Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-06 00:00:00

В жовтні 2015 року позивачка звернулася до суду з даною позовною заявою, в якій просила стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання його малолітньої дитини: [PERSON], [INFO], у розмірі 1/2 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи стягнення з дня предявлення даного позову і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що вони з відповідачем з 23 серпня 2014 року перебувають у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу вони мають малолітню дитину: [PERSON], [INFO]. На теперішній час шлюбні відносини між ними припинені. Дитина після припинення шлюбних відносин між сторонами проживає разом з позивачкою і знаходиться на її утриманні та вихованні. Відповідач добровільно матеріальну допомогу на утримання дитини не надає. При цьому, відповідач являється фізично здоровою людиною, аліменти нікому іншому не платить і на його утриманні ніхто не знаходиться. В судовому засіданні позивачка підтримала свої позовні вимоги та просила задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилалася на обставини, які викладені в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні частково визнав позовні вимоги позивачки та не заперечував проти стягнення з нього аліментів в розмірі 30% відсотків мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня предявлення даного позову і до досягнення дитиною повноліття. В іншій частині вимог просив відмовити позивачці, вказавши, що ним самостійно було прийнято рішення сплачувати грошові кошти дитині ще до моменту її народження, які (грошові кошти) він переказував позивачці, не дивлячись на розмір його чистого доходу. Позивачка регулярно отримувала від нього грошові кошти, навіть тоді, коли у нього взагалі їх не було. У цьому випадку він позичав кошти та переказував грошові кошти позивачці. Таким чином, він у повному обсязі виконував взяті на себе обовязки. Крім того, зазначив, що позивачка тричі кидала його без надання будь яких пояснень. Два рази він її повертав, а на третій зрозумів, що так буде все життя, що людина має право обирати свій шлях самостійно. Тому, було прийнято рішення про розірвання шлюбу. Після фактичного розставання з позивачкою, він зустрів дівчину, в яку закохався - [PERSON]. Вони почали жити однією родиною, піклуватися один про одного, мати спільний побут. 14 вересня 2015 року в них народився син: [PERSON]. На сьогоднішній день [PERSON] не працює, знаходиться у відпустці по догляду за дитиною віком до трьох років, тобто до 14.09.2018 року. Узаконити їхні відносини вони не мають можливості, так як він знаходиться у зареєстрованому шлюбі з позивачкою, розірвати який на сьогоднішній день, відповідно до ч. 2 ст. 110 Сімейного кодексу України, не можливо. Однак, не зважаючи на неможливість зареєструвати їхні стосунки, він має такий саме батьківський обовязок, не лише відносно доньки, народженої у зареєстрованому, а і відносно сина, народженого у цивільному шлюбі з іншою жінкою. Також, вказав, що у 2009 році йому була зроблена операція на серце, після чого він перебуває на обліку у кардіологічному відділенні, що вимагає грошових витрат. Інших заробітків чи доходів від здійснення підприємницької чи будь-якої іншої діяльності, в тому числі як найманого працівника за сумісництвом, він не має. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивачки підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. В судовому засіданні було встановлено, що відповідач доводиться батьком малолітньої дитини: [PERSON], [INFO], яка знаходиться на утриманні позивачки, добровільно допомогу на її утримання відповідач надає, що підтверджується відповідними квитанціями, наданими суду, але не регулярно та не в належному обсязі. Згідно положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 року, дата набуття чинності для України 27.09.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а також на положення ч. 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Тому, з відповідача слід стягнути аліменти в судовому порядку. Згідно з ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Судом встановлено, що відповідач офіційно працевлаштований на Відокремленому структурному підрозділі «Дніпропетровська дирекція залізничних перевезень» Державного підприємства «Придніпровська залізниця» та має постійне джерело доходу, що підтверджується довідкою про його доходи (а.с.14). Тому, позивачка просила стягнути з відповідача аліменти в частині від заробітку, встановивши їхній розмір в 1/2 частині від доходів щомісячно. Разом з тим, у відповідності з ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Так, судом встановлено, що відповідач також доводиться батьком малолітньої дитини: [PERSON], [INFO], що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження, яка (дитина) також знаходиться на утриманні відповідача. Мати вказаної дитини перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною, що підтверджується довідкою Відокремленого структурного підрозділу «Дніпропетровська дирекція залізничних перевезень» Станції Нижньодніпровськ-Вузол від 26.11.2015 року за № 55. Крім того, з матеріалів, наданих відповідачем, вбачається, що він перебуває на «Д»-обліку у медичному закладі, у звязку з захворюванням серця. Вищевказані обставини вказують на те, що заявлені позивачкою вимоги не можуть бути задоволені в повному обсязі. За таких обставин, з урахуванням положень ст. 182 СК України, суд вважає можливим встановити розмір аліментів в частині від заробітку відповідача та стягнути з [PERSON] аліменти на утримання його малолітньої дитини: [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менш ніж 30% відсотків мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 12 жовтня 2015 року і до досягнення дитиною повноліття, на користь матері дитини - [PERSON], допустивши по справі негайне виконання у межах суми платежу за один місяць. Крім того, відповідно до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України, з відповідача в дохід держави повинно бути стягнено судовий збір по справі в сумі 487 грн. 20 коп., оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду. На підставі викладеного та

Outcome: partial