Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-31 00:00:00

В грудні 2016 року позивачка звернулась з вказаним позовом мотивуючи свої вимоги наступним. 06.02.2007 року між позивачкою та [PERSON] був укладений договір довічного утримання, відповідно до якого останній передає у власність належний йому на праві приватної власності житловий будинок № 18/1 по вулиці Семафорна в м. Маріуполі. Рішенням виконкому Маріупольської міської ради від 21.01.1998 року [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку для обслуговування будинку. 08.02.2016 року [PERSON] помер, однак оформити перехід права власності на земельну ділянку позивачка не має змоги, що підтверджується рішенням про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 31.05.2017 року № 35461548. Просила визнати за нею право власності на земельну ділянки, яка виділена для обслуговування житлового будинку № 18/1 по вул. Семафорній в м. Маріуполі, на підставі рішення Маріупольської міської ради від 21.01.1998 року № 24/3. Позивачка до судового засідання не зявилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, не заперечувала проти винесення заочного рішення по справі. Представник відповідача до судового засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, у звязку з чим суд ухвалив розглянути справу у порядку ст. 224 ЦПК України. Дослідивши докази у справі, суд встановив такі обставини та відповідні правовідносини. Відповідно до договору довічного утримання від 06 лютого 2007 року (реєстраційний № 3-254) [PERSON] передав у власність [PERSON] належний йому на праві приватної власності житловий будинок з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, що знаходяться в м. Маріуполі, вул. Семафорна, 18/1, на земельній ділянці. З державного акту на право власності на землю, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за 3701 № 0450 вбачається, що [PERSON] на підставі рішення виконкому Маріупольської міської ради народних депутатів передається у приватну власність земельна ділянка площею 0, 0655 гектарів № 18/1 по вул. Семафорній в м. Маріуполі для обслуговування житлового будинку. [PERSON] помер 08 лютого 2016 року, про що свідчить свідоцтво про смерть серії І-НО № 924635, видане Іллічівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.1 ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 120 ЗК України у разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких ця земельна ділянка належала попередньому землевласнику. Верховний суд України у правовій позиції у справі за № 6-253цс16 також зазначив, що при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на обєкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці обєкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак обєкта права власності. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Відповідно до ч.3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав. Для оформлення права власності на спірну земельну ділянку позивачка звернулася до державного реєстратора, однак отримала Рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 35461548 від 31.05.2017 року, яке мотивоване тим, що в поданих документах відсутній кадастровий номер земельної ділянки. За правилами статті 392 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) позов про визнання права власності може бути предявлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності (правова позиція ВСУ у справі № 6-318цс15). Такі ж засади закріплені у п. п. 37 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5, де зазначено, що з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, позивачка є власником домоволодіння № 18/1 по вул. Семафорній в м. Маріуполі, однак, у зв'язку із відмовою в державній реєстрації прав на земельну ділянку вона не може у встановленому законом порядку реалізувати свої права власника стосовно вказаного майна, іншим шляхом, ніж через суд, тому суд вважає за необхідне визнати за нею право власності на це майно. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved