Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-18 00:00:00

В грудні 2018 року позивач звернувся до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області із позовом, в якому просить визнати відповідача [PERSON], такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що йому на підставі договору купівлі - продажу від 15.06.2000 року на праві індивідуальної власності, належить квартира [ADDRESS]. В даній квартирі значаться зареєстрованими він та його дочка [PERSON] (відповідач). Участі у купівлі квартири відповідач не приймала. З серпня 2014 року відповідачка у квартирі за вказаною вище адресою не проживає, витрати на утримання квартири не несе, квартирою не цікавиться, ніякого майна відповідачки в квартирі немає. Фактично її реєстрація за даною адресою носить формальний характер. Реєстрація відповідача [PERSON] створює йому перешкоди у користуванні належною йому квартирою. Сторони у судове засідання не з'явились. Позивач [PERSON] надав суду заяву з проханням розглянути справу без його участі. Позовні вимоги підтримує, просить задовольнити позов. Не заперечує проти заочного рішення у справі. Відповідач, [PERSON] відзив на позов не надала, про розгляд справи повідомлялась належним чином. У відповідності з ч.11 ст. 128 ЦПК України з опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Приймаючи до уваги те, що судом виконані вимоги щодо повідомлення відповідача про слухання справи у спосіб передбачений законом та з огляду на те, що відповідач не подала відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд вважає, що є передбачені ст.ст. 280,281 ЦПК України підстави для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі письмових доказів та у відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі - продажу квартири від 15.06.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Жовтоводського міського нотаріального округу позивачу [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS]. /а.с.9/. Як вбачається з довідки про склад сім'ї, виданої відділом ведення реєстру територіальної громади Виконавчого комітету Жовтоводської міської ради, у спірній квартирі окрім позивача [PERSON], зареєстрована проживаючою його дочка [PERSON], [INFO] /а.с.12/. Згідно акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 12 грудня 2018 року, складеного та засвіченого сусідами [PERSON] та [PERSON] - [PERSON], [INFO], за адресою [ADDRESS] не проживає з серпня 2014 року. /а.с.13/ Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Відповідно до ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. У відповідності до ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом ст. 72 ЖК України дозволяється в судовому порядку визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. Із роз'яснень, викладених в п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» слідує, що відповідно до ст.107 ЖК наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. Позивач, ставлячи питання про визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням в у квартирі [ADDRESS]посилається на те, що реєстрація відповідача в квартирі створює йому перешкоди в розпорядженні та утриманні належного майна. Оскільки відповідач, не проживає і не користується даним житловим приміщенням, що є приватною власністю, не виявила наміру проживати у квартирі вчиненням відповідних дій, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими і підлягають задоволенню і [PERSON] слід визнати такою, що втратила право користування жилим приміщенням у квартирі [ADDRESS]. При цьому, суд враховує, що обставин, які б свідчили, що позивач та/або будь-які інші особи коли-небудь перешкоджали відповідачу в користуванні квартирою, та/або що з цього питання відповідач зверталася до суду або до правоохоронних органів (до звернення позивачів до суду із даним позовом) судом не встановлено. Крім того, судом не встановлено обставин, які б свідчили, що відповідно до пунктів 1-7 ст.71 ЖК України за відповідачем зберігається спірне жиле приміщення понад одного року. Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється зокрема на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Також, на користь позивача з відповідача має бути стягнуто судовий збір у розмірі 704,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved