Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-15 00:00:00

В грудні 2014 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», за участю третьої особи: Національного банку України про стягнення коштів в сумі 3504000,00 грн. та 764621 доларів США. Позовні вимоги мотивовані тим, що 28.02.2008 року позивач наперед та авансом придбав у відповідача послугу з надання кредиту та уклав з відповідачем відповідні договори (надання кредитної лінії, застави майна, страхування), в подальшому 10.10.2008 року він купив у відповідача другу кредитну лінію. Загалом позивачем було закуплено послуги з надання кредиту у розмірі 500000,00 гривень та 60000,00 доларів США. Гарантією повернення кредитних коштів була застава майна (іпотека на квартиру). При цьому, кредитні кошти були потрібні позивачу на добудову приватного будинку, усі послуги відповідача (вартість продажу послуги) він оплатив наперед, до надання самої послуги. Крім того у зв'язку з фінансовими складнощами, що виникли у відповідача йому повинні були надати частину кредиту у гривнях, а потім у доларах США. Однак продавши послугу, відповідач вже з 13.10.2008 року перестав виконувати свої зобов'язання та перестав надавати послугу з надання коштів з кредитної лінії. При цьому відповідач (у подальшому також і неодноразово) пояснив свої дії зобов'язання йому було заборонено Національним Банком України (третя особа у справі). Відповідач також постійно повідомляв про те, що дані заходи є тимчасові і у подальшому він виконає усі свої зобов'язання. Однак, попри численні обіцянки, відповідач не виконав своїх зобов'язань і по цей час. Разом з тим, з невідомих позивачу причин, окремі працівники відповідача у 2011 році подали відповідну заяву до приватного нотаріуса, який посвідчував іпотеку квартири, та отримали у нього виконавчий напис нотаріуса на стягнення боргу за рахунок квартири. Виконавчий напис нотаріуса було передано до ВДВС за місцем знаходження квартири та державним виконавцем було накладено арешт на нерухомість, здійснено заходи щодо примусового продажу квартири. Такі дії (а саме накладення арешту, опис та намагання продати нерухомість) були здійснені у досить стислий термін, сумарно менше 2-х місяців, що примусило позивача самостійно продати квартиру. 19.12.2011 року у зв'язку із тим, що за квартиру було заплачено удвічі більше сума ніж та, за яку мали намір її продати у ВДВС, позивач зазнав збитків у розмірі 125578 доларів 94 цента США, оскільки заставна вартість квартири у договорі іпотеки була встановлена у розмірі 325578,94 доларів США, у таку ринкову вартість оцінили її оцінщики відповідача, з чим позивач погодився, а сама квартира було продана 19.12.2011 року за суму 200000,00 доларів США, оскільки за термін 2-3 тижні, які позивач мав на продаж нерухомості було досить складно знайти покупця, який би купив її за ринковою вартістю, а тому і довелося продати квартиру за ціну, яку запропонував перший покупець, який готовий був її придбати у такий стислий термін. Таким чином, позивач поніс збитки внаслідок того, що відповідач за відсутності у позивача боргу перед ним оформив ти пред'явив до виконання виконавчий напис нотаріуса, то такі дії є винними діями відповідача і саме на відповідачеві лежить обов'язок відшкодувати йому отримані збитки, згідно ст. 1166, ст. 1172, ст. 1192 ЦК України. Також при продажі квартири відповідач примусово заставив позивача віддати йому кошти у розмірі 18182,18 та 95260 доларів США як начеб то якийсь борг, який позивач мав перед відповідачем. Однак жодних боргових зобов'язань перед відповідачем на той момент, як стверджував позивач, у нього вже не існувало і фактично відповідач отримав від позивача вдруге кошти, які були оплачені раніше. А тому відповідно до положень ст.1212 ЦК України відповідач зобов'язаний повернути позивачу безпідставно набуті ним кошти. Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача кошти в сумі 3504000,00 грн. та 764621 доларів США. У зв'язку із закінченням терміну повноважень судді [PERSON], 23.04.2015 року згідно із протоколом автоматичного розподілу справ між суддями, справу передано на розгляд судді Рибаку М.А. У судовому засіданні позивач позов підтримав та просив суд про його задоволення з урахуванням письмових пояснень по справі від 12.03.2015 року. У судовому засіданні представник відповідача позов не визнав та просив суд відмовити у його задоволенні у зв'язку із безпідставністю і необґрунтованістю, оскільки усі дії банком вчинялись в межах законодавства та на підставі укладених договорів. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 28.02.2008 року між [PERSON] (за договором - Позичальник) та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» (за договором - Кредитор) було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 030.29-50/352-С, відповідно до умов якого Кредитор зобов'язався надати Позичальнику гроші у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання окремими частинами (кожна частина окремо - Транш) зі сплатою 14,5 процентів річних в межах максимального ліміту заборгованості до 500000,00 грн. (п. 1.1. договору) (а.с. 4). 10.10.2008 року між [PERSON] (за договором - Позичальник) та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» (за договором - Кредитор) було укладено договір кредиту № 700/744019-КV, відповідно до умов якого Кредитор зобов'язався надати Позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру у сумі 60000,00 тисяч доларів США зі сплатою 16 % річних та комісій (п. 1.1. договору). З метою забезпечення виконання умов кредитного договору № 700/744019-КV від 10.10.2008 року між Банком та [PERSON] було укладено іпотечний договір № 700/744021-ІО, предметом іпотеки за яким була квартира № 194 загальною площею 113,10 кв.м., житловою площею 70,80 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 54). 19.12.2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири за ціною 1598000,00 грн., що на день укладення договору складало 200000,00 доларів США (а.с. 52). Як встановлено судом та не заперечувалось сторонами, квартиру було реалізовано в рахунок погашення заборгованості позивача перед відповідачем за кредитним договором. Проте, в позовній заяві та письмових поясненнях до неї позивач зазначав, що його дружина вимушена була продати вказану квартиру на невигідних для неї умовах за відсутності боргових зобов'язань позивача перед банком у зв'язку із проведенням зарахування однорідних зустрічних вимог у період з 08.12.2008 року по 01.10.2010 року. В зв'язку із чим позивачу були спричинені збитки, які зобов'язаний відшкодувати Банк. В обґрунтування своєї позиції, позивач надав суду звернення до керівництва банку із вимогою про видачу йому недоотриману частину кредиту в сумі 48000,00 доларів США, копії квитанцій про внесення грошових коштів та копії актів зарахування однорідних зустрічних вимог (а.с. 59-95). Згідно із ч. 1 ст. 601 ЦК України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. З наведеної статті вбачається, що зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов'язань, в одному із яких одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов'язанні є кредитором у другому). Вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам:1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов'язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов'язанням є кредитором за другим); бути однорідними та строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Таким чином, позивачем не доведено, що між сторонами відбулось зарахування зустрічних однорідних вимог, оскільки із матеріалів справи та укладених між сторонами договорів не вбачається того, що відбулось припинення одночасно двох зобов'язань, в одному із яких одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов'язанні є кредитором у другому), оскільки за укладеними договорами позивач є Позичальником кредитних коштів, а кредитором - Банк. З огляду на викладене, позивач не надав суду доказів того, що у сторін існують однорідні зустрічні вимоги, оскільки зобов'язань, в яких відповідач був би боржником позивача між сторонами внаслідок укладення кредитних договорів, не виникало. Також слід зазначити, що доказів оспорювання або визнання недійсними укладених кредитних договорів, іпотечного договору та договору купівлі-продажу суду також не надано. Окрім того, в матеріалах справи наявна довідка про повне виконання зобов'язань з боку позивача за договором № 700/744019-КV від 10.10.2008 року, яку позивач отримав 20.12.2011 року. Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Разом з тим, судом встановлено, що позивач взагалі не був стороною договору купівлі-продажу квартири. Слід зазначити, що позивачем жодним та допустимим доказом не доведено факту завдання йому збитків, як і не надано доказів того, що відповідач примусив позивача віддати йому грошові кошти в сумі 18182,18 та 95260 доларів США. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Доказів набуття відповідачем грошових коштів на суму 18182,18 та 95260 доларів США без достатньої правової підстави суду не надано, окрім того, посилання позивача на передачу коштів відповідачу під впливом примусу підтверджується жодним допустимим доказом. Згідно положень ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факту завдання йому збитків з боку відповідача, а отже вимоги щодо відшкодування пені та подвійної переплати також не підлягають задоволенню. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed