Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-17 00:00:00

Відповідачі позовні вимоги визнали, щодо їх задоволення не заперечували, просили розглянути справу у їх відсутності. Позивач на задоволенні позову наполягала, просила розглянути справу без її участі. Представник третьої особи - Ренійської районної державної нотаріальної контори Головного управління юстиції в Одеській області будь-яких заперечень, додаткових заяв щодо позову не мала, просила про розгляд справи без її участі. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання. Відповідно до ч. 4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія свідоцтва про смерть [PERSON], померлого 01.05.2002р.; копія свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.10.2003р.; копія постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 15.04.2014р.; копія довідки Новосільської сільської ради Ренійського району від 11.02.2014р.; копія свідоцтва про одруження між [PERSON] та [PERSON]; копія технічного паспорту на житловий будинок по вул. Базарна, № 27, в с. Новосільське Ренійського району; копія довідки КП «РБТІ» від 03.03.2014р.; копія договору купівлі продажу від 29.11.1955р. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач у справі є дружиною нині померлого [PERSON] За життя [PERSON] належали: ? частина житлового будинку № 27 по вул. Базарна, в с. Новосільське Ренійського району та право на земельну частку (пай). Факт належності ? частини будинку [PERSON] підтверджується: копією технічного паспорту на будинок, копією договору купівлі продажу від 29.11.1955р. За життя [PERSON] належним йому майном на випадок своєї смерті не розпорядився, заповіту не залишив, 01.05.2002р. помер. Після смерті чоловіка позивача відкрилась спадщина на вищезазначене належне йому майно. У встановлений законодавством строк для прийняття спадщини після смерті чоловіка, позивачка звернулася до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом, за її зверненням було заведено спадкову справу. 07.10.2003р. позивачу було видано свідоцтво про право на спадщину за законом лише на право на земельну частку (пай). Проте, оформити право на спадщину на житловий будинок у той час було неможливо у звязку із тим, що за життя [PERSON] не була оформлена технічна документація на домоволодіння. Після смерті [PERSON] це питання вже неможливо вирішити, за визнанням права власності на житловий будинок, як на обєкт спадщини, може звернутися тільки спадкоємець. На момент смерті [PERSON] разом із ним мешкала позивачка. Після смерті чоловіка позивачка понесла витрати на поховання, виконання поминальних обрядів, успадкувала речі побуту, що залишилися від нього. По теперішній час позивачка мешкає у спадковому будинку, доглядає за ним, сплачує комунальні послуги. Відповідачі (сини померлого) спадщину не прийняли, на неї не претендують та не заперечують, щоб позивачка оформила її на своє імя. Таким чином, позивачка фактично і юридично прийняла спадщину, що залишилася після померлого чоловіка і вважає, що має всі законні підстави для визнання за нею права власності на неї, оскільки до держави вона не перейшла, відумерлою не визнана, інші спадкоємці на неї не претендують. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки її доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. Оскільки щодо позовних вимог, обставин справи сторони не заперечують, визнають їх, суд вважає, що факти, які обґрунтовують заявлені вимоги і мають значення для справи встановлені, у звязку із чим немає необхідності у підтвердженні їх доказами засобом дослідження показань свідків. Відповідно до ч. 1 п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України 2003р. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Оскільки [PERSON] помер у 2002р. (тобто до набрання чинності ЦК України 2003р.), а позивачка фактично та юридично прийняла спадщину після його смерті, данні цивільні відносини регулюються положеннями ЦК Української РСР 1963р. Відповідно до ст. 524 ЦК Української РСР 1963р. спадкування здійснюється за законом та за заповітом. Спадкування за законом має місто, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Як передбачено ч. 1 ст. 529 ЦК Української РСР 1963р. при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти, інший з подружжя та батьки померлого. Згідно вимог ст. 548 ЦК Української РСР 1963р. для набуття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина вважається належною спадкоємцю з часу відкриття спадщини. За п. 1, 2 ч.1 ст. 549 ЦК Української РСР 1963р. визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він: фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Як було встановлено судом, позивачка у справі є спадкоємицею першої черги за законом. Вона у передбачений законом строк подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини, на момент смерті [PERSON] мешкала разом із ним, отже вважається такою, що прийняла її юридично і фактично. Прийняття спадщини є фактом, яке відображає волю спадкоємця придбати майно після смерті спадкодавця. В даному випадку позивачка прийняла спадщину юридично, тобто шляхом своєчасної подачі заяви до нотконтори про прийняття спадщини, та фактично, оскільки її воля, як спадкоємиці за законом, була виражена у її діях по фактичному управлінню та володінню спадковим майном (догляд за будинком та мешкання в ньому, сплата витрат по його утриманню, зберігання відповідних документів на майно та ін.). Таким чином, позивачка прийняла спадщину в порядку п. 1, 2 ч. 1 ст. 549 ЦК Української РСР 1963р., однак, вона не мала змогу оформити прийняття спадщини та отримати відповідне свідоцтво, оскільки за життя [PERSON] не було оформлено технічну документацію, правовстановлюючий документ на житловий будинок, у звязку із чим в даний час позивачка вимушена звернутися до суду із позовом, а не до нотаріальної контори. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, суд вважає, що позивачка є субєктом набуття права власності на ? частину житлового будинку з підстав прийняття спадщини за законом в порядку п.1,2 ч.1 ст. 549 ЦК Української РСР 1963р. З урахуванням викладених позивачкою та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити вимоги позивачки щодо визнання за нею права власності на спадкове майно.

Outcome: approved