Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-14 00:00:00

Відповідач [PERSON] та його представник предявлені позовні вимоги не визнали, вважають їх необґрунтованими та безпідставними, просили застосувати до позовних вимог строк позовної давності, посилаючись на те, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність три роки. Позивач дізналась про порушення свого права власності ще у 2009р. коли звернулась до Ренійського районного суду Одеської області із позовом про поділ квартири № 88 у житловому будинку № 17 по вул. Дунайська в м. Рені. Тобто, позивачці ще у 2009 році було відомо, що в 2002р. відповідач [PERSON] уклав договір купівлі продажу спірної квартири. Крім того, представник відповідача додав, що 31.01.2002р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири № 88 у житлвому будинку № 17 по вул. Дунайська в м. Рені Одеської області. Зазначений договір було укладено на Бессарабський товарній біржі і не був посвідчений нотаріально. У відповідності до ст. 227 ЦК Української PCP (1963 р.) договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Відповідач [PERSON] уклавши з [PERSON] на Бессарабський товарній біржі договір-купівлі продажу квартири не набув право власності на цю квартиру, так як цей договір за законом є недійсним. Також додав, що рішенням Ренійського районного суду Одеської області по справі № 2-438/2010 р. від 23.06.2010 року вищезазначений договір від 31.01.2002 року було визнано дійсним та визнано за [PERSON] право власності на спірну квартиру. Враховуючи це, [PERSON] набув право власності на квартиру № 88 у житловому будинку № 17 по вул. Дунайська в м. Рені, Одеської області не за час шлюбу із позивачем, а після його розірвання тому підстав для задоволення її позовних вимог не має. Позивач, [PERSON] та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, наполягали на їх задоволенні, з підставі вказаних у позовній заяві. В ході розгляду справи судом були досліджені наступні докази: копія довідки КП «Ренійське бюро технічної інвентаризації» від 25.02.2009р. № 22; копія свідоцтва про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON], серії І-ЖД № 015558; копія свідоцтва про шлюб між [PERSON] та [PERSON] серії 1-ЖД № 152004; повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб № 00011879387 від 13.03.2013р.; копія договору купівлі продажу від 31.07.2002р. укладений на Бессарабській товарній біржі, реєстраційний №№ 175-02; копія рішення Ренійського районного суду Одеської області від 23.06.2010р.; копія технічного паспорту на квартиру № 88 у житловому будинку № 17 по вул.. Дунайська в м. Рені Одеської області. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач з 10.10.1998р. перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем [PERSON] Від спільного шлюбу в них народився син [PERSON], [INFO] Відповідач [PERSON] та [PERSON], 31.07.2002р. уклали договір купівлі - продажу квартири № 88 у житловому будинку № 17 по вул. Дунайська в м. Рені Одеської області, згідно з яким [PERSON] продала, а [PERSON] купив зазначену квартиру. Зазначений договір було укладено на Бессарабський товарній біржі і не був посвідчений нотаріально. 30.05.2006р. шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати із позивачем. При розірванні шлюбу сторони не досягли згоди про поділ спільного майна набутого у шлюбі, тому позивач звернулась до суду із позовними вимогами про поділ набутої нею та відповідачем під час перебування у шлюбі квартири № 88 у житловому будинку № 17 по вул. Дунайська в м. Рені Одеської області, шляхом виділення їй ? частини спірної квартири та визнання права власності за нею на дану частину квартири. Заслухавши пояснення позивача та її представника, підтримуючих позовні вимоги, пояснення відповідача, його представника, які заперечували проти задоволення позовних вимог, вивчивши матеріали справи та надані документи, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог позивача необхідно відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до ст.60 СК України «майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя». Згідно ст.68 СК України «розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, придбане за час шлюбу. Розпорядження майном, що є обєктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України». Згідно ст.69 СК України «дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Згідно ст.71 СК України «майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом». Як було встановлено судом сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 10.10.1998р. по 30.05.2006р. Відповідач [PERSON] та [PERSON] 31.01.2002р. уклали договір купівлі-продажу нерухомості, зареєстрований Бессарабською товарною біржею, згідно з яким [PERSON] продала, а [PERSON] купив квартиру № 88 у житловому будинку № 17 по вул. Дунайська в м. Рені Одеської області. Однак, у відповідності до ст. 227 ЦК Української PCP (1963 р. діючий на час виникнення правовідносин) договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обовязкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Треба зазначити, що на підставі рішення Ренійського районного суду Одеської області від 23.06.2010р. по цивільній справі № 2-438/2010р. за позовом [PERSON] до [PERSON], вищезазначений договір укладений 31.01.2002р. було визнано дійсним та визнано за [PERSON] право власності на спірну квартиру. Однак, позивач [PERSON] не погодившись із даним рішенням подала до апеляційного суду Одеської області скаргу. 22.08.2013р. апеляційним судом Одеської області було винесено ухвалу, якою апеляційну скаргу [PERSON] було відхилено, а рішення Ренійського районного суду від 23.06.2010р. було залишено без змін. Не погоджуючись також із ухвалою апеляційної інстанції [PERSON] подала касаційну скаргу. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 27.11.2013р. рішення Ренійського районного суду від 23.06.2010р. та ухвала апеляційного суду Одеської області від 22.08.2013р. скасовані, а справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції. Після передачі справи на новий розгляд до суду першої інстанції, Ренійський районний суд Одеської області виніс ухвалу про залишення позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі продажу нерухомості дійсним та визнання права власності, без розгляду відповідно п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України. З аналізу змісту вищезазначених рішень апеляційної та касаційної інстанції, вбачається, що відповідач [PERSON] не набув право власності на квартиру № 88 у житловому будинку № 17 по вул. Дунайська в м. Рені, Одеської області не за час шлюбу із позивачем [PERSON], ані після його розірвання, так як цей договір за законом є недійсним і не породжує прав та обовязків для його сторін. Тому, суд приходить до висновку, що дана квартира взагалі не може бути обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Так, відповідно до ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Щодо стверджень позивача про те, що договір купівлі продажу був зареєстрований в бюро технічної інвентаризації 02.08.2002р., а тому з того моменту відповідач набув право власності на цю квартиру, суд зазначає, що відповідно до вимог ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 11.01.1991р. (діючий на момент виникнення правовідносин) угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Тоді, як згідно ст. 227 ЦК Української PCP (1963 р. діючий на час виникнення правовідносин) договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Суд зазначає, що Закон України «Про товарну біржу» є спеціальним нормативним актом щодо визначення правових умов створення і діяльності товарних бірж на території України та загальним стосовно укладення договорів. Спеціальним законом щодо форми договорів купівлі продажу є положення ст. 227 ЦК Української РСР. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що договори щодо придбання на біржових торгах об'єктів нерухомого майна вимагають оформлення в письмовій формі та підлягають нотаріальному посвідченню. А тому, реєстрацію права власності на нерухоме майно на підставі угоди укладеної на товарній біржі не слід було проводити, оскільки для даної угоди була передбачена обовязкова нотаріальна форма. Так, відповідно до абзацу 5 пункту 3.5.4 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 (у редакції, чинний на час виникнення спірних правовідносин) у реєстрації прав на нерухоме майно може бути відмовлено, якщо подані документи не відповідають вимогам, установленим цим Положенням та іншими актами чинного законодавства України, або не дають змоги установити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства. Виходячи з цього, Ренійське БТІ на той момент повинно було обґрунтовано відмовити відповідачу у реєстрації спірної квартири. У судовому засіданні також було встановлено що позивач [PERSON] 01.04.2009р. вже зверталась до Ренійського районного суду Одеської області із позовними вимогами до [PERSON] про поділ майна подружжя. Предметом даного спору також була квартира № 88 у житловому будинку № 17 по вул. Дунайська в м. Рені Одеської області, яка за ствердженням [PERSON] була придбана під час шлюбу із [PERSON] Досліджуючи матеріали даної цивільної справи № 2-152/2011р., судом встановлено, що ухвалою Ренійського районного суду Одеської області від 30.06.2011р. позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя була залишена без розгляду відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України, тобто з тих підстав, що позивач [PERSON] неодноразово викликалась у судові засідання (18.03.2011 р., 20.05.2011 р. 22.06.2011 р., 30.06.2011 р.), однак до суду поверталися конверти з позначкою про те, що адресат за даною адресою не мешкає, повістки на 22.06.2011 р., 30.06.2011 р. позивач отримала, однак у судове засідання не зявилась. Так, згідно ст. 77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобовязані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або знаходиться. З матеріалів даної цивільної справи вбачається, що [PERSON] заяву про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження в суд не направила та ніяким іншим чином не повідомила суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження, чим порушила вимоги ст. 77 ЦПК України. Дана ухвала не оскаржувалась та набрала законної сили. Так, відповідно ч.2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. З вищевказаного вбачається, що позивач [PERSON] ще у квітні 2009р. дізналась про порушення своїх прав, тому звернулась до суду із відповідною позовною заявою. При розгляді спору про поділ майна подружжя ще у 2009р. - 2011р. у Ренійському районному суді, позивач свідомо ігнорувала судові виклики до суду, про що свідчать матеріали вищевказаної цивільної справи № 2-152/2011р., чим порушила вимоги цивільного процесуального законодавства, тому позов був залишений без розгляду. 16.01.2013р. позивач повторно звернулась до суду із аналогічними позовними вимогами до відповідача, але вже після спливу позовної давності. Відповідно до ч. 1 ст. 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Відповідно ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України , позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позовна давність не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч. 5 ст. 267 ЦК України\~позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності. Вирішуючи питання щодо поважності причин пропуску позовної давності, суд зазначає, що позивач та її представник не надали суду жодних фактичних даних (тяжка хвороба, тривале відрядження, тощо), які унеможливлювали або істотно перешкоджали своєчасно подати позов до суду. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку застосувати до позовних вимог [PERSON] строк позовної давності, оскільки повторне звернення позивача до суду із аналогічним позовом є вимогами про поділ майна подружжя предявлених після спливу строку позовної давності, встановленого ч. 2 ст. 72 СК України, а тому суд відмовляє позивачу у задоволенні позову.

Outcome: dismissed