Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-26 00:00:00

Виконавчий комітет Смілянської міської ради, як органу опіки та піклування в особі служби у справах дітей виконавчого комітету Смілянської міської ради Черкаської області звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів відносно неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO]. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітньої [PERSON], [INFO], яка перебуває на обліку служби у справах дітей як дитина, яка перебуває у складних життєвих обставинах у зв'язку з тим, що батьки ухиляються від виконання батьківських обов'язків. Відповідачі проживають окремо від дитини, ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини, не підтримують її матеріально, не цікавляться її життям та здоров'ям, будь-якої іншої участі у вихованні доньки не приймають, що негативно впливає на неї. Внаслідок ухилення батьків від виконання своїх обов'язків щодо неповнолітньої дочки та бездоглядність дитини спричинили до скоєння нею злочинів, передбачених ч. 1 ст. 185 та ч. 2 ст. 186 КК України за що вироком Черкаського районного суду Черкаської області вона визнана винною у скоєнні злочинів передбачених вказаними статтями та звільнена від відбування покарання із встановленням іспитового строку терміном один рік шість місяців. Внаслідок відсутності належного контролю з боку батьків неповнолітня неодноразово самовільно залишала місце проживання на декілька діб. Неповнолітня [PERSON], [INFO], є ученицею ЗОШ № 4 м. Сміла, за інформацією закладу характеризується негативно, має середній рівень знань та пропуски занять без поважних причин, систематично самовільно залишає місце проживання на тривалий час, зареєстрована та проживає зі своєю бабусею [PERSON] в [ADDRESS]. В зв'язку з тим, що батьки не виконують своїх обов'язків щодо її виховання та утримання, неповнолітня [PERSON] звернулася із заявою в якій просить службу у справах дітей вирішити питання щодо позбавлення батьківських прав її батьків [PERSON] та [PERSON], внаслідок чого позивач звернувся до суду та просить, позбавити [PERSON] та [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої [PERSON], [INFO] та стягнути з них аліменти на утримання дитини. В судове засідання представник позивача не з'явився, надав суду заяву в якій просить розгляд справи проводити без її участі, на задоволенні позовних вимог наполягає. Відповідачі в судове засідання не з'явилися з невідомих суду причин, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. 3-тя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилась, надала суду заяву в якій позовні вимоги виконавчого комітету Смілянської міської ради, як органу опіки та піклування в особі служби у справах дітей виконавчого комітету Смілянської міської ради Черкаської області підтримала та просила справу розглядати без її участі. Відповідно до вимог ч.2 ст. 191 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою позивача, викладеної в письмовій заяві, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Справа надійшла до суду 04 вересня 2017 року, при цьому розглядається за правилами, що діють після набрання чинності ЦПК України в редакції від 15.12.2017 року (далі ЦПК України), що передбачено ч. 1 п. 9 Розділу XІІІ Перехідних Положень ЦПК України. У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Оскільки розгляд справи відбувався за відсутності учасників процесу фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалося. Вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, вважає позовну заяву обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення, виходячи із наступного. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України). Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Як вбачається з свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого повторно відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Сміла реєстраційної служби Смілянського міськрайонного управління юстиції у Черкаській області 03 червня 2015 року батьками [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 3). Як вбачається з довідки № 1030 від 12 червня 2017 року виданої СКП «Наш дім» [PERSON], яка зареєстрована та проживає в [ADDRESS], з нею зареєстрована та проживає онука - [PERSON], 2001 року народження та дочка - [PERSON] (а.с. 6). Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов [PERSON] встановлено, що в будинку [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON], 2001 року народження, та [PERSON] мати дитини, яка зареєстрована та не проживає з ними (а.с. 20). Як вбачається із постанови Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 17 квітня 2015 року [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП та призначено адміністративне стягнення у виді 40 гривень штрафу (а.с. 17). Із постанови Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 06 листопада 2015 року вбачається, що [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 184 КУпАП та призначено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 51 гривні(а.с. 16). Вироком Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 12 квітня 2017 року, який вступив в законну силу 13 травня 2017 року, [PERSON], [INFO] визнано винною у вчиненні злочинів передбачених ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки. На підставі ст. 104 КК України звільнена від відбування покарання з встановленням іспитового строку на один рік шість місяців (а.с.23-24). Згідно рішень виконавчого комітету Смілянської міської ради №327 від 10 серпня 2017 року затверджений висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] відносно неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO] (а.с.21). Відповідно до висновку Смілянської міської ради № 327 від 10 серпня 2017 року позбавлення [PERSON] та [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO] є доцільним та відповідає інтересам дитини (а.с. 22). Статтею 165 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно ст.141, ч.ч.2,3 ст.150 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, при цьому батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч.4 ст.155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно положень Сімейного кодексу України до батьків, які ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків передбачено застосування правових санкцій, які можуть вважатися юридичною відповідальністю, і, зокрема, це позбавлення батьківських прав. Статтею 164 СК України визначено виключний перелік підстав, за наявності яких, а також винної поведінки, - мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав. До таких підстав закон відносить наступні: якщо мати, батько не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину проти дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини має місце, коли вони свідомо не піклуються про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, хоча мають реальну можливість для цього. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої. Пунктом15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30 березня 2007 року зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто права на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. В п.16 вищевказаної постанови роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності , можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Згідно з ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Судом встановлено та вбачається з наведених вище доказів, що батьки не виконують свої батьківські обов'язки відносно неповнолітньої дочки, життям дитини не цікавляться, не приймають участі у її вихованні та розвитку. Суд також враховує, при винесенні рішення, висновок комісії про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] відносно неповнолітньої [PERSON], оскільки такий ґрунтується на вимогах закону, є обґрунтованим, вмотивованим, переконливим та не викликає сумнівів у суду щодо викладених у ньому обставинах (а.с. 22). Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов'язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно з ч.1 ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Частиною 2 ст. 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Згідно зі ст.ст. 180-184 СК України, із змісту яких слідує, що батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей, які потребують матеріальної допомоги до досягнення дітьми повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дітей (аліменти) присуджуються у частці від доходу батька (матері), або у твердій грошовій сумі. Частка доходу батька (матері) визначається судом з врахуванням матеріального становища платника аліментів та наявності у нього інших дітей. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. А тому, вимоги позивача в частині стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини є обґрунтованими, відтак підлягають до задоволення в повному обсязі. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідачів в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі по 1280 гривень. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved