Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-28 00:00:00

В грудні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом (а.с.1-4) та просив визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту №11363796000, укладений 24 червня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та позивачем; додаткову угоду №1, укладену 11 лютого 2009 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON]; а також додатковий договір №3, укладений 1 квітня 2013 року між ПАТ «Дельта Банк» та позива-чем. В ході розгляду цивільної справи [PERSON] подав заяву про зміну підстав позову (а.с.79-81) та обґрунтовував її тим, що перед укладенням договору про надання спожив-чого кредиту АКІБ «УкрСиббанк» не повідомив позивачу інформацію про умови креди-тування та сукупну вартість кредиту. Ця обставина свідчить про порушення п.2 ст.11, п.2 ч.2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.2.1, п.2.4 та п.2.5 Правил надання банкам України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вар-тість кредиту, затверджених постановою правління НБУ №168 від 10 травня 2007 року. АКІБ «УкрСиббанк» не повідомив [PERSON] про тип відсоткової ставки. Ця обставина свідчить про те, що сторони не досягнули згоди щодо цієї істотної умови. На підставі ч.1 ст.638 ЦК України договір про надання споживчого кредиту вважається неукладеним. Крім того, АКІБ «УкрСиббанк» не попередив позивача про те, що саме [PERSON] несе валютні ризики під час виконання зобовязань за кредитним договором. Ця обставина свідчить про порушення п.3.8 Правил надання банкам України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ №168 від 10 травня 2007 року. Таким чином, АКІБ «УкрСиббанк» не надав пози-вачу чітку та зрозумілу інформацію, необхідну для здійснення [PERSON] свідомого вибору. У такий спосіб АКІБ «УкрСиббанк» ввів позивача в оману та уклав з ним договір про надання споживчого кредиту з використанням нечесної підприємницької практики. Тому [PERSON] просить суд визнати недійсним договір про надання споживчого кре-диту №11363796000, укладений 24 червня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та пози-вачем; додаткову угоду №1, укладену 11 лютого 2009 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON]; а також додатковий договір №3, укладений 1 квітня 2013 року між ПАТ «Дельта Банк» та позивачем. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримує позов та про-сить суд задовольнити його. Представник ПАТ «УкрСиббанк» [PERSON] заперечує проти задоволення по-зову. В обґрунтування своїх заперечень вона посилається на те, що в п.1.3.1 та п.1.3.3 договору про надання споживчого кредиту визначений розмір процентів за користування кредитом та розяснений метод нарахування цих процентів. Крім того, до договору при-єднані три додатки: графік погашення кредиту, графік платежів та визначення сукупної вартості кредиту, інформація про тарифи, порядок нарахування та сплати комісії. Розпо-рядженням АКІБ «УкрСиббанк» №3/18-2 від 4 січня 2008 року був затверджений інфор-маційний лист про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість при кредитуванні. Як вбачається з п.7.13 договору про надання споживчого кредиту, [PERSON] отримав цей інформаційний лист. Тому представник ПАТ «УкрСиббанк» [PERSON] просить суд відмовити у задоволенні позову. Представник ПАТ «Дельта Банк» [PERSON] також просить суд відмовити у задоволенні позову. Вислухавши пояснення представників сторін та дослідивши письмові докази, суд дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Встановлено, що ПАТ «УкрСиббанк» є правонаступником АКІБ «УкрСиббанк», який 24 червня 2008 року уклав з [PERSON] кредитний договір №11363796000 (а.с.6-9, 92-95). За цим договором АКІБ «УкрСиббанк» зобовязався надати кредит в розмірі 70000 доларів США, а позивач зобовязався щомісячно до 22 червня 2018 року повертати кредит по частинам та сплачувати проценти за користування ним в розмірі 14,35%. У випадку неналежного виконання договору [PERSON] зобовязався сплачувати пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день допущеного прострочення. 11 лютого 2009 року АКІБ «УкрСиббанк» уклав з [PERSON] додаткову угоду №1 (а.с.17-18), за якою позивач зобовязався повертати кредит та сплачувати проценти за користування ним шляхом щомісячної сплати ануїтетних платежів в розмірі 855 доларів США. Кінцевий термін виконання цих грошових зобовязань був відстрочений до 22 червня 2028 року. Крім того, проценти за користування кредитом за період часу з 1 вересня 2008 року по 25 вересня 2008 року [PERSON] зобовязався сплатити в період часу з 1 вересня 2013 року по 25 вересня 2013 року; проценти за користування кредитом за період часу 1 жовтня 2008 року по 27 жовтня 2008 року позивач зобовязався сплатити в період часу з 1 жовтня 2013 року по 25 жовтня 2013 року; проценти за користування кредитом за період часу з 1 листопада 2008 року по 25 листопада 2008 року [PERSON] зобовязався сплатити в період часу з 1 листопада 2013 року по 25 листопада 2013 року; проценти за користування кредитом за період часу з 1 грудня 2008 року по 25 грудня 2008 року позивач зобовязався сплатити в період часу з 1 грудня 2013 року по 25 грудня 2013 року. 8 грудня 2011 року відповідачі уклали договір купівлі-продажу права вимоги за кредитами (а.с.101-119), за яким ПАТ «УкрСиббанк» зобовязався відступити ПАТ «Дельта Банк» право вимоги за кредитними договорами, укладеними з фізичними особа-ми. 19 грудня 2011 року відповідачі склали акт приймання-передачі (а.с.120), за яким ПАТ «УкрСиббанк» відступив ПАТ «Дельта Банк» право вимоги до [PERSON] за дого-вором про надання споживчого кредиту №11363796000, укладеним 24 червня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та позивачем. Ця обставина підтверджується випискою з пере-ліку прав вимоги за кредитами (а.с.121). 1 квітня 2013 року ПАТ «Дельта Банк» уклав з [PERSON] додатковий договір №3 (а.с.27-32), за яким вони дійшли згоди про те, що розмір боргу позивача за договором споживчого кредиту становив 691313 гривень 44 копійки. [PERSON] зобовязався що-місячно до 24 березня 2033 року щомісячно повертати кредит по частинам та сплачувати проценти за користування ним в розмірі 14,35% річних. У випадку неналежного виконан-ня цих грошових зобовязань позивач зобовязався сплачувати проценти за користування кредитом в розмірі 19,35% річних та пеню в розмірі 1% від простроченої суми за кожний день прострочення. У випадку прострочення кінцевого терміну повернення кредиту [PERSON] зобовязався сплачувати проценти за користування ним в розмірі 19,35% річ-них. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодер-жання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені части-нами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Встановлено, що в п.1.3.1 та п.1.3.3 договору про надання споживчого кредиту №11363796000 від 24 червня 2008 року був визначений точний розмір процентів за користування кредитом та розяснений метод нарахування цих процентів. Крім того, до цього договору були приєднані три додатки: графік погашення кредиту, графік платежів та визначення сукупної вартості кредиту, інформація про тарифи, порядок нарахування та сплати комісії (а.с.9-16, 96-98,188-197). Розпорядженням АКІБ «УкрСиббанк» №3/18-2 від 4 січня 2008 року (а.с.181-183) був затверджений інформаційний лист про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість при кредитуванні (а.с.184-187). Як вбачається з п.7.13 договору про надання споживчого кредиту, перед укладенням цього договору [PERSON] отримав цей інфор-маційний лист. В п.2.1 та п. п.2.2 додаткової угоди №1 від 11 лютого 2009 року був визнаний точ-ний розмір ануїтетного платежу та розяснений метод нарахування процентів за користу-вання кредитом. Крім того, до цієї угоди був приєднаний додаток з графіком платежів, визначення сукупної вартості кредиту (а.с.19-26). В п.1.1.1.1 1.1.1.3 та п.3.11 додаткового договору №3 від 1 квітня 2013 року також були зазначені точні розміри процентів за користування кредитом та порядок визначення розміру ануїтетного платежу. До цього договору також був приєднаний орієнтовний гра-фік платежів (а.с.33-36). В договорі про надання споживчого кредиту, додатковій угоді та додатковому дого-ворі, а також в приєднаних до них додатках містяться підписи [PERSON] Ця обставина свідчить про те, що йому була відома інформація про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, тип та розміри відсоткової ставки. Крім того, як розяснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в абз.1 п.16 постанови №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодав-ства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договорів можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отри-мання кредиту в національній валюті. Аналіз цих обставин свідчить про те, що зміст договору про надання споживчого кредиту №11363796000 від 24 червня 2008 року, додаткової угоди №1 від 11 лютого 2009 року та додаткового договору №3 від 1 квітня 2013 року не суперечить п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», а також п.2.1, п.2.4, п.2.5 та п.3.8 Правил надання банкам України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кре-диту, затверджених постановою правління НБУ №168 від 10 травня 2007 року. З огляду на це суд вважає, що підстави для визнання цих договорів недійсними від-сутні. Відповідно до ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Згідно з абз.2 п.2 ч.1, абз.2 ч.2 цієї ж статті нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час про-понування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.20 постанови №9 від 6 листо-пада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом об-ману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Встановлено, що [PERSON] та його представник [PERSON] не подали жодного доказу на підтвердження того, що АКІБ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» вводили позивача в оману перед укладенням оспорюваних правочинів. Навпаки, інформація про кредитування була викладена чітко та зрозуміло. Її обсяг та зміст свідчить про те, що [PERSON] здійснював свідомий вибір перед укладенням договорів. З огляду на це суд вважає, що договір про надання споживчого кредиту №113637 96000 від 24 червня 2008 року, додаткова угода №1 від 11 лютого 2009 року та додатко-вий договір №3 від 1 квітня 2013 року були укладені без застосування обману та нечесної підприємницької практики. Ця обставина також є підставою для відмови у задоволенні позову. Крім того, відповідно до ч.3 ст.16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивіль-ного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої пятої стат-ті 13 цього Кодексу. Згідно з ч.3 ст.13 ЦК України не допускається зловживання правом в будь-яких формах. Встановлено, що з дня укладення договору про надання споживчого кредиту минуло сім з половиною років. Предявляючи через такий значний період часу позов про визнання цього договору недійсним, [PERSON] прагне не захистити право, а ухилитись від виконання зобовязань по поверненню кредиту, сплати процентів за користування ним та пені. Такі дії позивача мають ознаки зловживання правом, що не підлягає захисту. Суд вважає, що ця обставина є додатковою підставою для відмови у задоволенні позову.

Outcome: dismissed