Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-07 00:00:00

Виклад позиції позивача та заперечень відповідача. 22 лютого 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить встановити той факт, що [PERSON] , яка померла [INFO] в смт Томашпіль Томашпільського району Вінницької області, є її матір`ю, визнати за нею право на спадкове майно, що залишилося після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] в смт Томашпіль Томашпільського району Вінницької області, що складається із житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] . Даний позов обґрунтовано наступним. [INFO] в смт Томашпіль Томашпільського району Вінницької області померла [PERSON] -мати позивача. Після її смерті відкрилася спадщина, що складається із житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] . Позивач вказує, що єдиним спадкоємцем після смерті матері залишилася вона, інші спадкоємці-її брат та сестра відмовилися від успадкування будинку на її користь. На протязі встановленого законом шестимісячного строку позивач вступила у фактичне володіння спадковим майном матері, так як на час смерті спадкодавця проживала разом із спадкодавцем і надалі продовжує проживати у спадковому будинку, однак оформити право власності на спадкове майно через нотаріальну контору не змога у зв`язку з відсутністю належних правовстановлюючих документів на спадкове майно. Крім того, у свідоцтві про народження позивача записано як [PERSON] , матір`ю записано [PERSON] , відомості про батька відсутні. Батько позивача- [PERSON] -давно помер, а мати пізніше вийшла заміж за [PERSON] і змінила прізвище на [PERSON] , але свідоцтво про їхній шлюб не збереглося. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі. Ухвалою Томашпільського районного суду від 6 березня 2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі, підготовче засідання у справі призначено на 09-10 годину 28 травня 2019 року. 7 березня 2018 року судом направлено запит до Державного нотаріального архіву Вінницької області щодо наявності чи відсутності спадкової справи після померлої [PERSON] 24 квітня 2019 року отримано відповідь Державного нотаріального архіву, з якої вбачається, що спадкову справу після померлої [PERSON] не виявлено. 28 травня 2019 року позивачем подано клопотання про виклик свідків. Ухвалою Томашпільського районного суду від 28 травня 2019 року закрито підготовче засідання у справі, справу призначено до судового розгляду на 08-40 годину 8 липня 2019 року, викликано свідків. 8 липня 2019 року позивач [PERSON] подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності. 8 липня 2019 року відповідач [PERSON] подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. 8 липня 2019 року відповідач [PERSON] ( [PERSON] ) подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності. 8 липня 2019 року свідок [PERSON] подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності. 8 липня 2019 року свідок [PERSON] подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Доводи учасників процесу. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, однак подала до суду заяву, в якій просить справу слухати у її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю, просить позов задовольнити. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] ) в судове засідання не з`явилися, однак подали до суду заяву, в яких просять справу слухати у їхній відсутності, позовні вимоги [PERSON] визнають, не заперечують проти їх задоволення. Свідки [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, однак подали до суду заяви, в яких просять справу розглянути у їхній відсутності, підтвердили той факт, що [PERSON] та [PERSON] , яка померла [INFO] , одна і та ж особа- мати [PERSON] , [INFO] . Фактичні обставини, встановлені судом, норми права, які застосовував суд, мотиви суду. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторін, які заявили про розгляд справи за їх відсутності, на підставі наявних у справі доказів, відповідно вимог ст.211 ЦПК України. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України не здійснювалося. Суд, розглянувши заяви у справі, свідків, оцінивши належність ї достовірність показань сторін по справі, сприяючи всебічному й повному з`ясуванню обставин справи, що має істотне значення для правильного вирішення спору, прийшов до наступного. Відповідно до ст.129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов`язковість рішень суду. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч.1 ст.. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно ч.9 ст. 83 ЦПК України, копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Відповідно до Конституції України усі суб`єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92). Згідно ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Главою 29 ЦК України ( ст.ст. 386-394 ) регулюється захист права власності. Частиною 2 статті 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про : обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи; надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності; визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою; усиновлення; встановлення фактів, що мають юридичне значення; відновлення прав на втрачені цінні папери на пред`явника та векселі; передачу безхазяйної нерухомої речі у комунальну власність; визнання спадщини відумерлою; надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку; примусову госпіталізацію до протитуберкульозного закладу; розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб. Частинами 1-2 ст. 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про, зокрема, встановлення факту родинних відносин. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Судом встановлено, що [INFO] в смт Томашпіль Томашпільського району Вінницької області померла [PERSON] (а.с.11). Із свідоцтва про народження позивача у справі [PERSON] , [INFO] (3 листопада 1977 року уклала шлюб із [PERSON] і взяла прізвище [PERSON] (а.с.7) вбачається, що її матір`ю є [PERSON] (а.с.6). Із свідоцтва про народження відповідача у справі [PERSON] , [INFO] -рідного брата позивача вбачається, що його матір`ю є [PERSON] (а.с.8). Із свідоцтва про народження відповідача у справі [PERSON] , [INFO] -рідної сестри позивача вбачається, що її матір`ю є [PERSON] (а.с.9). Відповідно до копії свідоцтва про одруження, [PERSON] після одруження взяла прізвище [PERSON] . Дані відомості підтверджуються і копією паспорта останньої. Із витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження вбачається, що [INFO] народилася [PERSON] . Її батьками вказано [PERSON] , [PERSON] (а.с.10). Як вбачається із довідки Томашпільської селищної ради № 2539 від 12.12.2018, [PERSON] , 1955 року народження дійсно є донькою [PERSON] , померлої [INFO] (а.с.13). Довідкою Томашпільської селищної ради № 2538 від 12.12.2018 також підтверджується, що [PERSON] є донькою [PERSON] , яка спадщину прийняла (а.с.12). Свідки [PERSON] та [PERSON] також підтвердили, що [PERSON] та [PERSON] -одна і та ж особа-мати [PERSON] , [INFO] . Отже, позивач у справі [PERSON] є донькою [PERSON] , даний факт знайшов своє підтвердження у судовому засіданні, зокрема, підтверджений належними та допустимими доказами та показами свідків. Відповідно до ст. 319 ЦПК України, у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів Як було зазначено позивачем, факт родинних відносин між нею та її матір`ю має для неї юридичне значення і впливає на оформлення спадщини, тому заявлена вимога про встановлення факту родинних відносин підлягає до задоволення. Як уже судом було встановлено, [INFO] в смт Томашпіль Томашпільського району Вінницької області померла [PERSON] (а.с.11). До відносин спадкування необхідно застосовувати законодавство чинне на час відкриття спадщини. Спадщина відкрилась [INFO] в день смерті спадкодавця [PERSON] В цей час діяв ЦК України (2003 року). Згідно цього, зазначений нормативно-правовий акт потрібно застосувати для вирішення цих спірних правовідносин. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1261 ЦК України-перша черга спадкоємців за законом-у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 1-2 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Прийняття спадщини - це акт, який поширюється на всі об`єкти спадкування водночас і свідчить про бажання скористатися правом на спадщину. До спадкоємця в момент виникнення правонаступництва переходять і ті права, які в цей час ще не були відомі. Відповідно до довідки Томашпільської селищної ради № 2538 від 12.12.2018, після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , залишилося спадкове майно, що складається із житлового будинку по [ADDRESS] . Спадкоємцем за законом залишилася донька [PERSON] , яка фактично вступила в управління спадковим майном, оскільки проживала та продовжує проживати у спадковому будинку (а.с.12). Відповідно до довідок Томашпільської селищної ради № 182, № 3537 від 25.01.2019, від 12.12.2018, після перейменування [ADDRESS] перейменовано [ADDRESS] , а потім на [ADDRESS] (а.с.14,15). Отже, позивач у справі є спадкоємцем [PERSON] за законом першої черги спадкування. Відповідно до довідки КП «Могилів-Подільське МБТІ» № 78 від 25.06.2014, право власності на житловий будинок по [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] (а.с.22). З копії свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок № [NUMBER] від 17.06.1974 вбачається, що власником будинку по [ADDRESS] є [PERSON] (а.с.16). Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок по [ADDRESS] , виготовленого на ім`я позивача, будинок був побудований в 1955 році (а.с.17-20). Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законом порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно з ч. 3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. При вирішенні спорів щодо спадкування права власності на нерухоме майно слід враховувати зміну редакції ч. 4 ст. 331 і ч. 4 ст. 334 ЦК України та інших норм цивільного законодавства і застосовувати редакцію закону, яка діяла на час виникнення права у самого спадкодавця на момент закінчення будівництва будинків та на час відкриття спадщини, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про власність», Законом України від 07.12.1990 року №553-ХІІ «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», Законом України від 25.12.1974 року «Про державний нотаріат», постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року №105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР», Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими центральним статистичним управлінням СРС 13 квітня 1979 року за №112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРС 12 травня 1985 року №5-24-26 та ін. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих рад. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в ДБН А3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів» та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року №12/5-126, в якому зокрема роз`яснюється, що по об`єктах, які збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 05 серпня 1995 року №449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді цих справ, судом перевіряється наявність обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій, зокрема відмови у видачі свідоцтва про спадщину. Як вбачається із відповідей нотаріуса від 20.02.2018, від 31.01.2019 на заяву [PERSON] , останній відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] , оскільки відсутній оригінал правовстановлюючого документу на спадкове майно на ім`я спадкодавця (а.с.24, 25). Згідно абзацу 3 пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді цих справ, судом перевіряється наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини. Як вбачається із відповіді Державного нотаріального архіву Вінницької області, спадкову справу після смерті [PERSON] , померлої [INFO] не виявлено. Згідно ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судових розгляд. Відповідно до п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясовування і дослідження інших обставин справи. Висновки суду за результатом розгляду справи. Відповідно ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За наведених обставин, враховуючи, що стороною позивача доведено, що вона є спадкоємцем [PERSON] за законом, спадщину прийняла у передбачений законом термін, відповідачами визнано позовні вимоги [PERSON] , визнання відповідачами позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що за [PERSON] може бути визнано в порядку спадкування право власності на спадкове майно, що залишилося після смерті її матері [PERSON] . Відповідно до ч.5 ст.265 ЦПК України, у резолютивній частині рішення зазначається розподіл судових витрат. Відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідно ч.7 ст. 294 ЦПК України, при ухваленні судом рішення у справах окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. Як вбачається із матеріалів справи, позивачем [PERSON] при подачі позову до суду сплачено судовий збір в розмірі 785,00 гривень за вимогу майнового характеру (а.с.2), 353,00 гривень за вимогу окремого провадження (а.с.1), а тому враховуючи вимоги ч.1 ст. 142 ЦПК України, позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову майнового характеру, що становить 392,50 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved