Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-20 00:00:00

Відповідач [PERSON] заперечень на позов не надав, у судові засідання, які призначалися, будучи належним чином сповіщений, у порядку ч. 3 ст. 122 ЦПК України, не явився, про причину неявки суд не сповістив. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнала у повному обсязі, просила розглянути справу без її участі. Представник третьої особи будучи належним чином сповіщений, у судові зсідання не явився, заперечень на позов не надав, заява про розгляд справи без їх участі не надходило. Позивачка на задоволенні позовних вимог наполягала, просила розглядути справу у її відсутності. У звязку із цими обставинами суд прийняв рішення про заочний розгляд справи на підставі наявних доказів. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія договору купівлі продажу від 25.01.1973 р., реєстр № 257; копія акту про закінчення будівництва і введення у експлуатацію домоволодіння від 25.10.1972 р.; копія рішення Ренійської міської ради № 285 від 14.12.1972 р. про затвердження акта комісії про введення у експлуатацію індивідуального домоволодіння № 66 по вул. Проїзній в м. Рені; копія технічного паспорту на житловий будинок із надвірними спорудами та господарськими будівлями № 66 по вул. Проїздній в м. Рені від 11.07.2011 р.; копія рішення суду від 01.04.2016 р.; копія витягу з по господарської книги про реєстрацію місця проживання; копія довідки РБТІ № 78 від 11.07.2011 р.; копія паспорту та ікпп позивача; копія свідоцтва про народження [PERSON]; копія свідоцтва про одруження; копія свідоцтва про народження [PERSON]; копія паспорту та ікпп [PERSON]; копія свідоцтва про смерть [PERSON], померлого 05.12.2010 р.; копія постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 26.05.2016 р. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивачка звернулася із відповідними вимогами та просить визнати за нею в порядку спадкування право власності на спадкове майно, зазначивши, що за життя її батькові [PERSON] належало: -житловий будинок з надвірними спорудами та господарськими будівлями № 66 по вул. Проїзній в м. Рені Одеської області. Право власності на будинок підтверджується договором купівлі-продажу від 25.01.1973 р. за реєстром № 257. На випадок смерті [PERSON]І не розпорядився належним йому майном, заповіту не залишив, 05.12.2010 р. - помер. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на вищезазначене майно. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті спадкодавця є донька померлого, [PERSON] (позивач) та його дружина, [PERSON] (відповідач). Позивачка у відповідний 6-місячний строк після смерті спадкодавця, (як спадкоємець першої черги за законом) звернулася до Ренійської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, її мати, в особі відповідача [PERSON] на її користь відмовилась від спадщини. За зверненням позивачки, нотаріусом було заведено спадкову справу. Пізніше, при зверненні позивачки до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину, їй в цьому було відмовлено з причин відсутності правовстановлюючих документів, (правовстановлюючий документ, реєстрацію якого було проведено в Єдиному державному реєстрі прав власності на нерухоме майно щодо спадкового будинку) на вищевказаний житловий будинок, про що 26.05.2016 р. нотаріусом було винесено вмотивовану постанову. Після смерті [PERSON] це питання вже неможливо вирішити, за визнанням права власності на житловий будинок, як на обєкт спадщини, може звернутися тільки спадкоємець. Таким чином, позивачка в порядку ч. 1 ст. 1269 ЦК України прийняла спадщину, що залишилася після померлого [PERSON] і вважає, що має всі законні підстави для визнання за нею права власності на неї, оскільки до держави вона не перейшла, відумерлою не визнана, інший спадкоємець першої черги за законом [PERSON] від спадщини відмовилась на користь позивачки, про що надала суду відповідну заяву. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки її доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. Оскільки щодо позовних вимог, обставин справи, в частині визнання права власності сторони цих відносин, не заперечували, суд вважає, що факти, які обґрунтовують заявлені вимоги і мають значення для справи встановлені, у звязку із чим немає необхідності у підтвердженні їх доказами засобом дослідження показань свідків. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 ЦК України (ст. 1223 ЦК України). Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Як було встановлено судом, позивачка у справі є спадкоємцем за законом (ст. 1261 ЦК України). Вона у передбачений законом строк подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини, отже вважається такою, що її прийняла. Прийняття спадщини є фактом, який відображає волю спадкоємця придбати майно після смерті спадкодавця. В даному випадку позивачка прийняла спадщину в порядку ч. 1 ст. 1269 ЦК України, оскільки її воля, як спадкоємця за законом, була виражена у її діях щодо подачі відповідної заяви до нотаріуса. Таким чином, позивачка прийняла спадщину в порядку ч. 1 ст. 1269 ЦК України, однак вона не може оформити прийняття спадщини та отримати відповідне свідоцтво, оскільки надати нотаріусу витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно неможливо, так як в електронний реєстр прав нерухомості будинок не внесений, відсутні правовстановлюючі документи, позивачка не змогла надати відповідний документ нотаріусу. Зареєструвати це право після смерті спадкодавця є неможливим у звязку із тим, що закон повязує набуття права власності на нерухоме майно із відповідною державною реєстрацією цього права, а згідно ч. 4 ст. 25 ЦК України, цивільна правоздатність, тобто здатність мати цивільні права та обовязки фізичної особи припиняється у момент її смерті, у звязку із чим позивач була вимушена звернутися до суду із позовом. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином суд вважає, що позивачка є субєктом набуття права власності на вищевказний житловий будинок з підстав прийняття спадщини за законом в порядку ч. 1 ст. 1269 ЦК України, однак, з незалежних від неї причин вона не може оформити прийняття спадщини та отримати відповідне свідоцтво про право власності на вищевказаний обєкт спадкового майна, у звязку із чим була вимушена звернутися за захистом прав та інтересів до суду. З урахуванням викладених позивачем та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити її вимоги щодо визнання за нею права власності на спадкове майно. Позивачка також просила суд визнати відповідача [PERSON] (колишній чоловік) таким, що втратив право користування житловим приміщенням в житловому будинку № 66, розташованому по вул. Проїзній у м. Рені, та зняти його з реєстраційного обліку за вказаною адресою, зазначивши, що останній зареєстрований таким що проживає, однак з 2014 р., після розірвання шлюбу, відповідач виїхав з міста, особистих речей там не має, самостійно не бажає проводити перереєстрацію свого місця проживання, з позивачкою не спілкується, його фактичне місцезнаходження не відоме. Отже, з 2014 р. за вказаною адресою житлового будинку відповідач не мешкає, з реєстраційного обліку не знявся, він не є власником житла, у якому прописаний, не є членом сім ї позивачки, таким чином, будь-які право підстави для перебування на реєстраційному обліку за зазначеною адресою у нього відсутні. У звязку із реєстрацією відповідача на житлоплощі позивачки, яка є фактичним власником житла, успадкованого після смерті спадкодавця, таким чином своїм перебуванням по теперішній час на реєстраційному обліку на житлоплощі вказаного домоволодіння, відповідач створює позивачці перешкоди в реалізації нею в повному обсязі прав та охоронюваних законом інтересів власника зазначеного майна, тобто порушує ч. 1, 2 ст. 317, ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України. Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається житлове приміщення протягом 6 місяців. Положеннями ст. 72 ЖК України встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності її понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно із ч.2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. За ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до положень ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності із ст. 317, ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до абз. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003р. реєстрація - це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Документом, до якого вносяться відомості про місце проживання та місце перебування особи, є у т.ч. паспорт громадянина України. Таким чином, правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування особи за певною адресою. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Слід також зазначити, що ч. 2 п. 15 постанови Пленуму ВСУ «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01.11.1996р. вбачає, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Виходячи із вищевказаного, дослідивши матеріали справи, враховуючи доводи позивачки, суд прийшов до висновку, що відповідач [PERSON] вже тривалий час не мешкає на житлоплощі домоволодіння позивачки, він не є власником житла, у якому прописаний, не є членом сім ї позивачки, таким чином, будь-які право підстави для перебування на реєстраційному обліку за зазначеною адресою у нього відсутні. Відповідач не проживає на житлоплощі домоволодіння більше року, яких-небудь витрат по утриманню житла він не несе, його особистих речей там також немає. Договором, законом або рішенням суду не було встановлено право відповідача [PERSON] на користування ним житлоплощею позивачки, з підстав ст. 401 ЦК України. У зв'язку із вищевикладеним, є правові підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням і зняття його з реєстраційного обліку.

Outcome: approved