Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-04 00:00:00

В жовтні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, у якому просив суд: визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] , загальною площею 75,9 м2, житловою площею 39,3 м2; визнати за [PERSON] право власності на Ѕ ідеальну частину в квартирі [ADDRESS] , загальною площею 75,9 м2, житловою площею 39,3 м2; визнати за [PERSON] право власності на Ѕ ідеальну частину в квартирі [ADDRESS] , загальною площею 75,9 м2, житловою площею 39,3 м2, а також стягнути з відповідачки судові витрати. Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони з 24.09.1996 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який між ними було розірвано на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10.11.2016 року. Під час сумісного проживання у 2006 році сторони придбали квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу. За спільною згодою подружжя договір купівлі-продажу квартири було оформлено на дружину [PERSON] З моменту придбання квартири і по теперішній час позивач зареєстрований у вищевказаній квартирі, однак після розірвання шлюбу сторони не дійшли спільної згоди щодо поділу спільної квартири. У зв`язку з цим, позивач змушений орендувати житло понад три роки та сплачувати комунальні платежі, що становить близько 5000 грн. на місяць. На даний момент у спірній квартирі проживає колишня дружина та дочка. Позивач вважає, що має право на Ѕ частку вказаної квартири, тому звернувся з даним позовом до суду. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Ковальчук Ж.В. позовні вимоги підтримала в повному обсязі, надала пояснення аналогічні змісту позовної заяви, просила позов задовольнити в повному обсязі. Суду пояснила, що сторони перебували у шлюбі і за час спільного проживання була придбана квартира, яка зареєстрована на ім`я відповідачки [PERSON] На момент купівлі спірної квартири сторони проживали в Ізраїлі . Позивач з 2015 року винаймає житло, оскільки у нього відсутні кошти для купівлі іншого житла. Представник відповідача - адвокат Цвєтков О.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив в позові відмовити, оскільки придбана відповідачкою [PERSON] спірна квартира є кооперативною, внаслідок пайової участі в будівництві будинку за особисті кошти її батьків (подаровані їй). Крім того, позивач не приймає участі в утриманні та обслуговуванні спірного майна. Відповідачка [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнала. Суду пояснила, що до одруження позивач проживав разом зі своєю матір`ю в квартирі по [ADDRESS] . Після одруження сторони вирішили разом із матір`ю позивача переїхати до Ізраїлю на постійне місце проживання. Але мати позивача померла, тому після її смерті позивач продав квартиру своєї матері в м . Вінниці і вони сім`єю виїхали до Ізраїлю на постійне місце проживання. Там вони купили квартиру в кредит. Працювали обоє на різних роботах, зокрема, позивач працював на заводі. Проживаючи в Ізраїлі стосунки між сторонами стали погіршуватися, оскільки позивач щодня після роботи вживав алкогольні напої. Сімейне життя з позивачем для відповідачки стало нестерпним і вона вирішила повернутися в Україну з дітьми. Для цього вона попросила своїх батьків і брата допомогти підшукати для придбання нею квартири в м. Вінниці , а також позичити гроші для купівлі квартири у друзів їх сім`ї. Приїхавши в Україну на тиждень, відповідачка визначилися із квартирою, яка їй сподобалася (спірна квартира) і батько відповідачки позичив близько 20 000 доларів США у [PERSON] - бабусі куми відповідачки [PERSON] . Відповідачка разом із своїм батьком їздила в Ярмолинці для внесення у бухгалтерію підприємства забудовника коштів за дану квартиру. Згодом відповідачка разом із дітьми повернулася в м. Вінницю, а потім приїхав і позивач та вони всі разом проживали в даній квартирі. Позивач продав квартиру в Ізраїлі. Відповідачка мала надію, що стосунки із позивачем налагодяться, однак нічого не змінилося, відповідач вживав алкогольні напої, матеріально не забезпечував сім`ю, зраджував. В 2015 році позивач став проживати окремо, а потім в 2016 році звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу. В свою чергу відповідачка звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання доньки. Відповідачка [PERSON] вважає, що спірна квартира не підлягає поділу, оскільки кошти на придбання даної квартири позивач не надавав. Свідок [PERSON] суду пояснив, що з позивачем [PERSON] знайомий з дитинства, а зі сторонами перебуває у дружніх відносинах. До одруження позивач проживав разом з матір`ю в квартирі по [ADDRESS] та працював. Позивач мав намір зі своєю матір`ю та сім`єю виїхати до Ізраїлю на постійне місце проживання, однак мати померла. Продавши після смерті матері квартиру, позивач з сім`єю виїхали до Ізраїлю , де купили квартиру в кредит. Там позивач працював офіційно на шкідливій роботі, однак на якій саме невідомо. В подальшому позивач з сім`єю повернувся в Україну і сторони купили спірну квартиру. Після повернення позивач працював на таксі, а де працювала дружина позивача свідку невідомо. Також зазначив, що сторони перебували у гарних відносинах, були хорошею сім`єю, про причини розпаду сім`ї позивача свідку нічого не відомо. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він працював з позивачем у Вінницькому таксопарку в період з 1986 року по 1991 рік. До шлюбу позивач проживав в квартирі батьків в районі Вишеньки. Позивач є гарним сім`янином, дуже добре відносився до прийомної доньки, сплачував за її навчання. Позивач виїжджав з сім`єю до Ізраїлю , де спочатку винаймали квартиру, а потім взяли кредит і купили квартиру. Зі слів [PERSON] йому відомо, що позивач працював сталеваром на підприємстві «Фольксваген Груп», а в подальшому майстром цеху. Причиною повернення в Україну було те, що дружина позивача злякалася війни в Ізраїлі . Продавши квартиру в Ізраїлі, про що постійно шкодував позивач, вони купили квартиру у м . Вінниці і проживали однією сім`єю. Позивач працював на ринку, продавав резину. Вже протягом чотирьох років позивач винаймає квартиру по [ADDRESS] . Свідок [PERSON] , який є рідним братом відповідачки [PERSON] , суду пояснив, що позивач [PERSON] після смерті своєї матері продав квартиру в районі Вишеньки. Після чого відповідачка і позивач разом із дітьми переїхали до Ізраїлю на постійне місце проживання. На той час у них були гарні відносини, вони працювали на різних заводах та проживали в квартирі, яку придбали в кредит, але в подальшому продали. Одного разу його сестра - відповідачка [PERSON] подзвонила та попросила підшукати їй квартиру у м. Вінниці, тому він з батьком дали оголошення про пошук квартири. Коли [PERSON] приїхала на тиждень до м. Вінниці, вона визначилась щодо квартири, яка коштувала приблизно 20000 доларів США. Гроші на дану квартиру позичив його батько, однак йому невідомо чи батько давав свої гроші чи це гроші [PERSON] - бабусі куми [PERSON] . Батько особисто з [PERSON] їздили та вносили гроші на рахунок фірми в Ярмолинці. Спочатку з Ізраїлю повернулася відповідачка, а потім позивач, однак причини їх повернення йому невідомі. Відповідачка спочатку працювала в центрі ЗНО, а в подальшому була підприємцем. Також зазначив, що сторони перебували у дуже гарних відносинах, але чому вони розлучилися йому невідомо. Заслухавши пояснення відповідачки [PERSON] , представників сторін, свідків та дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 24.09.1996 року, який розірвано між ними на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10.11.2016 року (а.с. 8-9). З пояснень представників сторін та відповідачки [PERSON] в судовому засіданні судом встановлено, що сторони мають спільну доньку [PERSON] , [INFO] . Відповідно до генеральної угоди про дольову участь у будівництві №-Ф-41/1Б 011 від 19.10.2004 року ЗАТ «Ярмолинецький Агробуд» (основний замовник) та [PERSON] (учасник) уклали угоду, відповідно до якої учасник надає основному замовнику грошові кошти для участі в будівництві житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , а основний замовник по закінченню будівництва передає учаснику частину споруди на умовах і в об`ємах, встановлених даною угодою (а.с. 74-76). З довідки виданої ЗАТ «Ярмолинецький Агробуд» встановлено, що згідно укладеного договору від 19.10.2004 року [PERSON] належить квартира [ADDRESS] загальною площею 79 кв.м. (а.с. 77). Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру в багатоквартирному будинку [ADDRESS] від 13.04.2006 року, виданого виконкомом Вінницької міської ради на підставі рішення виконкому Вінницької міської ради №905 від 13.04.2006 року трикімнатна квартира [ADDRESS] а належить [PERSON] на праві приватної власності (а.с. 80). З оглянутих в судовому засіданні матеріалів інвентаризаційної справи № 90684 на 28-ми аркушах на об`єкт нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] судом встановлено, що квартира [ADDRESS] загальною площею 79 кв.м. зареєстрована на праві власності за [PERSON] . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 26.09.2018 року вбачається, що спірна квартира [ADDRESS] не перебуває під арештом, в іпотеці, тощо (а.с. 10, 22-23). Відповідно до Звіту про оцінку квартири [ADDRESS] , виконаного 21.03.2018 року суб`єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON] встановлено, що ринкова вартість квартири [ADDRESS] складає 1 807 261 грн. (а.с. 11-20). Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий висновок суду узгоджується із висновком Верховного суду в постанові від 29 серпня 2018 року у справі № 396/746/16-ц. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За правилами ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Частина 3 ст. 368 ЦК України визначає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (ст. 68 СК України). Згідно з ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Способи та порядок поділу майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначаються статтею 71 СК України і сутність такого поділу полягає у тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі. Відповідно до ч.1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Пунктами 22, 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено судам, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири та транспортні засоби тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Отже, для вирішення спору, який виник між сторонами, суду необхідно з`ясувати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Відповідно до п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст.65 СК України. При цьому суд враховує, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. На підставі викладених норм права та встановлених обставин, суд не приймає до уваги доводи представника відповідача про те, що спірна квартира по [ADDRESS] є особистою власністю [PERSON] у зв`язку із набуттям відповідачкою права власності на спірну квартиру внаслідок пайової участі в будівництві квартири за особисті кошти її батьків, оскільки відповідно до ст. 81 ЦПК України відповідачка не довела суду належними письмовими доказами факт придбання спірної квартири за особисті кошти батьків відповідачки або за особисті кошти останньої. Вона також не довела факту отримання від своїх батьків коштів для придбання спірної квартири по [ADDRESS] . При цьому суд відхиляє пояснення свідка [PERSON] та письмові пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] як доказ щодо придбання спірної квартири за особисті кошти батьків відповідачки [PERSON] , оскільки усні пояснення свідка [PERSON] та письмові пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] з даного приводу не підтверджені ніякими іншими письмовими доказами (ч. 2 ст. 90 ЦПК України). Суд також не приймає до уваги розписку від 18.10.2004 року (а.с. 183), відповідно до якої вказано, що [PERSON] взяла у свого брата [PERSON] 20 000 (двадцять тисяч) доларів США на придбання квартири, оскільки вказана розписка була подана представником відповідачки поза межами підготовчого судового засідання. Крім того, зміст даної розписки суперечить поясненням в судовому засіданні відповідачки [PERSON] та свідка у справі - брата відповідачки [PERSON] про те, що спірна квартира була придбана за кошти батьків відповідачки та не підтверджена іншими письмовими доказами. Отже, у розумінні ст. ст. 60, 70 СК України спірне нерухоме майно - трикімнатна квартира [ADDRESS] , набуте подружжям за час шлюбу, є спільною сумісною власністю сторін, частки яких у власності рівні, тому суд вважає за можливе в порядку поділу спільної сумісної власності колишнього подружжя [PERSON] і [PERSON] , а саме квартири [ADDRESS] , визнати право власності за [PERSON] на 1/2 (ідеальну) частку квартири [ADDRESS] , а за [PERSON] визнати право власності на 1/2 (ідеальну) частку квартири [ADDRESS] . Інші подані відповідачкою письмові докази не спростовують доводи позивача, а тому позов підлягає до задоволення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню понесений судовий збір в сумі 8810 грн., сплата якого підтверджена квитанціями (а.с. 1, 33).

Outcome: approved