Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-24 00:00:00

В жовтні 2019 року [PERSON] звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та просить постановити рішення, яким визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Позов обґрунтовується тим, що позивач є власником цієї квартири на підставі договору купівлі-продажу. Згідно довідки про склад сім`ї, виданої начальником КП «ЖКС «Вузівський» від 03.10.2019 року №3975 відповідач значиться зареєстрованим в цій квартирі, є чоловіком позивача, однак не проживає за адресою реєстрації понад один рік без поважних причин, що підтверджується актом про не проживання. Комунальні послуги не оплачує. Перешкод в користуванні квартирою позивач відповідачу не чинила і не чинить. При наведених обставинах реєстрація відповідача порушує право позивача, що вимусило останню звернутися до суду з відповідним позовом. За вказаною позовною заявою ухвалою судді від 21.10.2019 року відкрито провадження у цивільній справі № 947/24185/19. Розгляд справи призначено провести в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи, яким цією ж ухвалою встановлено строк вчинення процесуальних дій. У встановлений судом строк з боку відповідача не було вчинено будь-яких процесуальних дій. З урахуванням положень статей 280, 281 ЦПК України суд постановив ухвалу про проведення розгляду справи в заочному порядку за наявними у ній матеріалами. В ході розгляду справи суд встановив, що на підставі договору купівлі - продажу квартири, укладеного 29 березня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Главадцьким В.А., зареєстрований в КП «ОМБТІ та РОН» під номером 559 в книзі 772пр-76, - квартира [ADDRESS] належить позивачу [PERSON] . 10 листопада 2012 року, тобто після набуття права власності на вищевказану квартиру, [PERSON] , [INFO] , громадянин Республіки Узбекистан та [PERSON] , [INFO] , громадянка України уклали шлюб. Цей шлюб не розірвано. Довідкою № 3975 від 03.10.2019 року за підписом начальника дільниці № 4 КП «ЖКС «Вузівськиий» Одеської міської ради Дубиненко І.Н. та бухгалтера Іванової І.І. підтверджено, що станом на 03.10.2019 року [PERSON] , 1988 р.н., ступень родинного зв`язку не зазначена, значиться зареєстрованим в квартирі з 24.12.2015 року. Позивач стверджує, що сам [PERSON] в квартирі де зареєстрований не проживає з 26 січня 2016 року. Вказаний факт підтверджується актом про не проживання особи за місцем реєстрації, підписи під яким засвідчені начальником дільниці № 4 КП «ЖКС «Вузівськиий» Одеської міської ради Дубиненко І.Н. Подальше перебування [PERSON] на реєстраційному обліку за адресою, по якій він не проживає біля трьох років є безпідставним та порушує інтереси позивача. За положеннями частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи не можуть бути підставою для обмеження прав і свобод передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Позивач просить захистити її право вільно володіти своїм майном та визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, власником якого є позивач. У статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. В силу статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до абзацу 6 статті 3 Закону України від 11.12.2003 року № 1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування особи в житлі за певною адресою. Згідно зі статтею 7 Закону України від 11.12.2003 року №1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Як випливає із цієї норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Закон України від 11.12.2003 р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачає, що положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про позбавлення власника права власності на житлове приміщення або права користування такої особи житловим приміщенням. (Вказані вище правові позиції викладені в Постанові Верховного Суду України №6-57 від 16.01.2012р.). Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. При викладених обставинах суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованим та підлягають задоволенню. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: approved