Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-03 00:00:00

В грудні 2010 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Свої позовні вимоги обгрунтовував тим, що як приватний підприємець 21 січня 2008 року уклав з [PERSON], як з працівником, договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, за умовами якого останній працював у нього продавцем магазину, розташованого по [ADDRESS] а також виконував роботу з реалізації матеріальних цінностей. Робота з реалізації матеріальних цінностей пов'язана безпосередньо з реалізацією товару загальною вартістю 150 000,00 грн. 15 травня 2008 року сторони переуклали вищевказаний договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність за збереження матеріальних цінностей на загальну суму 400 000,00 грн. Цього ж дня сторонами у присутності інших працівників магазину проведено ревізію промислового товару, в процесі якої було виявлено відсутність товару на 63 000,00 грн. Відповідач погодився з фактом відсутності товару та розміром вартості цього товару, а також обіцяв повернути заборгованість поетапно протягом чотирьох місяців. Однак станом на дату пред'явлення позову відповідач товару чи коштів його вартості не повернув, зустрічей з позивачем уникає, на телефонні дзвінки не відповідає. При цьому зазначив, що неповернення йому товару на суму 63 000,00 грн. ставить його в скрутне матеріальне становище, оскільки йому не вистачає коштів на харчування, придбання ліків, речей першої необхідності. При цьому стверджував, що йому необхідні кошти на проведення будівельних робіт. Вказував, що його єдиним джерелом доходу є зайняття підприємницькою діяльністю, а через неповернення коштів він втратив сон та зазнав душевних страждань. Тому просив стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за договором про матеріальну відповідальність від 15 травня 2009 року в розмірі 63 000,00 грн., відшкодування моральної шкоди в розмірі 2 000,00 грн. та судові витрати. В судовому засіданні позивач зменшив позовні вимоги в частині відшкодування матеріальної шкоди з 63000 грн. на 52380 грн., оскільки відповідач сплатив йому 10620 грн. та відмовився від позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, про що подав відповідну заяву. При цьому як під час судового розгляду, так і в письмових запереченнях на відзив сторона позивача зазначала, що хоча сторони справи не укладали письмового трудового договору і наказ про прийняття на роботу [PERSON] не видавався, між сторонами існували фактичні трудові відносини. Відповідач фактично був допущений до роботи на посаду продавця магазину «Техносвіт», отримував щомісяця заробітну плату за виконання своїх трудових обов'язків та додатковий відсоток від суми реалізованого товару. На підтвердження факту перебування сторін у трудових відносинах сторона посилалась на укладений між ними договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 15 травня 2009 року, в якому зазначено, що [PERSON] займає посаду продавця магазину. Наявність недостачі товарно-матеріальних цінностей підтверджується актом ревізії від 15 травня 2009 року, який був підписаний обома сторонами, а також не заперечувався самим відповідачем в судовому засіданні під час розгляду справи в суді першої інстанції. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоч про час і місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, проте сторона відповідача направила відзив, де заперечила проти задоволення позовних вимог. При цьому посилались на відсутність між сторонами трудових відносин, оскільки трудовий договір не укладався, а договір про повну матеріальну відповідальність вважають неналежним доказом, тому що такий договір може укладатися між працівником та роботодавцем, а між сторонами справи не існувало врегульованих КЗпП України трудових відносин; а також через недоведеність відповідними документами бухгалтерського обліку чи документів, які б підтверджували, що матеріальні цінності були передані відповідачу і він допустив їх нестачу. Акт ревізії, на їхню думку, є неналежним доказом, так як не доводить факту нестачі матеріальних цінностей на 63 000,00 грн. Ухвалою Старосинявського районного суду Хмельницької області від 04 квітня 2019 року провадження по даному позову в частині позовних вимоги про стягнення моральної шкоди було закрито. Заслухавши пояснення сторони позивача, показання свідків та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновків про наступне. Судом встановлено, що 15 травня 2009 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, згідно з умовами якого [PERSON] займає посаду продавця в магазині, розташованому по [ADDRESS] або виконує роботу з реалізації матеріальних цінностей безпосередньо пов'язану з реалізацією товару на суму 400 000,00 грн., та приймає на себе повну матеріальну відповідальність за збереження ввірених йому матеріальних цінностей. Пунктом 3 згаданого договору передбачено, що у випадку незабезпечення з вини працівника збереження ввірених йому матеріальних цінностей, визначення розміру збитків, завданих підприємцеві, та їх відшкодування відбувається відповідно до чинного законодавства. Цього ж дня складено акт ревізії, який підписаний підприємцем [PERSON], продавцем [PERSON] та свідком [PERSON] У акті зазначено, що під час проведення ревізії в магазині «Техносвіт», розташованому за згаданою адресою, встановлено, що в магазин передано товари загальною вартістю 400 000,00 грн. та виявлено відсутність товарів вартістю 63 000,00 грн. В акті ревізії також зазначено, що список переданих товарів вартістю 400 000,00 грн. визначено в додатку № 1 до акта, а список відсутніх товарів - в додатку № 2. Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно з частиною третьою статті 24 КЗпП України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Частиною четвертою зазначеної норми передбачено, що трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. Судом встановлено, що наказ чи розпорядження про прийняття на роботу [PERSON] в магазин «Техносвіт» не видавались, цього не заперечують сторони, проте його фактично було допущено до роботи, він виконував обов'язки продавця магазину. Факт роботи відповідача продавцем в вищевказаному магазині підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], які також підтвердили наявність недостачі товарів та грошових коштів в магазині за час роботи там [PERSON] З огляду на зазначені обставини суд прийшов до висновку про те, що трудовий договір між сторонами справи був укладений у порядку частини четвертої статті 24 КЗпП України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Доводи сторони відповідача про те, що сторони не перебували у трудових відносинах, зазначених висновків не спростовують. Щодо стягнення з [PERSON] заборгованості за договором про повну індивідуальну матеріальну відповідальність та розмір цієї заборгованості. Статтею 130 КЗпП України передбачена матеріальна відповідальність працівників за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Порушення працівником покладених на нього трудових обов'язків є протиправними діями. Трудові обов'язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо. Підставою для матеріальної відповідальності може бути вина у формі або прямого умислу або необережності (халатність, недбалість); дії працівника повинні призвести до негативних наслідків, тобто має бути пряма дійсна шкода, що підлягає відшкодуванню; між діями та наслідками дій працівника наявний причинний зв'язок. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. За змістом частини третьої статті 135-3 КЗпП України на підприємствах громадського харчування (на виробництві та в буфетах) і в комісійній торгівлі розмір шкоди, заподіяної розкраданням або недостачею продукції і товарів, визначається за цінами, встановленими для продажу (реалізації) цієї продукції і товарів. Обов'язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (статті 138 КЗпП України). За змістом договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 15 травня 2009 року [PERSON] взяв на себе повну матеріальну відповідальність за збереження ввірених йому [PERSON] матеріальних цінностей загальною вартістю 400 000,00 грн., одночасно в той же день складено акт ревізії, яким зафіксовано відсутність товарів в магазині «Техносвіт» на суму 63 000,00 грн. Сторона позивача в судовому засіданні пояснила, що починаючи спільну діяльність з реалізації різного виду промислових та побутових товарів з відповідачем, в січні 2009 року сторонами справи був укладений первинний договір про матеріальну відповідальність. 15 травня 2009 року, в зв'язку з виявленням недостачі товарів та коштів, сторонами справи був переукладений первинний договір про індивідуальну матеріальну відповідальність з врахуванням товарів та сум за весь період спільної діяльності, тобто передачу матеріальних цінностей загальною вартістю 400 000,00 грн. із визначенням недостачі товарів на суму 63 000,00 грн. На підтвердження чого пред'явлено список переданих товарів загальною вартістю 400 000,00 грн. із зазначенням їх кількості та вартості кожної одиниці окремо та загальну їх вартість згідно додатку № 1 до акта, та список відсутніх товарів із зазначенням їх кількості та вартості кожної одиниці окремо та їх загальну вартість - у додатку № 2. За період з 2011 року по 2014 рік відповідачем за виконавчим листом № 2-48 від 06.06.2011 року по даній справі позивачу була сплачена заборгованість на загальну суму 10620 грн. Відповідно до частини першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що за загальним правилом шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Відповідно до частини першої статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Аналогічні положення містить частина перша статті 81 ЦПК України. Відповідач під час попередніх судових розглядів визнавав наявність недостачі з його вини на загальну суму в 63000 грн., зобов'язувався її частинами сплатити, це також підтвердили допитані в судовому засіданні свідки, відповідач частково відшкодував матеріальну шкоду. Дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, наданими позивачем на підтвердження своїх вимог, у тому числі договір про повну матеріальну відповідальність від 15 травня 2009 року; акт - ревізії від 15 травня 2009 року; списки переданих та відсутніх товарів, із зазначенням їх кількості та вартості кожної одиниці окремо та загальної їх вартості згідно додатків № 1 та № 2; часткове відшкодування шкоди відповідачем; показання свідків про трудові відносини сторін справи та наявність розтрати під час роботи відповідача в позивача, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, суд прийшов до висновку про наявність умов для покладення на відповідача матеріальної відповідальності за недостачу матеріальних цінностей, оскільки позивач довів, які саме матеріальні цінності виявлені як недостача, та що вони передавалися на зберігання відповідача. У відповідності до ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених вимог.

Outcome: approved