Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-24 00:00:00

Відповідачі позовні вимоги визнали, не заперечували проти задоволення позовних вимог, просили розглянути справу у їх відсутності. Позивач на заявлених вимогах наполягала, просила про розгляд справи без її участі. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання. Відповідно до ч.4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія свідоцтва про народження [PERSON]; копія нотаріально посвідченого договору міни домоволодіння № 441 від 18.02.1974 р.; копія свідоцтва про смерть [PERSON], померлого 17.11.2000р.; копія домової книги (розділ прописка); копія технічного паспорту на житловий будинок № 146 по вул. Дунайська в м. Рені; копія постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 12.03.2015р. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач [PERSON] є донькою нині померлого [PERSON] За життя [PERSON] належав житловий будинок із надвірними спорудами, розташований за адресою: м. Рені, вул. Дунайська, 146. За життя [PERSON] належним йому майном на випадок своєї смерті не розпорядився, заповіту не залишив, 17.11.2000р. помер. Після смерті батька позивачки відкрилась спадщина на вищезазначене майно. У встановлений законодавством строк для прийняття спадщини після смерті [PERSON], позивач до Ренійської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом не звертався. Проте, навіть у випадку своєчасного звернення позивача за прийняттям спадщини, оформити її було б неможливо у звязку із тим, що за життя [PERSON] не було оформлено та видано свідоцтво про право власності на вищевказаний житловий будинок. Треба додати, що технічний паспорт на житловий будинок був виготовлений вже після смерті спадкодавця. 12.03.2015р. позивач звернулася до Ренійської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак їй було відмовлено, у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на вказаний житловий будинок (документ, реєстрацію якого було проведено в Єдиному державному реєстрі прав власності на нерухоме майно), про що нотаріусом винесено відповідну постанову від 12.03.2015р. Після смерті [PERSON] це питання вже неможливо вирішити, за визнанням права власності на житловий будинок, як на обєкт спадщини, може звернутися тільки спадкоємець. На момент смерті [PERSON] разом із ним мешкала його донька, позивачка у справі. Відповідачі [PERSON], [PERSON] є рідними сестрами позивачки та спадкоємицми першої черги за законом, однак, вони на спадщину після смерті батька не претендують, із заявою про її прийняття до нотаріуса не зверталися, не заперечують, щоб позивачка оформила на себе право власності на спадковий будинок після смерті батька. Таким чином, позивачка фактично прийняла спадщину, що залишилася після померлого батька, і вважає, що має всі законні підстави для визнання за нею права власності на неї, оскільки до держави вона не перейшла, відумерлою не визнана, інші спадкоємці відмовилися від спадщини на користь позивача. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки її доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. Оскільки щодо позовних вимог, обставин справи сторони не заперечують, визнають їх, суд вважає, що факти, які обґрунтовують заявлені вимоги і мають значення для справи встановлені, у звязку із чим немає необхідності у підтвердженні їх доказами засобом дослідження показань свідків. Відповідно до ч. 1 п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України 2003р. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Оскільки [PERSON] помер у 2000р. (тобто до набрання чинності ЦК України 2003р.), а позивач фактично прийняв спадщину після його смерті, данні цивільні відносини регулюються положеннями ЦК Української РСР 1963р. Відповідно до ст. 524 ЦК Української РСР 1963р. спадкування здійснюється за законом та за заповітом. Спадкування за законом має місто, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Як передбачено ч. 1 ст. 529 ЦК Української РСР 1963р. при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти, інший з подружжя та батьки померлого. Згідно вимог ст. 548 ЦК Української РСР 1963р. для набуття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина вважається належною спадкоємцю з часу відкриття спадщини. За п. 1 ч.1 ст. 549 ЦК Української РСР 1963р. визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, причому ці дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Як було встановлено судом, позивачка у справі є спадкоємцем першої черги за законом. Вона у передбачений законом строк не подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини, однак на момент смерті [PERSON] мешкала разом із ним, отже вважається такою, що прийняла її фактично. Прийняття спадщини є фактом, який відображає волю спадкоємця придбати майно після смерті спадкодавця. В даному випадку позивач прийняла спадщину фактично, оскільки її воля, як спадкоємця за законом, була виражена у її діях по фактичному управлінню та володінню спадковим майном (догляд та проживання у будинку, сплата витрат по його утриманню, зберігання відповідних документів на майно та ін.). Таким чином, позивач прийняла спадщину в порядку п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК Української РСР 1963р., однак, вона не має змоги звернутися за оформленням прийняття спадщини та отриманням відповідного свідоцтва, оскільки за життя [PERSON] не було проведено реєстрацію в Єдиному реєстрі прав власності на нерухоме майно та отримано відповідний документ, у звязку із чим в даний час позивач вимушена звернутися до суду із позовом, а не до нотаріальної контори. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, суд вважає, що позивач є субєктом набуття права власності на житловий будинок з підстав прийняття спадщини за законом в порядку п.1 ч.1 ст. 549 ЦК Української РСР 1963р. З урахуванням викладених позивачем та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити вимоги позивача щодо визнання за нею права власності на спадкове майно.

Outcome: approved