Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-16 00:00:00

В грудні 2015 року позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив зобов`язати відповідача не чинити перешкоди в спілкуванні з малолітнім сином, визначити способи участі його у вихованні останнього шляхом встановлення графіку їх побачень - кожної першої та третьої суботи місяця з 09.00 до 20.00 години та кожної другої та четвертої неділі з 09.00 до 20.00 години без присутності матері за умови повернення дитини їй в обумовлений час, при цьому із зазначенням можливості самостійного вибору місця спілкування з дитиною, крім того, просив суд засвідчити його право один раз на рік «брати» сина для спільного відпочинку, мотивуючи свої вимоги з урахуванням пояснень в судовому засіданні наступним. Так, позивач стверджує, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з травня 2014 по січень 2016, від якого народили сина - [PERSON], [INFO]. До червня 2015 року сторони проживали разом однією сім`єю в квартирі матері позивача, проте виник конфлікт, внаслідок якого відповідач забрала свої речі та сина і пішла з дому проживати до своїх батьків. Позивач зазначає, що дуже цінував сімейні відносини, близько 7 разів намагався відновити стосунки, приїзжав до відповідача, розмовляв з нею, проте, родина розпалася. Між тим, наполягає позивач, склалися доволі «напружені» стосунки у нього із самим відповідачем та її матір`ю, які мали наслідком створення йому перешкод у спілкуванні з дитиною. Позивач стверджує, що він працює, іноді розпорядок дня побудований таким чином, що «робочий час» не укладається в звичні години з 09.00 до 18.00, у вихідні дні доводиться іздити у відрядження, в той же час, коли він приходить до місця проживання відповідача із дитиною, а ця квартира належить на праві власності батькові відповідача, де також проживає мати відповідача та сестра відповідача, виникають конфлікти, оскільки йому повідомляють, що він то запізно прийшов, то не узгодив час побачення із відповідачем по телефону завчасно, то звертають увагу його на те, що слід «зачекати», що відбувається близько 2-х годин, а потім йому повідомляють про те, що «дитина вже спить» або навпаки «дитина погано себе почуває, оскільки ріжуться зубки», або відповідач не відповідає взагалі на його телефонні дзвінки, що само по собі в сукупності, як зазначає позивач, «принижує його» як батька, оскільки у нього складається враження, що відповідач таким чином маніпулює дитиною. Зважаючи на те, що син ще дуже маленький, саме така поведінка відповідача, на його думку, і є тією перешкодою, яка унеможливлює його спілкування з дитиною. Обґрунтовуючи створення перешкод саме відповідачем йому у спілкуванні з сином позивач звертає увагу на те, що відносини між сторонами з приводу виховання сина досягли тієї межі, що він змушений приходити до будинку, де проживає відповідач із сином і реєструватися в журналі відвідувань у консьєржки, щоб засвідчити сам факт того, що він має бажання бачити сина. Також на підтвердження неможливості врегулювання даного спору інакше аніж звернення до суду із цим позовом наводить факти звернення до правоохоронних органів як з його сторони, так із боку сторони відповідача. Відповідач в судовому засіданні зазначила, що цілком вітає спілкування батька із сином, проте, стверджує, що навпаки саме від нього така ініціатива не йде. Визнала, що між сторонами дійсно мав місце конфлікт влітку 2015 року, який закінчився викликом співробітників правоохоронних органів, в даному конфлікті були також задіяні мати відповідача та її сестра, крім того, про цей конфлікт знають сусіди. З приводу пропозицій і самого позивача, і служби у справах дітей скласти графік побачень позивача із сином, зазначила, що сторони ніколи не могли домовитися по даному питанню. Щодо часу, який на її думку, є можливим для спілкування батька із сином, то йому відповідає година з 17.00 до 18.00 (першої та третьої) суботи, оскільки син закінчує чергове годування о 16.30 годині, та якийсь будній день ввечері, оскільки вона має бажання виїзжати «на природу» на вихідні із дитиною, наприклад на дачу. Вважала, що по годині буде цілком достатньо два рази на тиждень для спілкування батька з дитиною, оскільки син вже «відвик» від батька, також зазначила, що таке спілкування має відбуватися виключно в її присутності. Представники сторін підтримали позиції своїх довірителів. Третя особа в судове засідання свого представника не направила, просила проводити розгляд справи за відсутності свого представника. Надала висновок про визначення способу участі батька у вихованні сина. Заслухавши сторони та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (ст.214 ЦПК України) Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України) В разі ж визнання сторонами тих чи інших обставин чи встановлення їх рішенням суду, яке набуло чинності, особа звільняється від їх доказування під час розгляду справи (ч.ч.1, 3 ст.61 ЦПК України) Судовим розглядом встановлено, що з 31.05.2014 по січень 2016 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого народили сина [PERSON], [INFO], що підтверджується відповідними свідоцтвами та рішенням про розірвання шлюбу (а.с.10-11) Сторони не заперечують той факт, що фактичні шлюбні відносини між ними були припинені в червні 2015 року. Відповідач разом із сином переїхала від позивача в квартиру свого батька за адресою [ADDRESS], де проживає та зареєстрована і на даний час разом із дитиною, доступ позивача до цієї квартири виключений інакше аніж з дозволу відповідача, її матері чи сестри. Сторони також визнали, що між ними склалися складні відносини, що вони мають труднощі у спілкуванні з приводу виховання сина і часу побачень батька з дитиною, відповідач не заперечувала той факт, що дитина до даного часу перебуває на грудному вигодовуванні, що має певний розпорядок дня, наполягала, що вона не повинна узгоджувати всупереч інтересам сина час спілкування позивача із дитиною виключно спираючись на те, коли позивачеві буде «зручно», не заперечувала і той факт, що не завжди відповідає на його телефонні дзвінки. Крім того, допитана під час розгляду справи мати відповідача засвідчила, що відносини у її доньки із позивачем дійсно «непрості», що навіть мали місце звернення до правоохоронних органів влітку 2015 року, коли позивач прийшов до них і намагався увійти в квартиру, де проживає відповідач із дитиною, щоб побачити сина, проте вони його не впустили, оскільки було вже пізно і відповідач «вкладала» дитину спати. В матеріалах справи також наявний лист Служби у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації (далі - Служба) від 02.10.2015, з якого вбачається, що за фактом чинення перешкод позивачу у спілкуванні із сином він звертався до компетентних органів, в свою чергу Служба такий факт на підставі отриманих пояснень від відповідача також визнала (а.с.13) Посилання представника відповідача на наявність рішення суду про стягнення аліментів та ймовірної заборгованості по аліментам у позивача перед відповідачем на утримання сина, довідки про наявність такої заборгованості та навпаки документи надані позивачем про відсутність такої заборгованості, чеки та квитанції про перерахування грошових коштів, судом в контексті предмету позову не враховується, оскільки звернення із таким позовом є правом відповідача і не може свідчити про те, що остання не чинить перешкод у спілкуванні батька з дитиною. Навпаки, за переконанням суду, наведені представником відповідача обставини в цій частині та доповнення самої відповідача, свідчення позивача, свідчать про те, що «майнові» відносини, пов`язані із обов`язком батьків по матеріальному забезпеченню сина вийшли на перший план по відношенню із правом і відповідно кореспондуючим обов`язком батька, який не проживає із сином приймати учать у його вихованні, та матері, з якою син мешкає, у створенні необхідних умов для цього або просто сприяння цьому процесові. Суд також враховує маленький вік дитини, ту обставину, що без дорослих, зокрема, матері - відповідача у справі, дитина не може сама виходити на вулицю, а квартира, в якій вони проживають, належить батькові відповідача, і з урахуванням встановлених взаємовідносин сторін і їх батьків, сам позивач не має вільного доступу до даної квартири, де акцентує суд увагу мешкає малолітній син, випадки «пройти» до квартири в серпні 2015 року закінчилися для позивача викликом наряду міліції. За встановлених судом обставин справи, суд приходить до висновку, що позивач дійсно має перешкоди в спілкуванні із сином. Відповідно до вимог ч.2 ст. 15 ЗУ «Про охорону дитинства» за якою, батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Відповідно до ст.ст. 157-158 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Згідно ст.159 СК України якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, другий з батьків має право звернутися в суд з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місяця його проживання тощо), місце та час їх спілкування. В окремих випадках, коли це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною в присутності іншої особи (ч.2 ст.159 СК України) Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральної Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного та гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Частиною 1 статті Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991, дата набуття чинності для України 27.09.1991) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 18 Конвенції про права дитини визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У статті 9 Конвенції про права дитини зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращім інтересам дитини. Згідно ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Із системного тлумачення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ст.ст.7, 141, 159 СК України випливає, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах держави. Пунктом 24 ППВСУ від 12.06.1998 №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» роз`яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Таким чином, законодавством України закріплено обов`язок того з батьків, хто проживає окремо, брати участь у вихованні дитини, окрім того, законодавством зобов`язано батьків вирішувати всі питання виховання дитини спільно. Законодавством також встановлений правовий механізм визначення способу участі у вихованні дитини того з батьків, який проживає окремо у випадку неможливості досягнення батьками згоди стосовно такого способу. У випадку встановлення судом перешкод з боку того з батьків з ким проживає дитина, тому з батьків, який проживає окремо, суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Відповідно до частин 4, 5 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Разом з тим орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаний в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь в її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. З представлених суду документів представником третьої особи вбачається, що відповідний висновок Службою приймався з урахуванням дослідження умов проживання дитини із матір`ю, зокрема, з`ясовано, що створені належні умови для проживання та розвитку малолітнього, аналізувалися пояснення і позивача, і відповідача, які кожний окремо не заперечували той факт, що погодити графік спілкування батька з дитиною вони не можуть, а також факт визначення місця проживання дитини із відповідачем, визначений розпорядженням Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 28.01.2016 №62. Служба рекомендує встановити графік спілкування позивача із сином щомісяця першої та третьої суботи з 16.00 до 17.00 години, другої та четвертої неділі з 10.30 до 11.30 години (а.с.29-30) В той же час, вирішуючи дане питання суд враховує як бажання батька бачити свого сина якомога більше, приймати безпосередню та активну участь у його вихованні, спілкуватися із ним, так і пояснення матері, що дитина дуже маленька і спілкування із батьком, якого син «не досить часто» бачить, за відсутності матері може завдати шкоди дитині, оскільки протягом останнього часу їх спілкування було мінімальним, також зайнятість батька на роботі, побажання матері щодо часу такого спілкування з урахуванням режиму дня дитини, прохання відповідача перенести час побачень з неділі на будь-який інший день тижня, та приходить до висновку про необхідність встановлення іншого відмінного від того, що рекомендований Службою графіку побачень батька з дитиною, а саме з 17.00 до 19.00 години кожної першої та третьої суботи та з 19.00 до 21.00 години кожної другої та четвертої середи місяця в присутності матері [PERSON] за її місцем проживання та реєстрації [ADDRESS], щоб зміна місця перебування, до якого звикла дитина, не завдала їй шкоди. Саме такий спосіб участі батька у вихованні сина суд вважає сприятиме налагоджуванню відносин між батьком і малолітнім сином та відповідатиме їх інтересам. Також суд вважає необхідним зазначити, що відновлення стосунків батька та дитини не повинно різко вплинути на зміну сталого способу життя дитини з переїздами до місця проживання батька, навіть і тимчасового, відпочинку з батьком. При цьому батько не позбавлений можливості за наявності відновлення стосунків з дитиною, віку та інтересів та можливостей батьків знову порушити питання про можливість спілкування з дитиною збільшивши час такого спілкування і визначивши інше місце, в тому числі його проживання. Встановлений судом графік не є остаточним. Щодо решти вимог, як то зобов`язання відповідача не ігнорувати види комунікацій зв`язку, то вони не ґрунтуються на положеннях діючого законодавства та задоволенню не підлягають. Також з урахуванням редакції останньої вимоги «один раз на рік позивач матиме право брати сина для спільного відпочинку, попередньо узгодивши це з відповідачем», то суд вважає за необхідне звернути увагу позивача на те, що саме таке право прямо передбачено нормами діючого законодавства, і на даний час будь-якого спору з цього приводу не існує, оскільки самі сторони під час розгляду справи не зазначали про те, що це питання взагалі ними вирішувалося. В розумінні ЦПК України ця вимога як була зазначена неконкретно, так і залишилася таковою протягом усього часу розгляду справи, що позбавляє суд згідно ч.1 ст.11 ЦПК України вирішувати її по суті. Однак, суд знову акцентує увагу позивача на вік дитини і той звичний для неї в даному віці уклад життя та потреби перебувати разом із матір`ю. На підставі викладеного та

Outcome: partial