Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-22 00:00:00

В жовтні 2015 року позивач звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, в обґрунтування якої зазначала, що вона є вдовою [PERSON], який загинув 19 листопада 2014 року внаслідок нещасного випадку на виробництві - ТОВ «Технологія вуглездобичі» . До настання нещасного випадку вони спільно проживали за однією адресою, перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох неповнолітніх дітей : [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] Рішенням Дзержинського міського суду від 30.09.2015 року з відповідача на її користь стягнуто одноразову допомогу в розмірі п»ятирічного заробітку загиблого 425709,60 грн., розмір якої змінений рішенням апеляційного суду Донецької області від 16 грудня 2015 року та визначено одноразову допомогу в розмірі 283889,40 грн. Оскільки вона доглядає за дитиною [PERSON] [INFO], який не досяг 8-річного віку, то вважається такою, що перебувала на утриманні свого чоловіка. Вважає, що вона та діти відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» ( в редакції на листопад 2014 року) мають право на отримання страхових виплат. Після уточнення позовних вимог відповідно до заяви від 16.06.2016 року просила : визнати факт спільного проживання з померлим ; факт перебування на його утриманні; стягнути щомісячні страхові платежі із розрахунку заробітку загиблого 4731,49 грн. в розмірі 887,16 грн. щомісячно на неї ( на період досягнення сином [PERSON] 11.12.2011 року восьмирічного віку) та на кожного із дітей ; стягнути одноразову допомогу в розмірі однорічного заробітку загиблого в розмірі 56777,88 грн. на неї та кожного із дітей; стягнути компенсацію у зв»язку з порушенням строків виплати щомісячних страхових сум по 441,81 грн. на неї та кожного із дітей. Рішенням Дзержинського міського суду від 27 травня 2016 року позов задоволено частково: встановлено факт перебування позивача та неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] на утриманні [PERSON], загиблого на виробництві 19.11.2014 року; встановлено факт спільного проживання [PERSON] до моменту його смерті з неповнолітніми дітьми [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] ; стягнуто з Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Дзержинську на користь [PERSON] щомісячну страхову виплату в розмірі 887,16 грн. на період з 19.11.2014 року до досягнення неповнолітньою дитиною [PERSON] [INFO] 8 років; стягнуто з відповідача страхову виплату на дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON]. [INFO] по 1182,87 грн. на кожного щомісячно, починаючи з 19.11.2014 року; стягнуто з відповідача на неповнолітніх [PERSON] [INFO] та [PERSON], [INFO] одноразову допомогу в розмірі річного заробітку загиблого в розмірі по 56777.88 грн. на кожного. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Додатковим рішенням цього ж суду від 30 червня 2016 року з відповідача [PERSON] виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Дзержинську стягнуто судовий збір в розмірі 2306,56 грн. В задоволенні вимог [PERSON] щодо стягнення на її користь одноразової допомоги в розмірі річного заробітку загиблого відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду ( як основне так і додаткове) змінити: стягнути з відповідача [PERSON] виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Дзержинську на її користь одноразову допомогу в розмірі річного заробітку загиблого в розмірі 56777.88 грн. ; стягнути з відповідача компенсацію втрати доходів у зв'язку з несвоєчасною їх виплатою в розмірі по 441,61 грн. на неї та кожного із дітей. Вважає, що суд безпідставно відмовив їй у стягнення одноразової допомоги на її користь у розмірі річного заробітку загиблого, на яку вона має право як особа, що перебувала на утриманні загиблого. Зазначає на те, що перебуває у відпустці по догляду за дитиною сином [PERSON] [INFO] до досягнення ним віку 8 років, не працює, самостійного доходу не має. Оскільки відповідач своєчасно не призначив їй та дітям щомісячну допомогу як особам, що перебували на утриманні загиблого по 887,16 грн. на кожного, то відповідач повинен виплатити компенсацію втраченого доходу у зв»язку с порушенням строку виплати належних сум, що складає по 441,61 грн. Крім того зазначає, що суд першої інстанції не вирішив питання про стягнення належних страхових виплат з 19.11.2014 року - дати настання страхового випадку. Відповідач [PERSON] виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Дзержинську просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині встановлення факту перебування на утриманні загиблого його дружини - позивача [PERSON] та в частині стягнення на її користь щомісячної страхової виплати в розмірі 887,126 грн. та в частині стягнення одноразової допомоги в розмірі річного заробітку загиблого 56777,88 грн. В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що статтею 33 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» ( далі Закон №1105-ХIV ) визначено, що право на отримання щомісячних страхових виплат у разі смерті потерпілого мають непрацездатні особи, які перебували на утриманні загиблого. Право на одержання такої виплати має дружина загиблого, якщо вона не працювала та доглядала дитину, яка не досягла 8-р.чного віку. Зазначає, що [PERSON] не можна вважати такою, що перебувала на утриманні загиблого, оскільки вона на час загибелі чоловіка і до теперішнього часу працює на підприємстві «Шахта Південна» апаратником хімводоочистки трудові відносини с підприємством не розірвано, перебування у відпустці по догляду за дитиною до 8 років не свідчить про розірвання трудових відносин. В частині встановлення факту спільного проживання однією сімєю [PERSON] до моменту смерті з неповнолітніми дітьми [PERSON] і [PERSON] та стягнення їм щомісячних страхових виплат кожному по 11182,87 грн. та одноразової допомоги кожному по 56777,88 грн. рішення суду сторонами не оскаржується. Позивач в судове засідання апеляційного суду не з'явилась, про розгляд справи повідомлена належним чином, в наданій апеляційному суду заяві просить справу розглянути без її участі, доводи апеляційної скарги підтримує у повному обсязі ( (вх. ЕП-4439/16 від 08.08.16 р.) Представник відповідача [PERSON] просить апеляційну скаргу позивача відхилити через її необґрунтованість та задовольнити апеляційну скаргу [PERSON] виконавчої дирекції Фонду соціального страхування, вимоги якої грунтуються на ст.. ст.. 33,34 Закону України №1105-Х1У. Викладені в апеляційній скарзі вимоги щодо скасування рішення суду в частині стягнення на користь [PERSON] одноразової допомоги 56777,88грн. не підтримує, оскільки судом першої інстанції в задоволенні цієї частини позову відмовлено і така вимога внесена в апеляційну скаргу помилково. Заслухавши доповідь судді апеляційної інстанції, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи , перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги позивача на основне і додаткове рішення задоволенню не підлягають, а апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню з наступних підстав . Статтею 309 визначено , що підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Як визначено ст. 303 ч.1 ЦПК України, апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, тому в частині стягнення сум страхового відшкодування на неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] рішення суду першої інстанції апеляційним судом не перевіряється. При розгляді справи судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] є дружиною [PERSON], який внаслідок нещасного випадку на підприємстві - ТОВ «Технологія вуглездобичі» загинув 19.11.2014 року. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON], [INFO] Позивач з неповнолітніми дітьми та чоловіком на час смерті останнього спільно проживали за адресою м. Дзержинськ (м.Торецьк), с.Кірове., вул.Юності, буд.18., кв.3 (а.с.28). На час загибелі чоловіка позивач працювала на шахті «Південна» ДП Дзержинськвугілля» та знаходилась у відпустці без збереження заробітної плати по догляду за дитиною до досягнення нею 5 років по 25.11.2016 року (а.с.21,47). Задовольняючи позов в частині визнання факту перебування позивача на утриманні загиблого та в частині стягнення щомісячного страхового відшкодування 887,16 грн., суд першої інстанції виходив з того, що позивач на час смерті свого чоловіка [PERSON] проживала з ним спільно, не працювала у зв»язку з тим, що знаходилась у відпустці без збереження заробітної плати по догляду за дитиною [PERSON] [INFO] до досягнення ним 5 років. При цьому не встановив достатніх підстав для стягнення на користь позивача одноразової допомоги в розмірі річного заробітку загиблого 56777,88 грн. З таким висновком суду першої інстанції у повному обсязі погодитись не можна . Вірно визначившись з правовою нормою, яка підлягає застосуванню, суд першої інстанції зробив суперечливі висновки щодо права позивача на отримання страхових виплат у зв»язку із смертю її чоловіка : стягнув на користь позивача щомісячне відшкодування на період до досягнення дитиною 8 річного віку та відмовив у стягнення одноразової допомоги в розмірі річного заробітку загиблого. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд. виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає не в повній мірі. Під час розгляду справи суд першої інстанції правильно встановив, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІV (далі Закон № 1105-ХІV). Як вбачається з матеріалів справи 19.11.2014 року під час виконання трудових обов»язків на підприємстві - ТОВ «Технологія вуглездобичі» загинув [PERSON] ( а.с.9, 16) - чоловік [PERSON] (а.с.23). Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 30.09.2015 року встановлено факт проживання однією сімєю [PERSON] та [PERSON] до дня його смерті та стягнуто з [PERSON] виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Дзержинську одноразову допомогу у розмірі п'ятирічного заробітку загиблого 425709.60 грн., розмір якої змінено рішенням апеляційного суду Донецької області від 30.09.2015 року, визначено одноразову допомогу 283889,40 грн. Статтею 33 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» передбачено, що у разі смерті потерпілого право на одержання щомісячних страхових виплат мають непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина померлого, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після його смерті. Відповідно до ч.3 ст. 33 вказаного закону право на одержання щомісячних страхових виплат у разі смерті потерпілого мають також дружина (чоловік) або один з батьків померлого чи інший член сім'ї, якщо він не працює та доглядає дітей, братів, сестер або онуків потерпілого, які не досягли 8-річного віку. Встановлюючи факт перебування позивача на утриманні загиблого, суд першої інстанції виходив з того, що позивач перебуває у трудових відносинах з підприємством, але не працює у зв»язку з доглядом за дитиною [PERSON], [INFO] до досягнення ним 8 років. Такий висновок суду першої інстанції є помилковим, оскільки не відповідає діючим нормам цивільного законодавства. Встановлено, [PERSON] має сина [PERSON] [INFO], батьком якого є [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про народження серія І-НО №436978 ( а.