Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-20 00:00:00

Виклад позиції позивача та заперечень відповідача. 22 вересня 2020 року [PERSON] , звернувся до суду з позовом, в якому просить встановити факт, що він, перебував на утриманні [PERSON] по день її смерті [INFO] , визнати за [PERSON] право на земельну частку (пай) серія ВН №0107837, виданого Томашпільською райдержадміністрацією 12 лютого 1997 року на ім`я [PERSON] , яка проживала в с.Антонівка, Томашпільського району Вінницької області та померла [INFO] . Даний позов обґрунтовано наступним. [INFO] померла [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно, зокрема, на земельну частку (пай) розміром 2,16 ум.кад.га на території Антонівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області. Позивач вказує, що по день смерті [PERSON] був непрацездатним і перебував на її утриманні більше року. Встановлення факту його перебування на утриманні [PERSON] необхідно йому для реалізації своїх прав на спадкування майна останньої. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне їй спадкове майно, а саме земельну ділянку (пай), що знаходиться на території Антонівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області. Позивач вказує, що він є єдиним спадкоємцем [PERSON] та спадщину прийняв. Позивач звернувся до державного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак нотаріусом йому було відмовлено у вчиненні нотаріальний дій, оскільки відсутній оригінал правовстановлюючого документа на спадкове майно. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі. Ухвалою Томашпільського районного суду від 23 вересня 2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі, підготовче засідання призначено на 09 листопада 2020 року. 09 листопада 2020 року підготовче засідання не відбулося у зв`язку з перебуванням головуючого у справі на лікарняному, розгляд справи відкладено на 07 грудня 2020 року. Ухвалою Томашпільського районного суду від 07 грудня 2020 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду на 21 січня 2021 року. Фактичні обставини, встановлені судом, норми права, які застосовував суд, мотиви суду. В судовому засіданні представник позивача, адвокат Семко В.М. позов підтримав та просив його задовольнити за обставин зазначених у позові. Представник Томашпільської селищної ради Томашпільського району Вінницької області в судовому засіданні позов не визнав, оскільки в матеріалах справи відсутні докази що допомога, яка надавалась, була для позивача постійним і основним джерелом засобів до існування. Окрім того не вказано де саме перебував на утриманні позивач. Також відсутні відомості про прийняття спадщини позивачем та про склад спадкового майна. Суд, заслухавши сторін у справі, оцінивши належність і достовірність показань сторін по справі, сприяючи всебічному й повному з`ясуванню обставин справи, що має істотне значення для правильного вирішення спору, прийшов до наступного. Відповідно до ст.129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов`язковість рішень суду. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч.1 ст.. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно ч.9 ст. 83 ЦПК України, копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Відповідно до Конституції України усі суб`єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92). Згідно ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Главою 29 ЦК України ( ст.ст. 386-394 ) регулюється захист права власності. До відносин спадкування необхідно застосовувати законодавство чинне на час відкриття спадщини. Спадщина відкрилась [INFO] в день смерті спадкодавця [PERSON] . В цей час діяв ЦК УРСР (1963 року), який відповідно підлягає застосуванню для вирішення цих спірних правовідносин. За змістом розділу VІІ вказаного Кодексу, прийняття спадщини - це акт, який поширюється на всі об`єкти спадкування водночас і свідчить про бажання скористатися правом на спадщину. До спадкоємця в момент виникнення правонаступництва переходять і ті права, які в цей час ще не були відомі. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР (1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Момент відкриття спадщини міститься в правилі ст. 525 цього Кодексу, а саме моментом відкриття спадщини є день смерті спадкодавця. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 549 ЦК УРСР (1963 р.) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до ст. 550 ЦК УРСР (1963 року), якщо спадкоємець в установлений ст. 549 цього Кодексу строк вступив в управління або володіння спадковим майном чи його частиною, суд з цих підстав вирішує питання не про продовження пропущеного строку, а про визнання права на спадкове майно (п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 24.06.1983 року (яка діяла на час виникнення спірних правовідносин)). Судом встановлено, що [INFO] в с.Антонівка Томашпільського району Вінницької області померла [PERSON] . Згідно копії паспорта серії [NUMBER] , виданого 24 січня 2003 року Нововолинським МВ УМВС України у Волинській області, [PERSON] народився [INFO] . Згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВН №0107837 від 12 лютого 1997 року [PERSON] належить земельна частка (пай) на території с.Антонівка, Томашпільського району, Вінницької області, площею 2,16 ум.кад.га. Згідно ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Відповідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Право власності є непорушним. Згідно ч. 3 ст. 152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав. Відповідно до п.2 ч.1 ст.315 ЦПК України у судовому порядку може бути встановлено факт перебування фізичної особи на утриманні. Відповідно до ст.531 ЦК УРСР -спадкоємство утриманцями- до числа спадкоємців за законом належать непрацездатні особи, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. При наявності інших спадкоємців вони успадковують нарівні з спадкоємцями тієї черги, яка закликається до спадкоємства. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді цих справ, судом перевіряється наявність обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій, зокрема відмови у видачі свідоцтва про спадщину. Як вбачається із відповіді нотаріуса на заяву [PERSON] , останньому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , оскільки відсутній оригінал правовстановлюючого документу на ім?я спадкодавця. Згідно абзацу 3 пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді цих справ, судом перевіряється наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини. Згідно інформаційної довідки зі спадкового реєстру №60863427 від 09.07.2020 року в спадковому реєстрі відсутня інформація про спадкову справу після померлої [INFO] [PERSON] . Відповідно до відповіді Державного нотаріального архіву Вінницької області, спадкову справу після померлої [INFO] [PERSON] - не виявлено. Згідно довідки Антонівського старостинського округу Томашпільської селищної ради Томашпільського району Вінницької області №276, [PERSON] перебував з 1996 року по 2001 рік, а саме по день смерті на утриманні [PERSON] , яка померла [INFO] . Відповідно до п.8. Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року « Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам необхідно мати на увазі, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. Відповідно до вимог ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, аналізуючи норми закону та представлені сторонами докази, незважаючи на те, що [PERSON] на момент смерті [PERSON] не досяг повноліття, останнім на обґрунтування своїх вимог щодо перебування його на утриманні померлої до дня її смерті не подано суду належних доказів, а саме доказів того, що допомога, яка йому надавалась, була для нього постійним і основним джерелом засобів до існування. Окрім того в матеріалах справи відсутні відомості про склад спадкового майна та про прийняття спадщини позивачем. За наведених обставин, оскільки, позивачем не доведено обставин на які він посилається у своєму позові, враховуючи заперечення відповідача в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] є такою, що задоволенню не підлягає. Відповідно до ч.5 ст.265 ЦПК України, у резолютивній частині рішення зазначається розподіл судових витрат. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи вимоги ст., 141 ЦПК України, судові витрати залишаються за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed