Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-05 00:00:00

В вересні 2017 року позивачка звернулась до суду з вказаними позовними вимогами. В обґрунтування позову вказала, що за весь час цивільного шлюбу з січня 2008 року, а з 10 січня 2011 по травень 2017 року у зареєстрованому шлюбі, вона як дружина відповідача проживала за адресом: Донецька область, м. Маріуполь, проїзд Аральський, б. 2. При цьому вона сплачувала житлово-комунальні послуги щомісячно до 20.06.2017 року. 20.06.2017 року відповідач, шляхом встановлення замка на вхідну хвіртку у двір до прибудинкової території та виразного замка всередині вхідної двері у ? частки житла належної відповідачу, зробив неможливим користування позивачкою вказаним житловим будинком. Позивачка вважає, що відповідач перешкоджає її законному вселенню та проживанню на законних підставах, передбачених: 1.Ст. 64 Житлового кодексу Української РСР члени сімї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть обовязки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сімї наймача належать дружина наймача … Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обовязки, як наймач та члени його сімї. 2.Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 року № 1706 щодо права на безпечні умови життя і здоровя та інші права людини і громадянина, визначені Конституцією та законами України. Згідно довідки від 14 серпня 2015 року № [NUMBER] про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення, продовженої 22.02.2017 року безстроково, місце перебування позивачки зареєстровано за адресом: м. Маріуполь, проїзд Аральський б. 2. Позивачка вказує, що відповідач порушив вимоги ст. 64, ч.2 ст. 65, ч. 4 ст. 9, ч. 3 ст. 109 Житлового кодексу Української РСР, та просила суд вселити її в ? частку житлового будинку, розташованого за адресою: м. Маріуполь, проїзд Аральський, б. 2; зобовязати відповідача усунути перешкоди шляхом встановлення попередніх замків; зобовязати відповідача не чинити перешкоди у вселені, проживанні та користуванні ? часткою житлового будинку за адресою: м. Маріуполь, проїзд Аральський б. 2. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, надали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, просили позовну заяву задовольнити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] проти позову заперечували. Відповідач [PERSON] надав суду заперечення на позовну заяву в яких вказав, що 02.06.2017 року Приморським районним судом м. Маріуполя шлюб з [PERSON] був розірваний, ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 27 червня 2017 року апеляційна скарга [PERSON] залишена без задоволення. Спільне господарство з позивачкою не ведеться з квітня 2016 року, фактичні шлюбні відносини припинені, сторони з того часу проживають окремо. Він придбав будинок № 2/4 по проїзду Аральському у 2003 році. Проживав в цьому будинку з моменту його придбання і до закінчення фактичних сімейних відношень у квітні 2016 року, після офіційного розлучення з позивачкою знову проживає в ньому, разом з жінкою з якою має намір утворити сімю. Він не бажає щоб позивачка проживала в його будинку. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, встановивши обставини і визначені до них правовідносини, приходить до наступного. Згідно свідоцтва про шлюб серія 1-НО №236164, виданого виконкомом Красноармійської сільської ради, Новоазовського району Донецької області 10.01.2011 року, [PERSON] та [PERSON] одружились 10.01.2011 року, актовий запис №1. Після реєстрації одруження присвоєно прізвище чоловікові [PERSON], дружині [PERSON] (а.с.4). Відповідно до договору купівлі-продажу від 04.12.2013 року [PERSON] купив у [PERSON] 12/25 частки житлового будинку, який розташований за адресом: м. Маріуполь, проїзд Аральський, будинок 2/4. (а.с.27-28) Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державному реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна житловий будинок № 2/4 по проїзду Аральському м. Маріуполі належить на праві приватної власності [PERSON]С.(а.с. 29-30) Згідно з інформацією № 06-1226 від 22.09.2017 року наданою інспектором відділу Департаменту адміністративних послуг [PERSON] за адресом м. Маріуполь, проїзд Аральський б. 2/4 зареєстровано дві особи: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 30). Відповідно до рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 02.06.2017 року, наданого відповідачем з Єдиного реєстру судових рішень, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Позивачка та її представник не заперечували цього факту. (а.с. 22-23) Як вбачається з копії ухвали Апеляційного суду Донецької області від 27.06.2017 року наданого відповідачем з Єдиного реєстру судових рішень, апеляційна скарга [PERSON] на рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 02.06.2017 року залишена без задоволення. Позивачка та її представник не заперечували цього факту. (а.с. 24-26) Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На порушення своїх обовязків, передбаченого ст. 10 ЦПК України, позивачка [PERSON] та її представник [PERSON], щодо доведення підстави свого позову, не довели тих обставин, на які вони посилались у своїх вимогах. За нормами міжнародного права, зокрема ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав і основних свобод людини: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як у громадських інтересах і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Аналогічні виводи викладені у правовій позиції Верховного Суду України у справі № 6-709 цс-16 від 13.11.2013р., яка є обовязковою для всіх суддів України у застосуванні одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах. Аналізуючи вищенаведені норми законодавства, суд приходить до висновку, що дії позивачки, які виразились у вимозі вселення в ? будинку № 2/4 по проїзду Аральському у м. Маріуполі, порушують права відповідача, закріплені в ст. ст. 317,383 ЦК України, ст. 150 ЖК України, щодо користування належним йому майном і ці права мають бути захищені судом шляхом відмови позивачки у задоволені позову. Також суд не бере до уваги доводи позивачки та її представника щодо наявності довідки від 14 серпня 2015 року № [NUMBER] про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення, яка надає право позивачці користування будинком 2/4 по проїзду Аральському у м. Маріуполі. Відповідно до частини 2 ст. 1 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509: Довідка є документом, який видається громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, які постійно проживають на території України і переміщуються з тимчасово окупованої території або району проведення антитерористичної операції. Таким чином, вказаний документ є документом обліку осіб які переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції та не надає його власнику жодного права користування та розпорядження майном за місцем її фактичного перебування. З огляду на це, правових підстав для задоволення позову про вселення позивачки, судом при розгляді справи не встановлено, а тому у його задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed