Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-27 00:00:00

Відповідач позовні вимоги визнав, щодо їх задоволення не заперечував, просив розглянути справу у його відсутності. Позивачка, її представник [PERSON], на задоволенні позову наполягали. Позивачка просила про розгляд справи без її участі. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.06.2010р.; копія витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 02.06.2010р.; копія витягу про державну реєстрацію права на нерухомість від 25.10.2010р.; копія свідоцтва про право власності на нерухоме майно-земельну ділянку від 15.01.2015р.; копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на земельну ділянку; копія акту прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 10.10.2014р.; копія витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 21.10.2014р. із кадастровим планом земельної ділянки; копія технічного паспорту на житловий будинок із надвірними спорудами, розташований по вул.Північна, 38 в м.Рені; копія договору дарування від 25.08.2010р.; копія рішення виконкому Ренійської міськради від 13.03.1975р. про надання дозволу на будівництво нового житлового будинку; копія звіту про проведення незалежної оцінки вартості житлового будинку від 02.06.2017р. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивачка [PERSON] звернулася до суду із вищезгаданими вимогами до відповідача [PERSON], зазначивши, що 25.08.2010 р. між нею та [PERSON] була досягнута домовленість про дарування належного йому житлового будинку із надвірними спорудами, розташованого по вул.Північна, № 38 в м. Рені Одеської області, і земельної ділянки площею 0,0625 га, виділеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). 25.08.2010р. сторони уклали між собою відповідний письмовий договір. В той же день відповідач передав документи на житловий будинок із надвірними спорудами та на земельну ділянку, а позивачка прийняла у дар обєкт нерухомості та земельну ділянку. У майбутньому відповідач пообіцяв позивачці засвідчити договір дарування нерухомості та земельної ділянки в нотаріальному порядку. Після вчинення правочину позивачка організувала догляд за придбаною нерухомістю та земельною ділянкою, сплачує всі необхідні комунальні платежі. З метою нотаріального засвідчення правочину позивачка неодноразово зверталася до відповідача, однак [PERSON] від посвідчення договору ухилявся, на прохання позивачки про зустріч не реагував, мотивуючи нестачею вільного часу, матеріальними труднощами та ін. При зверненні до відповідних органів із питанням про переоформлення документації на житловий будинок та земельну ділянку на себе, позивачці було розяснено, що зробити це неможливо, оскільки у сторін відсутній правовстановлюючий, належним чином завірений документ на доказ вчинення правочину. Враховуючи вищенаведене, позивачка вимушена була звернутися із позовом до суду. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки обґрунтовані і підлягають задоволенню, виходячи з наступного. За ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно : було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Також не підлягає віндикації майно, що було продане набувачу у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Відповідно до ч.3 ст. 388 ЦК України майно набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, може бути витребуване в усіх випадках. Згідно із ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України, майно не може бути витребуване у нього. Згідно ст. 397 ЦК України, володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Право володіння чужим майном може належати одночасно двом або більше особам. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Враховуючи вищевикладені засади законодавства, сторона у справі позивачка [PERSON] є добросовісним набувачем, оскільки на час укладення письмової угоди про дарування житлового будинку із надвірними спорудами, розташованого по вул.Північна, № 38 в м.Рені, і присадибної земельної ділянки вона не знала і не могла знати про те, що [PERSON] не мав права на відчуження нерухомості, у звязку із тим, що він на той час належним чином не оформив право власності на нерухоме майно та на земельну ділянку (не зареєстрував їх належним чином у відповідних органах). Отже, вбачаються правові підстави для набуття позивачкою права власності не тільки на вищевказану нерухомість, як добросовісним набувачем, так і на присадибну земельну ділянку, на якій розташована нерухомість. Крім того, як вже зазначалося вище, між позивачкою та відповідачем була досягнута домовленість про дарування нерухомості та земельної ділянки, згідно якої відповідач [PERSON] подарував, а позивачка прийняла у дар житловий будинок із надвірними спорудами по вул. Північна, № 38 в м. Рені та земельну ділянку. 25.08.2010 р. відповідач передав позивачці наявні в нього документи на житловий будинок і на земельну ділянку, на якій він розташований, позивачка прийняла обєкти дарування в натурі та документи на них. Оскільки на момент укладення угоди сторони не мали змоги засвідчити договір нотаріально, вони домовилися зробити це згодом. Оскільки це виявилося неможливим, позивачка звернулася до суду із відповідним позовом. Ст. 40 Земельного кодексу України встановлено, що громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму\~безоплатної передачі\~громадяни можуть набувати у власність\~земельні ділянки\~для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами. Відповідно до\~статті 120 Земельного кодексу України \~у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Виходячи із вищенаведеного, угода (правочин) між сторонами відбулася, вона виконана в повному обсязі, нею були припиненні обовязки відповідача щодо житлового будинку та земельної ділянки та встановленні права на нерухомість і земельну ділянку у позивачки як добросовісного набувача, тому є правові підстави визнати право власності на житловий будинок і земельну ділянку площею 0,0625 га, виділену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за позивачкою як добросовісним набувачем.

Outcome: approved