Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-16 00:00:00

ВИМОГИ ПОЗИВАЧА [PERSON] звернулась до Автозаводського районного суду м. Кременчука із позовом, в якому просила суд зняти арешт з нерухомого та рухомого майна [PERSON], накладеного на підставі постанови Автозаводського ВДВС Кременчуцького МУЮ від 23.03.2012 та виключити відповіді записи про обтяження з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна та Державного реєстру обтяжень рухомого майна. ПОЗИЦІЯ ПОЗИВАЧА Свої вимоги позивач мотивував тим, що під час консультації у нотаріуса їй стало відомо про те, що 23.03.2012 на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження державний виконавець Автозаводського ВДВС Кременчуцького МУЮ наклав арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника [PERSON]. Вказаний арешт обмежує її права щодо можливості набути у власність майно та безперешкодно ним розпоряджатись на власний розсуд. Виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-4010 від 30.06.2011 було закінчено на підставі п.8 ч.1 ст.49 ЗУ «Про виконавче провадження» у зв'язку із тим, що від стягувача надійшла заява про виконання боржником грошових зобов'язань в повному обсязі. Вважає, що підстави для арешту майна відсутні. В судове засідання позивач не зявився, від його представника надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача. ЗАПЕРЕЧЕННЯ ВІДПОВІДАЧА Від відповідача надійшов відзив на позов, в якому зазначено, що в Автозаводському ВДВС м.Кременчук ГТУЮ в Полтавській області перебувало виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-4010, виданого 30.06.2011 Автозаводським районним судом м. Кременчука про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» боргу. 24.06.2014 виконавче провадження закінчено на підставі п.8 ст.49 ЗУ «Про виконавче провадження». У державного виконавця відсутні підстави для зняття арешту з майна боржника, оскільки позивачем не було сплачено виконавчий збір та витрати, повязані з організацією та проведенням виконавчих дій. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ Судом встановлено, що на виконанні у відділі державної виконавчої служби перебувало виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-4010, виданого 30.06.2011 Автозаводським районним судом м. Кременчука про стягнення з [PERSON] на ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» боргу в сумі 486638,97 грн, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру [ADDRESS]/колишня вул.Московська/ та судових витрат. 23.03.2012 державним виконавцем Автозаводського ВДВС Кременчуцького МУЮ Полтавської області винесено постанову, якою накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника, що підтверджується копією інформаційної довідки №135668008 від 28.08.2018 та копією витягу №35385741. 06.05.2014 [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кременчуцького міського управління юстиції у Полтавській області. У зв'язку із його смертю було замінено сторону виконавчого провадження на [PERSON]. Відповідно до постанови державного Автозаводського Кременчуцького МУЮ від 24.06.2014 виконавче провадження закінчено на підставі п.8 ст.49 ЗУ «Про виконавче провадження». Згідно відповіді Автозаводського ВДВС м.Кременчук ГТУЮ в Полтавській області від 11.09.2018 № 75271 у зв'язку із тим, що виконавчий збір та витрати на проведення виконавчих дій не сплачено -підстави для зняття арешту відсутні. [PERSON] У ст.41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. За змістом ч. 1 ст. 316, ч.ч.1, 2 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. В своєму рішенні від 23 січня 2014 року по справі «East/West Alliance Limited» проти України»(остаточне 02/06/2014) Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з усталеною практикою Суду стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.\~Суд наголошує\~на тому,\~що перша\~та найбільш\~важлива вимога\~статті 1\~Першого протоколу\~до Конвенції\~полягає у\~тому,\~що будь-яке\~втручання державного\~органу у\~право на\~мирне володіння\~майном повинно\~бути законним.\~Вимога щодо\~законності у\~розумінні Конвенції\~вимагає дотримання\~відповідних положень\~національного законодавства\~та відповідності\~принципові верховенства\~права,\~що включає\~свободу від\~свавілля. Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти. ОЦІНКА СУДУ Суд відзначає, що відповідачем не було надано суду доказів, які б підтверджували, що на даний час на виконанні в Автозаводському ВДВМ м.Кременчук ГТУЮ в Полтавській області перебуває виконавче провадження із стягнення виконавчого збору та витрат, пов'язаних з організацією примусового виконання рішення, боржником в якому є [PERSON]. На переконання суду, в даному випадку арешт майна боржника не є співмірним із обмеження права власності позивача і не забезпечує виконання зобов'язань боржником. Приймаючи до уваги те, що на даний час позивач позбавлений можливості вільно володіти та розпоряджатись майном, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати суд покладає на позивача.

Outcome: approved