Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-25 00:00:00

Відповідачка [PERSON] позовні вимоги визнала, щодо їх задоволення не заперечувала, просила розглянути справу в попередньому судовому засіданні у її відсутності. Позивачі на задоволенні позову наполягали, просили розглянути справу без їх участі. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання. Відповідно до ч.4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія договору купівлі-продажу будинку від 16.04.1974 р., реєстр № І076 ; копія технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, розташований по вул. Кірова № 18 в м. Рені Одеської області, власником якого є [PERSON]; копія Рішення виконкому Ренійської міської ради депутатів трудящих ся № 101 від 22.04.1976р.; копія схематичного плану земельної ділянки садибного житлового будинку по вул.. Кірова, № 18 в м. Рені Одеської області; копія витягу зі спадкового реєстру від 11.05.2010р.; копія витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 26.06.2014 р.; копія свідоцтва про смерть [PERSON], померлого 31.12.2013 р.; Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивачі [PERSON], [PERSON] звернулися до суду із вищевказаними вимогами, зазначивши, що батькові відповідачці [PERSON] [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу будинку від 16.04.1974 р., реєстр № І076 належав житловий будинок № 18, розташований по вул. Кірова в м. Рені Одеської області. У 2001р. [PERSON], як власник, не маючи на той час відповідних правовстановлюючих документів на нерухомість, продав позивачам вищевказаний житловий будинок, передавши у володіння та користування фактично належну йому нерухомість. Тоді ж позивачі заселився на житлоплощу вищевказаного домоволодіння, з того часу мешкають там разом однією сімєю. Отже, з 2001р. по теперішній час позивачі фактично, відкрито володіють житловим будинком № 18 по вул. Кірова в м. Рені Одеської області, стежать за його технічним станом, сплачують за утримання комунальні послуги та ін. На момент фактичного укладення угоди про купівлю-продаж нерухомості сторони по справі не могли оформити її у письмовому вигляді та засвідчити нотаріально, оскільки [PERSON]., на той час ще не оформив правовстановлюючі документи на житловий будинок. 31.12.2013 року [PERSON] помер, склавши заповіт на імя своєї доньки [PERSON] відповідачки у справі, яка, за її словами прийняла спадщину, вимог щодо зазначеного будинку немає, не претендує на нього та не заперечує щоб позивачі оформили право власності на житловий будинок на своє імя. У звязку із вищевикладеними обставинами [PERSON], [PERSON] вважають, що мають право на вказаний житловий будинок, оскільки з 2001р. володіють та безперервно користуються ним, слідкують за його технічним станом, провели газове опалення, несуть витрати у звязку із його утриманням, зберігають у себе всю документацію на домоволодіння, як власники нерухомості, отже з підстав ст. 344 ЦК України набули право власності на вказаний житловий будинок. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки його доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Згідно із ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. За ч. 1, 3 ст. 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. В силу ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відповідно до вимог п. 1 та 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. Правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом (тобто з 01 січня 2001 року). Як виходить з доводів позивачів, у 2001р. між ними та [PERSON] фактично була досягнута домовленість про купівлю-продаж житлового будинку № 18 по вул. Кірова в м. Рені. Письмово та в нотаріальному порядку сторони цю угоду не оформляли за незалежними від позивачів причинами. 31.12.2013 року [PERSON] помер, склавши заповіт на імя своєї доньки [PERSON] відповідачки у справі, яка вимог щодо зазначеного будинку немає, не претендує на нього та не заперечує щоб позивачі оформили право власності на житловий будинок на своє імя. Таким чином, з 2001р. по теперішній час позивачі безперервно, відкрито володіють житловим будинком, сплачують всі належні платежі, як власники нерухомості, розпоряджаються ним, проводять поточні ремонти, опалення та ін. За весь час володіння позивачами будинком, [PERSON] як фактичний власник житлового будинку, а після його смерті 31.12.2013 року відповідачка [PERSON], як спадкоємиця вказаного будинку, не предявляли до позивачів жодних вимог про витребування нерухомості, не брали участі у її утриманні та не несли витрат по сплаті належних платежів. На момент розгляду справи в суді [PERSON] не заперечувала щодо фактів, вказаних у позові, визнала позовні вимоги в повному обсязі. Таким чином, суд встановив, що володіння позивачами житловим будинком є добросовісним (тобто позивачі вважали, що вони володіють нерухомістю з законних підстав, оскільки була фактично досягнута домовленість про купівлю-продаж нерухомості), правомірним, відкритим (позивачі, вважаючи себе власниками, сплачували комунальні платежі за утримання будинку, розпоряджаються житлом та ін.) та безперервним. Таким чином, суд вважає, що житловий будинок цілком з законних підстав було передано у володіння та користування [PERSON], [PERSON]Ю, внаслідок чого останні набули право власності на нього за набувальною давністю. З урахуванням викладених позивачами та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити вимоги позивачів щодо визнання за ними права власності на житловий будинок.

Outcome: approved