Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-26 00:00:00

В грудні 2013 року [PERSON] звернулась з позовом до суду в інтересах свого неповнолітнього сина [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту складеного на ім'я останньої [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Боровик О.В. 19.04.2012 та зареєстрований за №186 - недійсним. В своїх вимогах [PERSON] вважала, що на момент складання вказаного заповіту, а саме станом на 19.04.2012 року (дата складання заповіту) [PERSON] не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Представник позивача [PERSON] у судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги [PERSON] в інтересах [PERSON] просив задовольнити в повному обсязі. [PERSON] будучи належним чином повідомлена про день час і місце розгляду справи по суті, у судове засідання не з'явилась по невідомим суду причинам. Приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Боровик О.В. будучи належним чином повідомлена про день час і місце розгляду справи по суті, до суду не з'явилась, про причини неявки не повідомила. Представник третьої особи органу опіки та піклування Октябрської районної у м. Полтава ради в судове засідання не з»явилася , попередньо надіславши до суди заяву в якій просить розглядати справу без участі представника та прийняти рішення, яке буде відповідати якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, надавши оцінку зібраним по справі доказам в їх сукупності, приходить до висновку про правомірність заявлених позовних вимог та необхідність їх задоволення в повному обсязі з огляду на наступне. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] (свідоцтво про смерть [NUMBER]) ( а. с. 12 ), що мешкав за адресою [ADDRESS]. Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді частини квартири за вказаною адресою, яка належала останньому відповідно до свідоцтва на право власності на житло виданого відділом приватизації житла Управління житлово-комунального господарства Полтавського міськвиконкому 16.04.1993 року ( а. с. 16 ). В листопаді 2013 року позивачка в інтересах свого неповнолітнього сина [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Сидоренко В.І. з заявою про прийняття спадщини, де їй стало відомо, що померлим [PERSON] 19.04.2012 року складений заповіт на користь [PERSON], 19.04.2012 року посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Боровик О.В., що і стало підставою для звернення до суду ( а. с. 15 ). У відповідності до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Згідно ст. 145 ЦПК України призначення експертизи є обов'язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи є обов'язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: - характер і ступінь ушкодження здоров`я; - психічний стан особи; - вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 18 постанови «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року, суд визнає заповіт недійсним за позовом заінтересованої особи, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (стаття 145 ЦПК). З огляду на п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Тобто підставою для визнання правочину недійсним за ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року, прийнятій за результатами розгляду справи № 6-9цс12, що відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Ухвалою суду від07.02.2014 року у справі призначено посмертну судово-психіатричну експертизу. Згідно акту судово-психіатричної експертизи від 18.08.2014 року № 413 [PERSON], [INFO], на час складання ним заповіту на ім»я [PERSON], 19.04.2012 року виявляв ознаки психічного розладу у вигляді судинної (атеросклеротичної ) деменції, ускладненої соматогенно обумовленим астенчним синдромом. Наявний у [PERSON] психічний розлад під час складання ним заповіту 19.04.2012 року позбавляв можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними ( а. с. 167-177). Судом задоволено клопотання представника відповідача у справі [PERSON] про проведення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи, від проведення якої остання в подальшому відмовилася надавши до суду відповідну заяву (а.с.228-230,232, 265). Відповідно до правил ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57- 60 ЦПК України. Згідно з ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ст. 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів і висновків експертів. За змістом ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч. 3 ст. 212 ЦПК України). Відповідно ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved