Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-09 00:00:00

В грудні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , з урахуванням змін предмету позову від 07 квітня 2021 р. просив встановити факт його проживання однією сім`єю з [PERSON] з жовтня 2010 року по травень 2019 року; визнати нежитлове приміщення магазину за адресою: [ADDRESS] спільною сумісною власністю та визначити частки у спільному майні встановивши, що [PERSON] та [PERSON] , кожному окремо, належить по Ѕ частки у праві власності на нежитлове приміщення спірного магазину. В обґрунтування позивач вказав, з жовтня 2010 року з відповідачкою почав проживати разом в належній їй квартирі [ADDRESS] . У зареєстрованому шлюбні сторони не перебували, також в інших шлюбах не перебували, вели спільний побут, турбуючись один про одного, разом вели домашнє господарство із розподіленням взаємних прав та обов`язків за яким обидва працювали та за рахунок спільних коштів вирішували побутові питання сплачували комунальні платежі, купували продукти харчування, одяг, предмети домашнього побуту та інше. В квітні 2019 року відносини між сторонами погіршились в наслідок чого позивач став проживати окремо. Таким чином позивач та відповідач в період часу з жовтня 2010 року та по травень 2019 року складали одну сім`ю. 28 грудня 2016 року, тобто під час проживання однією сім`єю, відповідачем було придбано у власність нежитлове приміщення магазину за адресою: [ADDRESS] . Оскільки після припинення сімейних відносин відповідач заперечує право позивача на частку у спірному нежитловому приміщенні, а також враховуючи, що жодна зі сторін не мають наміру отримувати компенсацію за частку у спільному майні, для захисту свого права власності на вказане майно позивач просив про визнання майна спільною сумісною власністю та визначення часток у вказаному майні. 17.01.2020 року у провадження Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області для розгляду за підсудністю з Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшла вищезазначена позовна заява. Ухвалою суду від 21 січня 2020 року відстрочено позивачу сплату судового збору в сумі 768,40 грн. до ухвалення судового рішення у справі, позов залишено без руху, позивачу надано строк на усунення недоліків. Ухвалою суду 30 березня 2020 року позовну заяву повернуто позивачу. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 жовтня 2020 року ухвалу Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 березня 2020 року скасовано, матеріали справи повернуто до суду першої інстанції для вирішення питання відповідно до вимог ЦПК України. Ухвалою Жовтневого районного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2020 року звільнено позивача від сплати судового збору за подання даного позову, позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі з призначенням підготовчого засідання. 26 березня 2021 року позивачем змінено предмет позову. 26 травня 2021 року ухвалою суду закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат Лушпенко Д.С. позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позові та відповіді на відзив, просили їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] та її представник - адвокат Нестерова О.М.в судовому засіданні позовні вимоги не визнали посилаючись на обставини, викладені у відзиві, у якому вказали, що дійсно, у жовтні місяці 2010 року відповідачка познайомилась з позивачем по справі, з яким стали зустрічатися приблизно один раз на місяць. Проте вона з [PERSON] жодного дня не проживали разом ні в належної йому, ні в належній їй квартирі, не вели спільного господарства, не мали спільного бюджету, комунальні платежі сплачували окремо один від одного. Отже жодних ознак «сім`ї» у відповідності до вимог ст. 3 СК України у їх відносинах з жовтня місяця 2010 року по квітень місяць 2019 року не було. Додані позивачем докази жодним чином не підтверджують позовні вимоги, оскільки не містять підтверджень їх спільного проживання, а містять лише припущення. Натомість відповідачем надано акт про фактичне проживання особи в житловому приміщенні від 22 березня 2021 року, з якого вбачається, що в квартирі [ADDRESS] [PERSON] не проживав і спільний побут з [PERSON] не вів. Щодо придбання нерухомого майна вказали, що дійсно 28 грудня 2016 року відповідачем придбано спірне нежитлове приміщення магазину, але за власні грошові кошти, які вона отримала від зайняття підприємницькою діяльністю та від продажу належної їй на праві приватної власності квартири [ADDRESS] . У зв`язку з вищевикладеним вважають, що позовні вимоги є надуманими та безпідставними. 07 квітня 2021 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якому вказано, що твердження про відсутність факту спільного проживання однією сімє,ю з позивачем відповідач підтверджує актом про фактичне проживання особи в житловому приміщенні від 22.03.2021 року, за змістом якого вказане заперечення підтверджується мешканцями будинку де проживає відповідач. Надані відповідачем договір купівлі продажу від 2014 року та бланки податкових звітів за 2012-2016 роки позивач вважає неналежними та недостовірними доказами, оскільки відомості, що в них містяться стосуються подій, які у часі значно передують обставинам придбання спірного майна, а отже не містять інформацію щодо предмета доказування у справі. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що з відповідачем знайома з 2008 року, вони сусіди. Відповідачка з часу заселення до будинку мешкає сама. Відповідач працює на ринку, торгує. Позивача вона не знає, бачила, що він допомагав відповідачці переносити речі, доносив до під`їзду сумки, а відповідачка розраховувалася з ним, більше вона його не бачила. У квартирі відповідачки вона бувала приблизно раз на тиждень, іноді пили з нею чай, якби відповідачка жила з чоловіком, то вона б це побачила. У відповідачки є сім`я, донька, онук та зять, вони приходять до неї та допомагають їй. Їй відомо, що відповідач робила ремонт, перекривала кришу. З жовтня 2010 року по травень 2019 року вона бувала у відповідачки від 1 до 3-х разів на тиждень, скільки разів точно, не може сказати. Скільки разів позивач допомагав відповідачу приносити сумки, точно сказати не може. Вона бачила, що відповідачка розраховувалася з позивачем, оскільки гуляє у дворі з дітьми. Скільки відповідачка платила, вона не знає. Про те, що це була оплата за допомогу, її припущення. На тему стосунків з чоловіками вони не спілкується. Але вона знає, що у відповідачки не було чоловіка, тому що відповідачка їй розповідала, що у неї немає чоловіка, вона мешкає сама. Вона знає, що у період часу з жовтня 2010 року по травень 2019 року відповідачка їздила відпочивати, з ким саме, вона точно не знає. Знає, що їздила з онуком до м.Генческ. З чоловіками відповідач не відпочивала, вона знає, що відповідач відпочиває постійно з онуком. Їй невідомо, чи їздив з відповідачкою на відпочинок позивач чи інший чоловік. Позивача вона бачила, але не спілкувалися з ним. Вона не бачила, щоб позивач мешкав з відповідачкою однією сім`єю. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона відповідача знає з 2004 року, вони сусіди, мешкають на одному поверсі. Відповідачці допомагають її донька та зять. Скільки вона заходила у гості, відповідач весь час мешкала сама, двері відчиняла сама. Заходила до відповідача приблизно 1 раз на місяць. Зазвичай, чоловіки, які мешкають у їх під`їзді, приймають участь у ремонтних роботах по дому, але від відповідачки вона ніякого чоловіка не бачила, позивача також не бачила, з ним не знайома. Інколи бачила позивача біля під`їзду, він допомагав носити сумки відповідачу, що було у сумках їй невідомо. Відповідач працює на ринку, у неї свій бізнес, вона сама купила квартиру. У нею з відповідачем не близькі відносини, спілкуються лише по-сусідські. Про інтимні подробиці життя та про чоловіків вони не спілкуються. Вона знає всіх чоловіків з під`їзду, в тому числі тих, хто там мешкав з 2010 року по 2019 рік, оскільки у під`їзді 8 квартир. Вона не може категорично сказати, що позивач не проживав у квартирі відповідачки, оскільки до відповідача вона заходила інколи, десь 1 раз у місяць. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона сусідка та подруга відповідачки, позивача бачила декілька разів біля відповідача на ринку, він допомагав їй. У період з 2010 року по 2020 рік вона інколи заходила до відповідачки додому, приблизно раз на тиждень на чай. Вона зі своїм чоловіком допомагали робити відповідачці ремонт. У квартирі відповідача вона чоловіка не бачила. Їй невідомо чи проживала відповідач з позивачем, але якби вони мешкали разом, їй про це було відомо, у квартирі були б якісь чоловічі речі. Приблизно 4 роки назад десь у 2017-2018 році, вона зі своїм чоловіком та відповідачкою їздили на відпочинок, позивача з ними не було. Їй відомо, що відповідач має свій бізнес. Коли відповідачка купила квартиру, переїжджала сама. Їй відомо, що по теперішній час відповідачка мешкає сама. Відповідачу по дому інколи допомагає зять. У період часу з 2010 року по 2020 рік відповідачка влітку також їздила відпочивати з онуком та можливо донькою у м.Геническ, м. Скадовськ. Вона не питала у відповідача, чи їздила вона відпочивати з чоловіком, але якби вона їздила - то вона б сказала. З відповідачкою вони не близькі подруги, про чоловіків та інтимні подробиці не спілкувалися. Відповідач їй казала, що оплачувала послуги вантажника, яким був позивач. Позивача, крім ринку, вона колись бачила у неадекватному стані, він йшов повз будинок [ADDRESS] з розбитою щелепою, брудний. Вона знає, що позивач живе навпроти церкви, інколи він проходив повз їх будинок, але в квартирі відповідачки вона його ніколи не бачила. Від допиту заявлених позивачем свідків, останній відмовився. Суд, вислухавши доводи сторін, пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи із наступних підстав. Судом з наданих позивачем письмових доказів встановлено, що згідно довідки управління Пенсійного фонду України від 28 листопада 2019 року [PERSON] отримав пенсію за віком за період з 01.01.2018 року по 31.12.2018 року в розмірі 22871 грн.(а.с.8). З акту про проживання від 11 вересня 2019 року, складеного мешканцями будинку [ADDRESS] та засвідченого майстром ТОВ «УЮТ-2011» [PERSON], вбачається, що [PERSON] дійсно бував, але сусіди не стверджують, що проживав за адресою: [ADDRESS] з жовтня 2010 року по квітень 2019 року (а.с.4). У акті про фактичне проживання, складеного старшим будинку [ADDRESS] від 08.09.2019 року [PERSON] , вказано, що можливо гр. [PERSON] міг бути співмешканцем з гр. [PERSON] , або можливо коханцем, оскільки [PERSON] бачив їх разом приблизно раз у місяць, після ринку в неділю разом ідучих в напрямку проживання гр. [PERSON] на протязі п`яти років, але можливо це і той період, який вказав [PERSON] для даного акту, тобто з 2010 року по 2019 рік.(а.с.5). З наданих відповідачем письмових доказів судом встановлено, що 26 травня 2014 року [PERSON] за договором купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Шадріною Л.Г., продала належну їй на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 15.09.2004 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кірієнко І.М., за реєстром №4162, квартиру під номером [ADDRESS] , яка складається з однієї кімнати, загальною площею 36,3 кв. м, житловою площею - 19,0 кв.м., розташована на 1 поверсі 5 поверхового житлового будинку, а покупець [PERSON] прийняла цю квартиру у власність, і сплатила за неї ціну відповідно до умов договору. Продаж вчинено за 86183 гривень. (а.с.92-94). 28 грудня 2016 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кучман І.І., набула у власність нежитлове приміщення магазину, розташованої за адресою: [ADDRESS] вбудоване в 1 поверх 4-поверхового житлового будинку, загальною площею - 39,7 кв.м. Вартість нежитлового приміщення магазину склала 146890 гривень. (а.с.84-85). Відповідно до податкових декларації платника єдиного податку - ФОП [PERSON] , сума одержаного доходу за 2012 рік складає 71680 грн., за 2013 рік складає 51072 грн., за 2014 рік складає 60000 грн., за 2015 рік складає 45000 грн., за 2016 рік складає 38000 грн.(а.с.86-91). Згідно акту про проживання від 22 березня 2021 року складеного мешканцями будинку [ADDRESS] та засвідченого майстром ТОВ «УЮТ-2011», з якого вбачається, що [PERSON] в житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] не проживав та не вів спільний побут з [PERSON] (а.с.83). Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. За змістом ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно ст. 74 Сімейного кодексу України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Тобто, при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Пленум Верховного Суду України у постанові № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснив, що при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Відповідно до п.23 Постанови пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен встановити не тільки факт набуття цього майна за час спільного проживання, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Оцінюючі надані позивачем докази, а саме акти про проживання, суд вважає їх такими, що не містять беззаперечних тверджень про спільне проживання позивача та відповідача однією сім`єю без реєстрації шлюбу з жовтня 2010 року по травень 2019 року та викладені у формі припущень, а отже позивачем не доведено факту спільного проживання однією сім`єю з відповідачкою, ведення спільного господарства, наявності взаємних прав та обов`язків, тобто наявності між сторонами усталених відносини, що притаманні подружжю, у розумінні статті 74 СК України без наявності інших ознак сім`ї. Надана позивачем довідка про отримані пенсійні виплати з 01.01.2018 року по 31.12.2018 року в розмірі 22871 грн. не можуть прийняті судом як доказ придбання спірного нерухомого майна за спільні кошти сторін, оскільки нежитлове приміщення придбане відповідачем у 2016 році, оскільки жодних доказів на підтвердження доходів позивача саме станом на момент придбання майна суду не надано. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено як спільного проживання однією сім`єю так і придбання спірного майна саме внаслідок їх спільної з відповідачем праці за час проживання однією сімє`ю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу до моменту придбання спірного нежитлового приміщення в будинку за адресою: [ADDRESS] . Встановлені судом фактичні обставини також не суперечать показам свідків відповідача, які були допитані в ході судового розгляду та кожен окремо, не підтвердили факту спільного проживання сторін однією сім`єю як чоловіка та жінки. Покази свідків приймаються судом до уваги та оцінюються у сукупності з іншими доказами як належні та допустимі, а твердження представника позивача щодо їх недопустимості через помилку у написанні прізвища відповідача у заяві про виклик свідків, відхиляються судом як такі, що не ґрунтуються на законі. Наданий відповідачем акт від 22.03.2021 року також повністю узгоджується з показами свідків та підтвреджує, що позивач не проживав і не вів спільний побут з відповідачем. Оцінюючи інші письмові докази, надані відповідачем докази, суд також вважає їх достатніми, належними та допустимими, якими беззаперечно підтверджується факту придбання спірного нежитлового приміщення відповідачем одноособово за особисті кошти, які були отримані нею від продажу 26 травня 2014 року квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] та кошти, отримані від зайняття підприємницькою діяльністю. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог про встановлення факту спільного проживання, визнання майна спільною сумісною власністю, визначення часток у спільному майні, слід відмовити у зв`язку із недоведеністю. Відповідно до ч.7 ст.141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позивача було звільнено від сплати судового збору, судові витрати з нього не стягуються, а відносяться на рахунок держави.

Outcome: dismissed