Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-16 00:00:00

В грудні 2014 року позивач звернувся до суду із позовною вимогою позбавити колишню дружину відповідача у справі батьківських прав по відношенню до двох неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Позов обґрунтований ухиленням матері від виконання обовязків по вихованню та утриманню дітей. З відкриттям провадження у справі, декілька раз змінивши предмет заявлених позовних вимог (а.с. 22,28, 30,31,78), [PERSON] звернувся до суду з остаточною вимогою, якою місце проживання сина [PERSON] проси визначити з ним, доньку [PERSON] - залишити проживати з відповідачем. Заявлені вимоги в судовому засіданні обгрунтував необхідністю «визначеності меж відповідальності кожного з батьків». Відповідач позов не визнала. В інтересах дітей, заради збереження їх психологічного здоровя та прихильності один до одного вважає недоцільним їх «розділення» між батьками. Представник органу опіки та піклування залишила вирішення спору на розсуд суду. Прокурор просила відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, думки обох дітей, дослідивши матеріали справи, суд встанови наступне: Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 15 жовтня 2004 року до 21 вересня 2010 року (а.с. 5). Від шлюбу мають двох малолітніх дітей - доньку [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO] (а.с. 4). Після розлучення сторони проживають окремо. Позивач працює (а.с. 6), має іншу сімю, на даний час разом із сімєю /складом 4 особи/ проживає в однокімнатній квартирі, що належить на праві власності його матері (а.с. 53). Санітарно-гігієнічні умови в квартирі, згідно з актом обстеження, є належними (а.с. 51). Відповідач мешкає в приватному будинку в с. Низи, що належить на праві власності її бабі по материній лінії. Має окрему кімнату, для виховання та розвитку дітей, згідно з актом обстеження створено належні умови (а.с. 86). Після розлучення сторони не можуть досягти згоди щодо участі кожного з батьків у вихованні дітей - взаємовідносини колишнього подружжя мають досить конфліктне забарвлення (а.с. 42-47), а спірні питання, які щоразу, як правило, починаючи з 2010 року ініціювались самим позивачем, неодноразово ставали предметом розгляду органу опіки та піклування Комсомольської міської ради (а.с. 39,45,56-57,63-64,87-89). З травня місяця 2015 року донька проживає з мамою, син з батьком. Обгрунтовуючи заявлені вимоги, позивач, згідно з його поясненнями, з метою уникнення конфліктів з колишньою дружиною, посилаючись на необхідність визначеності меж відповідальності кожного з батьків, маючи намір в майбутньому змінити власне місце проживання з виїздом за межі Комсомольська, на підтвердження заявлених вимог надає суду письмові докази (а.с. 6-8,48-50) - власні характеризуючі дані та психолого-педагогічні характеристики відносно дітей, які за його посиланням є свідченням обґрунтованості заявлених позовних вимог. Водночас, як пояснила суду допитана в якості спеціаліста психолог Центру соціально психологічної реабілітації дітей у м. Комсомольську [PERSON], дисгармонія подружніх стосунків негативно відобразилась на розвитку та вихованні дітей. Діти, догоджаючи батьку, висловлюють позицію, яку він бажає від них почути називають маму [PERSON], зазначають про те, що не сумують за мамою та один за одним. В такий спосіб діти штучно обирають для себе певну психологічну захищеність. Ситуація між батьками створює потенційну загрозу наслідування моделі поведінки батьків дітьми. Роздільне проживання дітей, на думку психолога знизить можливість вільного спілкування між ними, негативно вплине на їх подальші взаємини та психічний стан загалом. Проте, іншої думки і як наслідок відповідного висновку підтримується орган опіки та піклування виконкому Комсомольської міської ради (а.с. 87-89), з огляду на що вважає за доцільне місце проживання сина визначити з батьком, а доньки з матірю. Оцінюючи згаданий висновок, як один із доказів по справі, що не має наперед визначеної сили, та яким встановлено факт неодноразового, розєднаного проживання дітей а також відсутності спору між батьками та фактичного визначення ними місця проживання кожної дитини, суд, аналізуючи його зміст, вважає, що висновок було надано без врахування дійсного характеру взаємовідносин сторін, та не встановлено наявність спору між батьками. За переконанням суду, причиною спору між сторонами, і як наслідок наявності позову в суді, є вкрай складні відносини між колишнім подружжям, заручником яких, з обопільної вини батьків, стають їх діти. На думку суду, в даному випадку позовні вимоги [PERSON] /з огляду на чисельність здійснених ним під час судового провадження змін предмету позову/ є нічим іншим, як спробою маніпулювання дітьми заради забезпечення власного спокою та «розмежування відповідальності між батьками», оскільки, як він сам зазначив суду, з кожним візитом доньки в його оселю, «все псується», що дає суду підставу зробити висновок про тне, що позов для [PERSON] обґрунтований більше його власними інтересами, ніж інтересами дітей. Отже, провівши аналіз представлених по справі доказів з огляду на законодавчо закріплену процедуру щодо рівності прав сторін на подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, суд, виходячи насамперед із інтересів дітей, враховуючи їх думки, приймаючи до уваги положення ст.155 СК України, відповідно до якої здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини, суд, за відсутності даних, які б свідчили про доцільність «розділення» дітей між батьками та наявність для того беззаперечних підстав, які б були зумовлені виключно інтересами цих дітей, попри бажання позивача визначити межі відповідальності кожного з батьків та отримати для себе «незрозумілі гарантії», вважає позов необґрунтованим, а обставини, якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги, недоведеними. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed