своїх представників не направили, заперечення на позов не подавались. Третя особа, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, поважності причин неявки суду не повідомила. Суд, заслухавши пояснення сторони позивача, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 03 червня 2014р. наказом відповідача 1 за № 78-к «Про призначення [PERSON] Генеральним директором Державного підприємства «Держекоінвест» та контракту від 03 червня 2014р. позивачку призначено на посаду Генерального директора відповідача 2. Згідно наказу відповідача 1 за № 146-К від 11 вересня 2014р. «Про звільнення [PERSON].» у зв'язку з наявністю у відповідача 2 заборгованості зі сплати заробітної плати працівникам, невиконання підприємством зобов'язань щодо виплати заробітної плати працівникам, що є порушенням умови контракту від 03 червня 2014р., укладеного між відповідачем 1 та позивачкою, стосовно зобов'язання керівника своєчасно здійснювати виплату заробітної плати працівникам підприємства, звільнено позивачку з посади Генерального директора відповідача 2 11 вересня 2014р., відповідно до п. 8) ч. 1 ст. 36 КЗпП України, з підстав передбачених укладеним з нею контрактом від 03 червня 2014р., з достроковим його розірванням. Крім того, зазначеним наказом за № 146-К визначено у разі тимчасової непрацездатності Генерального директора відповідача 2 - позивачки датою звільнення вважати перший робочий день, який слідує за останнім днем періоду її тимчасової непрацездатності, що не перевищує встановленого законодавством терміну. Позивачці в термін до 11 вересня 2014р. здати справи, матеріальні засоби та печатку відповідача 2 в установленому законодавством порядку за актами приймання - передачі. Наказом № 147-К від 11 вересня 2014р. «Про призначення [PERSON] виконуючим обов'язки Генерального директора ДП «Держекоінвест», відповідач 1, призначив третю особу виконуючим обов'язки Генерального директора відповідача 2 з 12 вересня 2014р. тимчасово на період до укладання контракту в установленому законодавством порядку з посадовим окладом на період виконання обов'язків Генерального директора, згідно з штатним розписом. У відповідності з ч. 3 ст. 21 КЗпП України, контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 13 Постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» за №9 від 06 листопада 1992р. з подальшими змінами та доповненнями, вирішуючи позови про поновлення на роботі, осіб, звільнених за п. 8) ст.36 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір при наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання. Оскільки на працівників, з якими укладено контракт, поширюється законодавство про працю, що регулює відносини по трудовому договору, за винятком, встановлених для цієї форми трудового договору, їх трудовий договір може бути припинено й з інших підстав, передбачених законодавством (статті 36, 39-41 КЗпП). Згідно ст. 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Відповідно до вищезазначеного наказу відповідача 1 за № 146-К для звільнення позивачки з займаної посади Генерального директора відповідача 2 стали наявність таких підстав: - керівник зобов'язується своєчасно сплачувати податки, вносити інші обов'язкові платежі до бюджету та здійснювати своєчасну виплату заробітної плати працівникам підприємства ( пп. а) п. 9 контракту); - орган управління звільняє керівника у разі закінчення терміну дії контракту, достроково за вимогою керівника, а також у випадку порушень законодавства та умов контракту (абз. 5 п. 12 контракту); - керівник може бути звільнений з посади, а цей контракт розірваний з ініціативи Органу управління майном, у тому числі за пропозицією місцевого органу державної виконавчої влади до закінчення терміну його дії у разі невиконання підприємством зобов'язань перед бюджетом та Пенсійним фондом щодо сплати податків, зборів та обов'язкових платежів, страхових внесків, а також невиконання підприємством зобов'язань щодо виплати заробітної плати працівникам чи недотримання графіка погашення заборгованості із заробітної плати (пп. в) п. 27 контракту). Таким чином, суд приходить до висновку, що підставою для звільнення позивачки в в наведеному вище наказі зазначено невиконання та неналежне виконання позивачкою посадових обов'язків, тобто порушення трудової дисципліни. Згідно ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Стаття 148 КЗпП України передбачає, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Відповідно до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Згідно п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» за №9 від 06 листопада 1992р. з подальшими змінами та доповненнями, у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Проте, в порушення вимог ст. ст. 57- 60 ЦПК України стороною відповідача 1, на обґрунтування законності виданого наказу № 146-К не було надано жодних доказів того, що наявний факт заборгованості по виплаті заробітної плати утворився саме з вини позивачки, що є безумовною умовою у достроковому розірванні з нею укладеного договору. Доказів того, які конкретно дії позивачки, як керівника підприємства (відповідача 2), не вчинила, хоча зобов'язана була вчинити, або вчинила неналежним чином, тобто в чому конкретно проявилось порушення, стороною відповідача 1 не надано. Документів, які підтверджують факт, дату вчинення та дату виявлення порушення позивачки стороною відповідача 1 також не надано. Пояснення у позивачки не відбирались взагалі. Крім того, згідно п. 1-1 ст. 41 КЗпП України, крім підстав, передбачених ст. 