с.25). Позивач працює на «Шахті Південна» апаратником водо очистки, знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення ним 5 років по 25.11.2016 року. Виходячи з положень п.6.1 Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затвердженого Постановою Правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань від 27 квітня 2007 року № 24 одним з обов»язкових документів для призначення виплати одноразової допомоги та щомісячної страхової виплати особам, які мають на неї право, в разі смерті потерпілого є копія трудової книжки потерпілого та осіб, які мають право на страхові виплати (завірених працівником робочого органу виконавчої дирекції Фонду на підставі оригіналів або в іншому установленому законодавством порядку). Згідно трудової книжки ( а.с.21) позивач з 10.10.2005 року прийнята на «Шахту Південна» ДП «Дзержинська вугільна компанія», де працює по теперішній час апаратником хімводоочистки. Згідно довідки (а.с.47) [PERSON] перебуває у відпустці по догляду за дитиною до п»яти років з 25 листопада 2015 року 25 листопада 2016 року. Таким чином на час виникнення права на страхові виплати [PERSON] працювала. Відповідно п.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України, Міністерства праці України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58 трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п'ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню. За даними трудової книжки позивач працює. Відпустка без збереження заробітної плати, у якій перебувала [PERSON] на час виникнення спірних правовідносин, передбачена ч.6 ст.179 КЗпП України. Дана стаття міститься в главі XII КЗпП України «Праця жінок». Відповідно до ст.179 КЗпП України за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з виплатою за ці періоди допомоги відповідно до законодавства. У разі, якщо дитина потребує домашнього догляду, жінці в обов'язковому порядку надається відпустка без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку. За бажанням жінки або осіб, зазначених у частині сьомій цієї статті, у період перебування їх у відпустці для догляду за дитиною вони можуть працювати на умовах неповного робочого часу або вдома. Відповідно до ст.2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство). Іноземці та особи без громадянства, які працюють в Україні, мають право на відпустки нарівні з громадянами України. Відповідно до ч.2 ст.181 КЗпП України відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (частини третя та шоста статті 179 цього Кодексу) зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу роботи за спеціальністю. Враховуючи наведене у суду першої інстанції не було підстав для висновку про те, що [PERSON] не працює і має право на щомісячне страхове відшкодування на період догляду за дитиною віком до 8 років. За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині встановлення факту перебування [PERSON] на утриманні [PERSON] та в частині стягнення на її користь страхової виплати щомісячно в розмірі 887,16 грн. Оскільки позивач не є такою особою, що перебувала на утриманні загиблого, то у неї не виникає права на отримання одноразової допомоги у розмірі річного заробітку загиблого. Такий висновок узгоджується з положенням п.7 ст.34 ЗУ «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», в якій зазначено, що у разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку або професійного захворювання право на отримання одноразової допомоги в розмірі річного заробітку потерпілого виплачується особам, які перебували на його утриманні. Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові в частині стягнення компенсації втрати частину доходу у зв»язку з несвоєчасною виплатою страхового відшкодування. Згідно ст. Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000р. №2050 сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу. Вбачається, що відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у м. Дзержинську через відсутність належних документів ( довідки про розмір заробітної плати загиблого) не мало законних підстав для нарахування страхової виплати і це питання вирішено лише судовим рішенням від 27.05.2016 року, що оскаржується, то відмова в стягненні компенсацію через порушення строків виплати страхового відшкодування є обґрунтованою. Також необґрунтованими є доводи апеляційної скарги позивача в тій частині, що судом першої інстанції не вирішено питання про стягнення щомісячного страхового відшкодування з дати смерті потерпілого - 19.11.2014 року. Як в мотивувальній, так і в резолютивній частині рішення зазначено, що щомісячні страхові виплати підлягають стягненню на користь [PERSON] та [PERSON] по 1 182,87 грн. на кожного, починаючи з 19.11.2014 року. (а.с., а.с. 92,93). Апеляційна скарга відповідача містить вимогу скасувати рішення суду першої інстанції також і в частині стягнення [PERSON], як особі, що перебувала на утриманні загиблого, одноразової допомоги 56777,88 грн. Проте, судом першої інстанції позивачу відмовлено в задоволенні цієї частини позовних вимог, що залишилось поза увагою відповідача при складанні апеляційної скарги. За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку про відхилення апеляційних скарг позивача [PERSON] на основне та додаткове рішення суду першої інстанції, оскільки вони не містять підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права. Апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції в частині встановлення факту перебування [PERSON] на утриманні [PERSON] та в частині стягнення на її користь щомісячного страхового відшкодування 887,16 грн. підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні цієї частини позовних вимог за вказаних вище підстав.

Outcome: dismissed