Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-04 00:00:00

Відповідачка по справі, у судове засідання не зявилась, направила до суду заяву з проханням розглянути справу у її відсутність, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Позивач у судове засідання не зявився, направив до суду заяву з проханням розглянути справу у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання. Відповідно до ч.4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом в ході судового розгляду справи були дослідженні: копія нотаріально не посвідченого договору купівлі продажу від 12.12.2012 р., укладеного між [PERSON] та [PERSON]. про купівлю земельної ділянки площею 0,1957 га, масив ділянка № 30 на території Лиманської сільської ради; копія нотаріально посвідченого договору дарування земельної ділянки від 20.02.2008 р., реєстраційний № 477, згідно якого [PERSON] подарував [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку площею 0,1957 га, масив ділянка № 30 на території Лиманської сільської ради; копія свідоцтва про смерть [PERSON], помер 25.09.2012 р.; копія рішення Лиманської сільської ради від 25.04.1996 р. про передання [PERSON] безкоштовно у приватну власність земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства у розмірі 0,20 га на підставі ст. 6, 56 ЗК України; звіт про проведення експертної грошової оцінки вартості земельної ділянки площею 0,1957 га на території Лиманської сільської ради Ренійського району Одеської області, масив ділянки № 30, вартість 48\~397 грн. Дослідивши надані докази, судом було встановлено, що 12.12.2012 р. позивач домовився із відповідачкою про покупку земельної ділянки площею 0,1957 га, масив ділянка № 30 на території Лиманської сільської ради Ренійського району Одеської області. В той же день було укладено відповідний договір купівлі-продажу, який не було посвідчено у нотаріальному порядку. Позивач передав відповідачці гроші у розмірі 50\~000 грн., а остання передала у власність земельну ділянку. Так як, згідно законодавства, подібні договори підлягають нотаріальному посвідченню, позивач через деякий час запропонував відповідачці привести домовленість у відповідності до вимог закону, на що відповідачка відповіла, що поки не може це зробити, так як на момент укладення договору вона була власником лише ? частини земельної ділянки за договором дарування від 22.02.2008 р., іншу ? частину вона успадкувала після смерті чоловіка [PERSON], померлого 25.09.2012 р., в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадщину не оформила. Про існування обставин, що відповідачка не є власницею всієї земельної ділянки позивачу не було відомо. Враховуючи викладені обставини, що на момент укладання договору відповідачка не мала належних оформлених документів, що підтверджують її право власності і до їх оформлення не мала права відчужувати земельну ділянку, тому придбане позивачем майно було відчужено особою, яка не мала на це право. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до наступних висновків. Позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню виходячи з наступного. Згідно норм ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.\~Однак, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Згідно матеріалів справи, сторонами, при укладанні договору купівлі-продажу була досягнута угода по всіх істотних умовах: відповідачці передані гроші на суму 50\~000 грн., а позивачу обєкт нерухомості, яким позивач на теперішній час користується. Відповідно ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до\~статті 388\~цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. На підставі ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:\~було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;\~було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;\~вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.\~ Частиною 1 ст. 397 ЦК України, передбачено, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Згідно ч. 3 ст. 397 ЦК України, фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Так, позивач набув право власності на земельну ділянку площею 0,1957 га, масив ділянка № 30 на території Лиманської сільської ради, в порядку ст. 330 ЦК України, як добросовісний набувач, придбавши його у відповідачки, який вона фактично не мала права відчужувати. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно п. «б» ст. 15 Перехідних положень ЗК України, не допускається купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв). Оскільки дану земельну ділянку було безкоштовно передано [PERSON] для ведення особистого підсобного господарства у розмірі 0,20 га на підставі ст. 6, 56 ЗК України за рішенням Лиманської сільської ради від 25.04.1996 р., на дану земельну ділянку не розповсюджується мораторій на продаж землі. Підстав, які не дозволяють визнання права власності за позивачем, судом не встановлено. Таким чином, суд вважає за можливе визнати за позивачем право власності на земельну ділянку площею 0,1957 га, масив ділянка № 30 на території Лиманської сільської ради Ренійського району Одеської області. Виходячи з вищевикладеного,

Outcome: approved