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку винних дій керівника підприємства, установи, організації, внаслідок чого заробітна плата виплачується несвоєчасно. Доказів того, що заборгованість по заробітній платі сталася саме внаслідок винних дій позивачки стороною відповідача 1 - органом управління майном не надано. Крім того, в судовому засіданні позивачка пояснювала, що працюючи на посаді Генерального директора відповідача 2, нею вживались всі заходи щодо усунення заборгованості по заробітній платі, яка утворилась, ще до призначення її на посаду Генерального директора відповідача 2. До того ж, позивачка звертала увагу суду, що саме орган управління майном (відповідач 1) вжив всіх заходів для позбавлення відповідача 2 отримання доходу в 2014р., з якого повинна б бути виплачена заробітна плата та інші обов'язкові платежі. У відповідності з ч. 2 ст. 214 ЦПК України, при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу. Враховуючи правові позиції викладені у справах №№ 6-127цс12, 6-156цс 12, виходячи з нормативного тлумачення пп. 4, 8 ст. 36, ч. 3 ст. 40, ч. 3 ст. 41, ст. ст. 40, 41 КЗпП України на припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених контрактом - п. 8 ст. 36 КЗпП України, а не у зв'язку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, ч. 3 ст. 40 КЗпП України не поширюється. За таких обставин суд приходить до висновку, що звільнення позивачки проведено з порушенням вказаних положень законодавства та без передбачених законом підстав, а саме за відсутності вини позивачки, щодо наявної заборгованості по заробітній платі. Посилання позивачки, що її звільнення відбулося за п. 8) ч. 1 ст. 36 КЗпП України, під час перебування на лікарняному судом не може бути взято до уваги, враховуючи вищенаведені правові позиції. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, про часткове задоволення позову, враховуючи те, що суд не наділений повноваження, щодо скасування наказу роботодавця, з метою захисту порушеного права позивачки, суд вважає вірним визнати незаконним наказ відповідача 1 за № 146-К від 11 вересня 2014р. про звільнення позивачки з займаної посади Генерального директора відповідача 2 11 вересня 2014р., та дострокового розірвання з нею контракту, і відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України, остання підлягає поновленню на роботі на посаді Генерального директора відповідача 2 з дати її звільнення - 11 вересня 2014р. Згідно із п. 4) ч. 1 ст. 367 ЦПК України, ч. 5 ст. 235 КЗпП України суд допускає негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі позивачки. Стосовно вимог позивачки про визнання незаконним та скасування наказу відповідача 2 від 11 вересня 2014р. «Про звільнення [PERSON].»; визнання незаконним та скасування наказу відповідача 1 від 11 вересня 2014р. № 147-К «Про призначення [PERSON] виконуючим обов'язки Генерального директора ДП «Держекоінвест»; визнання незаконним та скасування наказу відповідача 2 від 12 вересня 2014р. «Про призначення виконуючим обов'язки Генерального директора ДП «Держекоінвест» [PERSON].», то в цій частині позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, з матеріалів справи не вбачається, що відповідачем 2 були видані накази від 11 вересня 2014р. «Про звільнення [PERSON].» та від 12 вересня 2014р. «Про призначення виконуючим обов'язки Генерального директора ДП «Держекоінвест» [PERSON].», доказів існування зазначених наказів суду сторонами надано не було. Відносно ж, наказу відповідача 1 від 11 вересня 2014р. № 147-К «Про призначення [PERSON] виконуючим обов'язки Генерального директора ДП «Держекоінвест», то судом встановлено, що вказаний наказ був виданий відповідачем 1 вже після звільнення позивачки з займаної посади, оскільки з його змісту вбачається, що відповідач 1, призначив третю особу виконуючим обов'язки Генерального директора відповідача 2 з 12 вересня 2014р. тимчасово на період до укладання контракту в установленому законодавством порядку з посадовим окладом на період виконання обов'язків Генерального директора, а не на час тимчасової відсутності позивачки. Враховуючи положення п. 6) ч. 1 ст. 40 КЗпП України, а також беручи до уваги, що судом визнано незаконним наказ відповідача 1 за № 146-К від 11 вересня 2014р., поновлено позивачку на роботі на посаді генерального директора, суд не вбачає правових підстав для визнання незаконним наказу № 147-К. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача 1 в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243,6 грн.

Outcome: partial