Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-06 00:00:00

В жовтні 2016 року позивачка звернулась до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання сина - [PERSON], [INFO], у розмірі 3 000 грн. щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи від дня пред'явлення позову до суду, також стягнути аліменти за минулий час виходячи з розміру 1 000 грн. щомісячно, за період з листопада 2013 р. по вересень 2016 р., що в загальному розмірі становить 35 000 грн., визнати незаконними дії і бездіяльність [PERSON], які полягають в свідомому нехтуванні ним свого конституційного обов?язку по утриманню неповнолітнього сина. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 21.07.2001р. по 01.12.2009р., від якого [INFO] народився син [PERSON].Відповідач свої батьківські обов?язки по утриманню та вихованню сина протягом тривалого часу не виконує, останній платіж в якості аліментів було сплачено у січні 2014 р., на прохання сина позивачки надати фінансову допомогу відповідач відмовляється, посилаючись на відсутність коштів. Відповідач та його представник позов визнали частково, посилаючись на те, що з урахуванням важкого фінансового стану в родині відповідача, стану здоров'я відповідача, відсутності будь-яких доходів, перебування на його утриманні двох малолітніх дітей від іншого шлюбу, хворої матері, непрацездатної дружини, відповідач має можливість сплачувати на утримання сина аліменти в розмірі 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, тобто 506,70грн. щомісячно. Проти позову в частині стягнення аліментів за минулий час заперечують, посилаючись на те, що позивачка не надала доказів того, що протягом 2013-2016р. вчиняла дії, спрямовані на одержання аліментів, проте відповідач ухилявся від їх сплати. Зазначають, що між сторонами існувала домовленість, відповідно до якої відповідач надав згоду на проживання сина з позивачкою за кордоном, а вона, в свою чергу, відмовилась від аліментів та забрала сина до Німеччини на одноосібне власне утримання. Проте, позивачка, дочекавшись запису в паспорті сина про вибуття на постійне місце проживання за межі України, згідно якого він зможе перетинати кордон без участі і думки батька, домовленість не виконала і подала на аліменти. 3-тя особа в судове засідання не з'явилась, просить слухати справу у відсутність її представника. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Як встановлено в судовому засіданні, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.07.2001 р. по 01.12.2009 р. /а.с. 53/. Від даного шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] /а.с. 12/. З 01.11.2013р. дитина проживає на території ФРН з позивачкою, яка з 27.06.2014р. перебуває в зареєстрованому шлюбі з громадянином ФРН /а.с. 54/, має на утриманні малолітнього сина від даного шлюбу. Сторони не досягли згоди щодо утримання свого неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України, батьки зобов?язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 184 Сімейного Кодексу України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 1 ст. 191 Сімейного Кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Згідно ч. 1 ст. 182 Сімейного Кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Враховуючи обставини, зазначені у статті 182 Сімейного Кодексу, що відповідач офіційно не працює та не має постійного заробітку /а.с. 85-87, 103-104/, має на утриманні двох малолітніх дітей від іншого шлюбу, 2012 та 2015р.р. народження /а.с. 77, 78/, дружину, яка в даний час не працює та доглядає за дитиною /а.с. 76/, стан здоров'я відповідача, який згідно медичної документації знаходиться в стані після резекції щитовидної залози /а.с. 79/, матеріальне становище позивачки, яка також в даний час доглядає за дитиною, обов'язок обох батьків утримувати дитину до досягнення повноліття, а також офіційно встановлений розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, який з01.01.2017р. для дитини від 6 до 18 років становить 1689грн., суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітнього сина у твердій грошовій сумі в розмірі 900грн. щомісячно. Твердження представника відповідачки про те, що на утриманні відповідача також знаходиться і його непрацездатна матір не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки належних доказів цього /даних про її доходи/ суду не надано. Посилання відповідача на те, що він, виходячи з розміру свого нестабільного доходу, має можливість сплачувати на утримання сина лише 506,70грн. суд до уваги не приймає, оскільки будь-яких доказів на підтвердження обсягу його доходів, наявності чи відсутності у нього рухомого та нерухомого майна, а також того, що його майновий стан та стан здоров'я є такими, що не дозволяють йому сплачувати аліменти він не надав. При цьому він не заперечував, що має в користуванні автомобіль, який використовується ним у власних потребах та потребах його сім'ї, в тому числі і для виїзду за кордон. Вимоги позивачки про стягнення аліментів за минулий час (з листопада 2013 р. по вересень 2016 р.) суд вважає необґрунтованими з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більше як за три роки. Наведена правова норма закріплює дві підстави, за одночасного існування яких допускається стягнення аліментів за минулий час - це надання позивачем доказів вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та ухилення останнього від їх сплати. Матеріали справи не містять жодних належних і допустимих доказів вжиття позивачкою заходів щодо одержання аліментів від відповідача після виїзду за кордон - з 1.11.2013р., будь-яких звернень до нього з цього приводу та ухилення останнього від їх сплати, а тому, враховуючи приписи ч. 2 ст. 191 СК України, законних підстав для задоволення позову в цій частині немає. При цьому суд враховує і той факт, що позивачка згідно пояснень її представника щороку відвідує місто Київ, де проживають її батьки, а тому мала можливість в разі відсутності згоди щодо утримання дитини навіть через представника звернутись до суду з позовом про стягнення аліментів, як це і зробила в жовтні 2016р. Також суд не знаходить підстав для задоволення вимоги щодо визнання незаконними дій і бездіяльності [PERSON], які полягають в свідомому нехтуванні ним свого конституційного обов?язку по утриманню неповнолітнього сина, оскільки відповідно до норм чинного законодавства належним способом захисту прав позивачки є стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: partial