Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-01 00:00:00

В вересні 2014р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ПАТ «Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк», в якому просив суд: визнати удаваним правочин договір № 20-3188/2-1 від 06 вересня 2012р. про припинення зобов'язань шляхом прощення боргу за кредитним договором № 20-5988/2-1 від 15 листопада 2007р. укладений між сторонами та визнати укладеним 06 вересня 2012р. договір про припинення зобов'язань за кредитним договором до кредитного договору № 20-5988/2-1 від 15 листопада 2007р., шляхом передання позичальником відступного на суму 148812,17 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 15 листопада 2007р. між сторонами було укладено договір №20-5988/2-1 про надання кредитних коштів (далі по тексту - кредитний договір), відповідно до якого, відповідач надав позивачу кредит в сумі 624000,0 грн. для придбання цільових облігацій, емітованих Українським консорціумом «Екосорб», після пред'явлення до погашення яких передбачалось набуття позивачем права на отримання у власність квартири в житловому будинку, що будується за будівельною адресою: [ADDRESS]. Умовою передачі нерухомості є пред'явлення до погашення відповідної кількості облігацій та наявності договору бронювання. Виконання сторонами своїх зобов'язань оформлюється актом. Договір бронювання діє до введення будинку в експлуатацію, моменту підписання акту прийому-передачі об'єкту інвестування, отримання свідоцтва про право власності позивача та витягу про реєстрацію в реєстрі прав власності. Оскільки по теперішній час не закінчено будівництво об'єкту інвестування, сторонами було розглянуто питання щодо можливості припинення кредитного зобов'язання шляхом сплати позивачем наперед узгодженої з відповідачем суми в розмірі 148812,17 грн. На думку позивача він запропонував відповідачу припинити кредитні зобов'язання шляхом передачі банку відступного в грошовій формі в національній валюті в сумі 148812,17 грн. Разом з тим, в момент оформлення договору про припинення кредитних зобов'язань відповідач надав для підписання позивачу договір №20-3188/2-1 від 06 вересня 2012р. про припинення зобов'язань шляхом прощення боргу за кредитним договором №20-5988/2-1 від 15 листопада 2007р. (далі по тексту - договір про припинення зобов'язань). Позивач вважає, що зазначений договір про припинення зобов'язань є удаваним правочином, оскільки фактично приховує інший правочин, а саме договір про припинення зобов'язань переданням відступного, і тому вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом для захисту своїх прав. В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, викладених в позові, просив суд позов задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечувала, зазначаючи, що вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. За змістом ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 25 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за № 9 від 06 листопада 2009 р., за удаваним правочином (ст. 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Так, позивач, звертаючись до суду з вказаним позовом, зазначав, що договір про припинення зобов'язань, який було укладено сторонами 06 вересня 2012р. на його думку є удаваним правочином, і фактично є договором про припинення зобов'язань переданням відступного. У відповідності з ст. 600 ЦК України, зобов'язання припиняється за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо). Розмір, строки й порядок передання відступного встановлюються сторонами. Відповідно до зазначеної норми Закону, в разі, коли предметом відступного є зобов'язальні права вимоги, сторони при укладанні даного правочину повинні враховувати норми, що визначають порядок заміни осіб у зобов'язаннях (ст. ст. 512-519 ЦК України). При укладенні домовленості про відступне - це момент прийняття кредитором заміни виконання. В свою чергу положеннями ст. 605 ЦК України, передбачено, що зобов'язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов'язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора. Згідно з п. 2 договору про припинення зобов'язань, сторони дійшли згоди, що у випадку сплати позичальником банку заборгованості на загальну суму 148812,17 грн. у строк до 06 вересня 2012р. банк на підставі ст. 605 ЦК України, починаючи з 06 вересня 2012 р. припиняє зобов'язання, що витікають з кредитного договору шляхом прощення позичальнику несплаченої частини боргу на загальну суму 368583,63 грн., кредитний договір та договори забезпечення припиняють свою чинність, а також банк гарантує не нараховувати неустойку (пені, штрафи) на несвоєчасно сплачену частину заборгованості. В судовому засіданні представник відповідача наголошувала, що позивач з письмовою пропозицією, щодо укладення договору відступного не надавав, а банк в свою чергу не надавав і не міг надавати згоду на його укладення. Сторона відповідача наголошувала, що після укладення договору про припинення зобов'язань, жодного письмового заперечення від позивача з приводу укладення цього договору з часу його укладення не надходило. Крім того, представник відповідача звертала увагу суду, що банк вчинив дії, які свідчать про визнання ним суми прощеного боргу доходом позичальника (включив суми прощеного боргу до розрахунку за формою № 1ДФ, повідомив рекомендованим листом позичальника про прощення боргу та виникнення у нього зобов'язання сплатити ПДФО). Відповідно, у позичальника виникли податкові зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб та обов'язок задекларувати доходи за підсумками року. А також представник зазначала, що заміни сторони у зобов'язанні не відбулося і банк не має права вимоги квартири - об'єкту інвестування замість позичальника, а навпаки позивач і надалі має право на отримання об'єкту інвестування у власність після добудови та введення в експлуатацію відповідної квартири. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що стороною позивача не було доведено того, що укладений між сторонами договір про припинення зобов'язань є удаваним, а тому суд не вбачає правових підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed