Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-01 00:00:00

В вересні 2017 року позивачка звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів посилаючись на те, що сторони з 12 вересня 2008 року перебували у шлюбі, який був розірваний 16 серпня 2013 року згідно рішення Ізюмського міськрайонного суду. Від подружніх стосунків мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], який проживає з позивачкою та знаходиться на її утриманні. Добровільно відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, просить суд стягнути з [PERSON] аліменти на її користь у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. Надала суду письмову заяву в якій просить суд розглядати справу без її участі на підставі наявних у справі доказів, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач, [PERSON], в судове засідання не з`явився, надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнав частково, просив стягнути з нього аліменти у розмірі 1/6 частки з усіх видів заробітку (доходу), оскільки він вже сплачує аліменти на утримання доньки [PERSON],[INFO]. Часткове визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Судовим розглядом встановлено, що сторони 12 вересня 2008 року зареєстрували шлюб, який був розірваний 16 серпня 2013 року згідно рішення Ізюмського міськрайонного суду ( а.с.8). Відповідач є батьком малолітнього [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження .( а.с.9). [PERSON] проживає разом з матір`ю та знаходиться на її утриманні ( а.с.10). Згідно статті 180 СК України батьки зобов`язанні утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Крім того, в статті № 51Конституції України від 28 червня 1996 року, а саме: Батьки зобовязані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Аналогічне твердження закріплене і вст.180 Сімейного Кодексу України. В принципі № 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, записано: «Дитина, якщо це можливо, повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, і звичайно, в атмосфері любові та матеріального забезпечення». В ч. 2 ст.3 Конвенції про права дитини, що діє на Україні з 27 вересня 1991 року вказано: «Держави-учасники зобов`язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її злагоди, приймаючи до уваги права та обов`язки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи». Відповідно дост.8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402зазначено, що «Кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних доля всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею №11 цього ж Закону вказано, що «Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини». Згідно статті №12 цього закону вказано, що «Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці».

Outcome: partial