Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-25 00:00:00

В жовтні 2015 року [PERSON], [PERSON] звернулися до Краматорського міського суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON] про визнання договору дарування житлового будинку недійсним. В обґрунтування позову посилалися на те, що вони є власниками домоволодіння [ADDRESS] в частках 2/3 та 1/3. Відповідач [PERSON] є їхнім сином. Крім нього в них є ще донька і син. У вказаному вище будинку позивачі проживають до теперішнього часу, іншого житла в них немає. Відповідач [PERSON] є інвалідом і житла в нього немає, тому позивачі на сімейній нараді вирішили вказаний вище будинок заповідати йому після смерті. 18.07.2008 року позивачі поїхали до нотаріуса і оформили угоду по будинку. Оскільки позивачі старі і хворі люди, а [PERSON] ще й страдає на глухоту, тому вони довіряючи сину, віддали йому документи і він спілкувався з нотаріусом, а вони тільки підписали документи. Після укладення угоди документи забрав відповідач і вони їх не бачили. Відповідач почав тримати у позивачів худобу та птицю і з кожним роком почав збільшувати їх кількість, внаслідок чого у них виникла сварка і відповідач почав виганяти їх з будинку, повідомивши, що вони тут ніхто, бо будинок належить йому. При цьому відповідач застосував до них насильство. Позивачі звернулися за правовою допомогою і в вересні 2015 року за довідкою БТІ дізналися, що вказаний вище будинок подарований. Позивачі вважають, що відповідач ввів їх в оману, тому угоду дарування будинку [ADDRESS] треба визнати недійсною, тому що відповідач не вселився в спірний будинок, не сплачував за будинок комунальні послуги і позивачі продовжують жити в цьому будинку. Вважають, що договір дарування будинку не відповідав волі позивачів, вони помилялись підписавши його, вважали, що вони склали заповіт, а не договір дарування. Також просять суд відновити позивачам строк звернення до суду, оскільки пропустили його з поважних причин, про суть угоди дізнались тільки в вересні 2015 року. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 28 квітня 2016 року позовні вимоги [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про поновлення строку позовної давності, визнання договору дарування житлового будинку недійсним задоволені. Поновлено [PERSON], [PERSON] процесуальний строк звернення до суду з позовом. Визнано недійсним договір дарування жилого будинку [ADDRESS] від 18.07.2008 року, реєстр № 1-6694, зареєстрований в 1 Краматорській ДНК, укладений між [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON], [PERSON] судові витрати за сплату судового збору в сумі 487,20 грн. З вказаним рішенням суду не погодився відповідач [PERSON] та оскаржив його в апеляційному порядку. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не повно з'ясовані обставини, що мають значення для справи; висновки суду не відповідають обставинам справи, порушені норми матеріального та процесуального права. Просить апеляційний суд скасувати рішення Краматорського міського суду Донецької області від 28 квітня 2016 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачам у задоволенні їх позову. В судове засідання апеляційного суду [PERSON] не з'явився, хоча своєчасно і належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, що підтверджується телефонограмою, зареєстрованою журналі телефонограм за № 2550 (а.с. 135). Заслухавши суддю - доповідача, вислухавши пояснення відповідача [PERSON], представника відповідача, вислухавши пояснення [PERSON], представника позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною 1 ст. 309 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Частиною 1 статті 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Відповідно до частини 2 вищевказаної статті, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Згідно з частиною 3 вищевказаної статті, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Проте, таким вимогам, рішення суду першої інстанції не відповідає. Задовольняючи позовні вимоги позивачів в повному обсязі, суд першої інстанції послався на частину 1 статті 229 ЦК України, відповідно до якої якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Проте, з даним висновком суду першої інстанції апеляційний суд не погоджується з наступних підстав. З копії договору дарування жилого будинку від 18.07.2008 року вбачається, що [PERSON], [PERSON] (Дарувальники) та [PERSON] (Обдарований), діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та пам'яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений договір (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину), уклали договір про таке: за цим договором Дарувальники передають майно у власність Обдарованого безоплатно жилий будинок, що відчужується за даним договором, розташований в [ADDRESS]. Відповідно до розділу 2 вказаного вище договору дарування, сторони домовились, що під передачею жилого будинку за цим договором вважати символічну передачу речі. Прийняття Обдарованим від Дарувальників ключів від жилого будинку свідчить про те, що передача речі відбулась. В присутності нотаріуса Дарувальники передали Обдарованому ключі від будинку. Сторони усвідомлюють, що за цим актом підтверджено передачу жилого будинку Обдарованому. Як вбачається із розділу 3 вказаного вище договору дарування, вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків договору, що укладено між сторонами, їм нотаріусом роз'яснено. Сторони підтверджують, що цей договір не має характеру уявного та удаваного правочину. Дарувальники стверджують, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального (а.с. 58). Згідно частині 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частиною 1 статті 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року передбачено, що відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилялася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Крім того, для вимог про розірвання договору дарування законодавством встановлено скорочений строк позовної давності тривалістю в один рік (ст. 728 ЦК, п. 5 ч. 2 ст. 258 ЦК). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа (тобто у даному випадку дарувальник або обдаровуваний) довідалася чи могла довідатися про порушення свого права (ч. 1 ст. 261 ЦК). Поновлюючи строк звернення до суду з позовом, суд першої інстанції врахував те, що сторони в вересні 2015 року дізналися про те, що вони 18 липня 2008 року уклали договір дарування з відповідачем. Але такий висновок не відповідає дійсності, оскільки заявники [PERSON], [PERSON] 15.07.2008 року зверталися до Краматорського міського бюро технічної реєстрації і їм було надано Витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно, який надавався для відчуження цілого жилого будинку та дворових будівель вартістю 116744 грн. (а.с. 70). Юридичним наслідком укладення договору дарування є безповоротне припинення права власності у дарувальника на майно, що є предметом даного договору, та виникнення права власності на нього у обдаровуваної особи. Тобто правовою метою договору дарування є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України від 16 березня 2016 року по справі № 6-93 цс 16, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку з цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладання договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. На момент укладення договору дарування, позивачу [PERSON] було 70 років, позивачу [PERSON] - 64 роки. Даних про те, що позивачі на момент укладення договору дарування потребували сторонній допомоги і догляду, матеріали справи не містять. Спірне житло у позивачів єдине, але як вбачається із матеріалів справи і пояснень в судовому засіданні апеляційного суду відповідача [PERSON] перешкод у проживанні позивачів відповідач не чине і не збирається чинити, як батьки мешкали у вказаному будинку, так і будуть далі мешкати, оскільки іншого житла не мають. Сварки між батьками і відповідачем [PERSON] сталися тільки в 2015 році із-за худоби, яку має відповідач [PERSON] У спірному будинку відповідач [PERSON] проживає. Враховуючи вказане вище, апеляційний суд вважає, що правових підстав для задоволення позовних вимог позивачів у суду першої інстанції не було, тому апеляційна скарга [PERSON] підлягає задоволенню, а рішення Краматорського міського суду Донецької області від 28 квітня 2016 року скасуванню.

Outcome: dismissed