Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-06 00:00:00

В грудні 2019 року представник позивача звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням кімнатою [ADDRESS] . Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що [PERSON] проходив службу в органах внутрішніх справ, у полку міліції швидкого реагування «Беркут» на посаді міліціонера. Рішенням житлово-побутової комісії ГУМВС в м. Києві Лобану Петру Михайловичу, вирішено надати кімнату № 10-3 Б у відомчому гуртожитку. Спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України та Національної поліції від 14.11.2016 року № 961/1522 гуртожиток [ADDRESS] , передано зі сфери управління Міністерства внутрішніх справ України до сфери управління Національної поліції України. За наявною інформацією позивача у 2000 році [PERSON] розлучився з [PERSON] , після чого донька [PERSON] виїхала з даного приміщення. Комендантом гуртожитку [ADDRESS] Головного управління Національної поліції у м. Києві Мишко О.І. спільно з завідувачем гуртожитку [PERSON] перевірялась інформація щодо проживання за вказаною адресою відповідачів, про що складено відповідні Акти. Комунальні послуги на відповідачів не нараховуються та ними не сплачуються. Враховуючи зазначене, представник позивача звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 11.02.2020 року відкрито провадження у даній справі, розгляд якої вирішено проводити в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 25.05.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового розгляду повідомлялася належним чином у встановленому законом порядку. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, свого представника до суду не направили, про дату, час і місце судового розгляду повідомлялися належним чином у встановленому законом порядку, причин неявки не повідомили та відзиву не подали. Відповідно до вимог ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що [PERSON] та членам його сім`ї, а саме дружині [PERSON] та дочці [PERSON] , з метою поліпшення житлових умов, на підставі рішення житлово-побутової комісії ГУМВС в м. Києві від 22.12.1994 року, видано ордер № 149 від 26.05.1994 року на право зайняття житлового приміщення у сімейному гуртожитку для тимчасового проживання за адресою: [ADDRESS] . Також в ордері зазначено місце роботи [PERSON] , а саме ПМБР «Беркут». Статтею 127 ЖК України, передбачено, що для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Відповідно до Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 03.06.1986 року № 208, який є чинним на момент видачі вищезазначеного ордера, жила площа у гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації. На підставі рішення про надання житлової площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є підставою для вселення на дану жилу площу. Згідно спільного наказу Міністерства внутрішніх справ України та Національної поліції від 14.11.2016 року № 961/1522 відповідно до Закону України «Про Національну поліцію», кернуючись постановою КМУ від 21.09.1998 року № 1482 «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності», з урахуванням погодження Фонду державного майна України від 07.04.2016 року № 10-24-6305 гуртожиток [ADDRESS] , передано зі сфери управління Міністерства внутрішніх справ України до сфери управління Національної поліції України. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 статті 319 ЦК України, передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 150 ЖК Української РСР зазначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 47 Конституції України, встановлено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч.1 ст. 163 ЖК України, у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Також, як передбачено п. 2.1 Положення «Про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України», затвердженого наказом МВС України від 10.09.2004 року № 1039 службові жилі приміщення надаються працівникам, які постійно проживають, а також зареєстровані в населеному пункті за місцем розташування відповідного органу внутрішніх справ України. Відповідно до ст. 71 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Згідно п. 2.9. наказу МВС Положення «Про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України» службове житлове приміщення надається працівникам на час виконання ними обов`язків, що потребують проживання в такому приміщенні. Комендантом гуртожитку [ADDRESS] Головного управління Національної поліції у м. Києві [PERSON] спільно з завідувачем гуртожитку [PERSON] перевірялась інформація щодо проживання за вказаною адресою відповідачів, про що складено відповідні Акти, в яких зазначено, що [PERSON] , 1970 року народження та [PERSON] , 1994 року народження в періоди: 01.05.2019-31.05.2019; 01.06.2019-30.06.2019; 01.07.2019-31.07.2019; 01.08.2019-31.08.2019; 01.09.2019-30.09.2019; 01.10.2019-31.10.2019; 01.11.2019-30.11.2019 в гуртожитку [ADDRESS] не проживали та не з`являлись. Статтею 72 ЖК УРСР передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Частиною 1 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Відповідно до п. 26 Постанови Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. № 207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підстав рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таку ж правову позицію висловив Верховний Суд України у своїй постанові 6-467цс15 від 01.07.2015 року. Виходячи з встановлених обставин, суд вважає що позовні вимоги щодо визнання [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням, яка знаходиться за адресою: кімната [ADDRESS] , підлягають задоволенню. За таких обставин, оскільки судом встановлено, що відповідач більше шести місяців без поважних причин не проживають за адресою: кімната [ADDRESS] , в якій вони зареєстровані, при цьому витрат на утримання вказаної кімнати не несуть, суд приходить до висновку, що останні втратили право користування вказаним житловим приміщенням, а тому вважає за необхідне визнати [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування кімнатою [ADDRESS] . Крім того, відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1921,00 грн.

Outcome: approved