Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-26 00:00:00

В грудні 2013 року позивач звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору поруки, укладеного 13 серпня 2009 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та [PERSON] В позові зазначила, що в серпні 2009 року отримала прохання [PERSON] поручитися за нього перед фінансовою установою за виконання ним зобов'язань за кредитним договором. Погодившись з проханням свого знайомого, позивач з'явилася до банківської установи, де ознайомилась з текстом основного договору, з якого випливало, що позичальник ([PERSON]) 8 липня 2008 року отримав в товаристві з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» кредит у сумі 80700 доларів США строком на 18 років, тобто до 2026 року, з процентною ставкою 12,2 % річних. Позивачці роз'яснили, що її відповідальність настане лише у випадку невиконання своїх зобов'язань позичальником. Після звернення у лютому 2013 року третьої особи до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором № 199-011/ФКВ-08, укладеним [PERSON] і товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» 8 липня 2008 року, позивач дізналася про обставини, які свідчать про те, що оспорюваний договір є недійсним, оскільки задовго до його укладення, а саме: 17 лютого 2009 року, товариство з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» пред'явило позичальнику і другому поручителю - [PERSON] вимогу про дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором у повному обсязі. Це означає, що за договором кредитування первісне зобов'язання про повне повернення кредиту в строк до 2026 року було замінене на нове зобов'язання про дострокове повернення усіх належних позичальнику сум протягом п'яти днів після отримання вимоги. Незважаючи на те, що з 17 лютого 2009 року між кредитодавцем і позичальником існувало нове зобов'язання, 13 серпня 2009 року позивач виступила поручителем за зобов'язанням, яке існувало раніше. Таким чином, зазначений правочин є недійсним, оскільки при укладенні договору поруки відповідач другий навмисно ввів [PERSON] в оману відносно істотних обставин правочину, а саме: не повідомив позивачці, що одночасне повернення суми кредиту та інших складових за договором кредитування повинно було відбутися ще до підписання договору поруки, а не протягом вісімнадцяти років, як було зазначено в договорі кредитування. Позивач в свою чергу перебувала під впливом помилки, зумовленої навмисними діями банківської установи, що замовчувала про істотні для правочину обставини. В судовому засіданні позивач підтримала вимоги позову. Просить про його задоволення. Представник позивача просить про ухвалення рішення на користь своєї довірительки, пославшись на те, що зміст договору поруки свідчить про введення поручителя в оману, оскільки зміна основного зобов'язання сталася до укладення договору в забезпечення цього зобов'язання. Відповідач [PERSON] і представник товариства з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк», належним чином повідомлені про час та місце вирішення справи, до суду не з'явилися з невідомих причин, заперечень проти позову не надали. За згаданих обставин суд зі згоди представника позивача у відповідності до ст. 224 ЦПК України ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Представник третьої особи вважає, що позов задоволенню не підлягає, оскільки зміст права кредитодавця, яким скористався банк, направивши позичальнику і другому поручителю вимогу про дострокове повернення суми кредиту, достроково вимагати повного погашення заборгованості у зв'язку з невиконанням боржником своїх зобов'язань не випливає на зміст обов'язку поручителя нести солідарну з позичальником відповідальність за неналежне виконання зобов'язань за кредитним договором. Оскільки позивач не довела ознак навмисного обману в діях банку, тягар доведення якого закон покладає на позивача, позов належить залишити без задоволення. Самостійною підставою для відмови у задоволенні позову є пропуск позивачем давності звернення до суду, перебіг якої за загальним правилом починається з моменту, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. І оскільки 19 листопада 2009 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя в справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» до [PERSON], [PERSON], [PERSON] винесено рішення, яке набрало законної сили, на користь позивача, а [PERSON], яка брала участь у цій справі, повністю визнавала позов, давність звернення до суду для неї спливла ще в листопаді 2012 року, між тим на поважність причин її пропуску позивач не посилається. Крім того, вважає, що відповідач є неналежною стороною в справі, оскільки ще 30 червня 2010 року товариство з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» відступило акціонерному товариству «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, в тому числі за кредитним договором з [PERSON] і укладеними в забезпечення його виконання договорами поруки. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд не вбачає підстав для задоволення позову, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що 13 серпня 2009 року сторони уклали договір поруки № 119-011/Zфпор-08-1, за яким [PERSON] поручилася перед банком за виконання позичальником ([PERSON]) зобов'язань за кредитним договором № 119-011/ФКВ-08 від 8 липня 2008 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та [PERSON] (а. с. 7). Згідно із ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. За змістом ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Аналогічні положення містяться в згаданому договорі поруки, відповідно до ст. 2 якого відповідальність поручителя настає у випадку неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором. В силу ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила право чин, помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, , таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. В силу ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення відповідно до частини першої статті 229 цього Кодексу, такий право чин визнається судом недійсним. Позивач свої вимоги про визнання договору недійсним спрямовує в русло положень цивільного законодавства про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом обману, який вбачає в діях співробітників банку, тоді як в її діях, на думку позивачки, наявні ознаки помилки щодо істотних умов договору, зумовленої обманом відповідача-банківської установи. Як випливає з роз'яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними», обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Аналізуючи обставини, які встановлені судом, крізь призму наведених правових підстав для визнання недійсним правочину, вчиненого внаслідок помилки, суд не вбачає підстав для його кваліфікації як такого, оскільки стороною не доведено, що поручитель в момент вчинення договору помилялася щодо істотних обставин договору. Про повне усвідомлення змісту правочину, а також змісту зобов'язання, в забезпечення якого вчинено поруку, свідчить і процесуальна позиція позивачки при розгляді справи за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» до [PERSON], [PERSON], [PERSON], яка полягала у повному визнанні позову про стягнення усієї суми заборгованості за кредитним договором (а. с. 39-40). Право кредитодавця вимагати дострокового повернення кредиту, що залишився, та усього належного за договором не впливає на обов'язок поручителя нести з позичальником солідарну відповідальність за невиконання зобов'язань у тому ж обсязі, що і боржник, закон не покладає на фінансову установу обов'язок інформування поручителя перед укладенням договору поруки про фінансовий стан позичальника, тобто обов'язок поручителя є таким що не залежить від цих обставин. Між тим незнання закону або його неправильне тлумачення не є підставою для визнання правочину недійсним. За роз'ясненнями п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними»Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Відповідно до ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України тягар доведення перед судом переконливості як вимог, так і заперечень цивільним процесуальним законом покладений на сторони. Оцінюючи твердження про недійсність оспорюваного правочину з мотивів його вчинення під впливом обману, суд не вбачає в договорі ознак і такого правочину, оскільки для кваліфікації його як такого необхідно констатувати наявність умислу в діях сторони правочину, що ввела іншу сторону в оману відносно істотних обставин договору, а істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Наявність цієї ознаки в діях банківської установи, як і істотність обставин, щодо яких, на думку поручителя, її було введено в оману, не лише не доведено позивачем, а й спростовується встановленими обставинами та наданими доказами. По це свідчать особливості договору, за яких поручитель приймає на себе лише обов'язок солідарної з боржником відповідальності за виконання основного зобов'язання, а в якості терміну його виконання зазначена не будь-яка дата, а певна подія, а саме: повне виконання зобов'язань за кредитним договором (а. с. 7). З огляду на викладене суд не вбачає підстав для застосування судового захисту в обраний позивачкою спосіб. Що стосується тверджень представника третьої особи про те, що відповідач є неналежною стороною у зв'язку з укладенням 30 червня 2010 року товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк», публічним акціонерним товариством «Дельта банк» і Національним Банком України договору, за яким товариство з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» відступає акціонерному товариству «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами (а. с. 58-62), оскільки стороною оспорюваного правочину є саме товариство з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк», яке хоча й перебуває в стані припинення, проте запис про його припинення на час розгляду справи до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців не внесений (а. с. 104-108). Оскільки в силу ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення, між тим публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» є третьою особою в справі, суд не вбачає підстав для вирішення питання, чи підлягає право захисту крізь призму застосування правил позовної давності, заяву про застосування якої зроблено третьою особою.

Outcome: dismissed