Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-10 00:00:00

В грудні 2018 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив встановити факт, що [PERSON] , який помер [INFO] є двоюрідним племінником [PERSON] ; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] від 20.07.2015 року, виданого на ім`я [PERSON] приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Царейкіним М.М., зареєстрованого в реєстрі за № 998; витребувати у [PERSON] на користь [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовної заяви вказав, що [PERSON] та її сину - [PERSON] на праві спільної часткової власності (по 1/2 частині) належала квартира за адресою: [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті відкрилася спадщина на її частину квартири, яку, як єдиний спадкоємець, прийняв її син [PERSON] , адже він був зареєстрований та фактично проживав разом зі своєю матір`ю на момент її смерті відповідно ч. 3 ст. 1268 ЦК. Свідоцтво про право на спадщину в нотаріальній конторі він не отримував. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилась спадщина на всю квартиру. Найближчим його родичем та спадкоємцем п`ятої черги є позивач як двоюрідний дядько. Жодних інших спадкоємців немає. Позивач вчасно не подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] у зв`язку з тим, що він є людиною дуже похилого віку (1937 року народження) та хворіє на гіпертонію, у зв`язку з чим потребує постійного лікування у тому числі в умовах стаціонару. Йому важко пересуватися, що унеможливило виїзд до нотаріуса та подання ним заяви про прийняття спадщини. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07.08.2017 р., яке набрало законної сили 07.11.2017 р., позивачу було встановлено додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини тривалістю в 1 місяць.16.11.2017 р., тобто у строк, встановлений судом, позивач звернувся до приватного нотаріуса ДНМО Царейкіна М.С. із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , що підтверджується довідкою від 16.11.2017 р. Постановою від 11.12.2017 р. позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру у зв`язку з відсутністю документів, які підтверджують право на спадщину. Усно нотаріус пояснив, що причиною відмови стало відсутність документів, що підтверджують спорідненість зі спадкодавцем, а також те, що квартиру у спадщину прийняла донька [PERSON] - Відповідач № 1 згідно з свідоцтвом про право на спадщину за законом № 998 від 20.07.2015 р. та здійснила її відчуження. На теперішній час Квартира належить Відповідачу № 2. [PERSON] є двоюрідним племінником позивача по материнській лінії. Разом з тим, у зв`язку з неточностями в написанні ПІБ всього ланцюга родичів, які їх пов`язують, довести документально у позасудовому порядку родинні зв`язки є неможливим. Як вже зазначалось, однією з підстав для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину є те, що спадщину прийняла донька [PERSON] . Відповідач № 1. Разом з тим, у [PERSON] ніколи не було дітей, а Відповідача № 1 як фізичної особи не існує в загалі. В процесі розгляду цивільної справи № 200/18054/15-ц за позовом [PERSON] до Дніпропетровської міської ради про встановлення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, судом були зроблені запити до відповідних державних органів, відповідно до яких актовий запис про народження Відповідача № 1 відсутній; інформація про присвоєння податкового номера Відповідачки № 1 також відсутня; відсутні й актові записи про одруження Відповідачки № 1 з [PERSON] та розірвання шлюбу між ними. Таким чином, враховуючи викладене, позивач вважає, що право власності на квартиру було оформлено по підробленим документам шахрайським способом. Отже, враховуючи викладене, позивач вважає, що подавши заяву про прийняття спадщини у додатковий строк, встановлений судом, став власником спадкового майна з часу відкриття спадщини, а Відповідачка № 1 не мала права на спадкування, а свідоцтво про право на спадщину за законом № 998 від 20.07.2015 р., виданого на ім`я Відповідачки № 1 є недійсним. [PERSON] було подано відзив на позовну заяву, в якому вона просила відмовити позивачеві в задоволення його позовних вимог, обґрунтовуючи це тим, що 27 липня 2015 року відповідно до договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського округу Іщенко Н.Д. вона придбала у [PERSON] квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до інформації, яка міститься в зазначеному договорі купівлі-продажу, дана квартира належала громадянці [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданим приватним нотаріусом Царейкіним М.М. з договору купівлі-продажу вбачається, що нотаріус виконав всі покладені на нього обов`язки щодо перевірки зазначеної квартири на предмет відсутності заборон, арештів, іпотеки та інше, а також пересвідчився, що зазначена квартира дійсно належить [PERSON] , перевірив її дієздатність, паспорт громадянина України. Громадянка [PERSON] в присутності приватного нотаріуса ставила свій особистий підпис на зазначеному договорі купівлі-продажу квартири, а вона особисто це бачила та звичайно розписувалась в договорі купівлі-продажу. Таким чином, вона вважає, що придбала зазначену квартиру на законних підставах. Їй раніше не були відомі ні продавець квартири [PERSON] , ні [PERSON] , які в них між собою стосунки та інше. Також зазначила, що продавця вказаної квартири вона знайшла через ріелтора, який і знайшов цю квартиру та пізніше запропонував їй купити її, запевнивши, що зі сторони ріелторської компанії також перевірялась ця квартира на предмет належності квартири саме [PERSON] . Крім цього, за час проживання в квартирі вона зробила сучасний ремонт, вартість якого складає близько 20000000 грн. Також, пізніше було подано відзив представником відповідачки [PERSON] , в якому вона також просила відмовити позивачеві в задоволенні позовних вимог. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2018 року було уточнено відповідачку у справі - [PERSON] на належну відповідачку - [PERSON] . В судовому засіданні позивач та представник позивача просила задовольнити дану позовну заяву, посилаючись на обставини справи. [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог та просили відмовити в задоволенні позовної заяви. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, в тому числі через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, в порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України (оскільки невідоме її зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи), про причини своєї неявки до суду не повідомила. Відзиву на позов не подала. Вислухавши сторони та свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 серпня 2017 року у справі № 200/18054/15 встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджено копією свідоцтва про смерть, виданого Відділом реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 7139. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на її частину квартири, яку, як єдиний спадкоємець, прийняв її син [PERSON] , адже він був зареєстрований та фактично проживав разом зі своєю матір`ю на момент її смерті за адресою: [ADDRESS] . Свідоцтво про право на спадщину в нотаріальній конторі не отримував. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджено копією свідоцтва про смерть, виданого Відділом реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 596. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на квартиру [ADDRESS] . Найближчим родичем\~померлого та\~спадкоємцем п`ятої\~черги є\~позивач як\~двоюрідний дядько;\~жодних інших\~спадкоємців немає. Даним рішенням [PERSON] визначено додатковий строк в один місяць для прийняття спадщини, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] (Т-1, а.с. 19-21). Постановою від 11 грудня 2017 року приватним нотаріусом Царейкіним М.С. [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлого [INFO] [PERSON] в зв`язку з неподанням документів, необхідних для вчинення нотаріальних дій (Т-1, а.с. 23). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Так, судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження позивача його матір`ю є « [PERSON] » (а.с. 31), в той час, як в свідоцтві про смерть Серії [NUMBER] по батькові зазначено « [PERSON] » (Т-1, а.с. 33). Зі свідоцтва про народження « [PERSON] » вбачається, що її батьками є « [PERSON] » та « [PERSON] » (Т-1, а.с. 32). З архівної довідки від 20.11.2015 року № 01-30/293,294 вбачається, що в архівному фонді Харківської духовної консисторії в метричній книзі Миколаївської церкви с. Руський Орчик Костянтиноградського повіту [PERSON] за 1907 рік є запис № 27 про народження [INFO] [PERSON] , батьки якої: «Села [PERSON] крестьянин [PERSON] и законная жена его [PERSON] , оба православные» (так у документі, текс російською мовою) (Т-1, а.с. 34). Відповідно до архівної довідки від 20.11.2015 року № 01-30/293,294, в архівному фонді Бюро записів актів громадянського стану районних відділень Управління НКВС УРСР по Харківській області у книзі реєстрації актів про шлюб по Русько-Орчицькій сільській раді Зачепилівського району Полтавської округи (так у документі) за 1926 рік є запис від 20 лютого 1926 року (реєстраційний номер 29) про шлюб [PERSON] , 1906 року народження та [PERSON] , 1907 року народження (Т-1, а.с. 35). Від даного шлюбу [INFO] народилася дитина - « [PERSON] » (так у документі, текст російською мовою), відповідно до архівної довідки від 20.11.2015 року № 01-30/293, 294 (Т-1, а.с. 36). 03 червня 1977 року « [PERSON] » та « [PERSON] » уклали шлюб, відповідно до якого « [PERSON] » змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] (Т-1, а.с. 39). Від даного шлюбу народилася дитина - [PERSON] , відповідно до свідоцтва про народження Серії [NUMBER] (Т-1, а.с. 40). Крім того, факт споріднення між вищевказаними особами підтвердили допитані в судовому засіданні свідки - безпосередньо представник позивача, якого було допитано в якості свідка, а також свідки [PERSON] . За таких обставин, з урахуванням вищевказаних обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в сукупності, суд вважає можливим встановити факт родинних відносин, а саме те, що [PERSON] , який помер [INFO] є двоюрідним племінником [PERSON] . В матеріалах справи містяться копії документів спадкової справи № 34/2015 після померлого [INFO] [PERSON] , з якої вбачається, що 20.07.2015 року до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області звернулася [PERSON] з заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька - [PERSON] (Т-1, а.с. 169). У зв`язку з вищевикладеним, 20 липня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Царейкіним М.М. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого спадкоємцем майна [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] є його донька [PERSON] (Т-1, а.с. 193). Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно з ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. З відповіді Індустріального районного у місті Дніпропетровськ відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області вбачається, що реєстрації шлюбу між [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , а також розірвання шлюбу між [PERSON] [INFO] та [PERSON] не значиться (Т-1, а.с. 41). З відповіді Красногвардійського районного у місті Дніпропетровську відділу державної реєстрації актів цивільного стану від 20.05.2016 року № 1083/15-25 вбачається, що актовий запис про народження [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 24.01.1983 року відсутній (Т-1, а.с. 42). З відповіді Державної податкової інспекції у кіровському районі м. Дніпропетровська ГУ ДФС у Дніпропетровській області від 09.06.2016 року № 8915/10/04-65-08-01-23 вбачається, що громадянку [PERSON] , [INFO] , не ідентифіковано серед платників податків Центрального району міста Дніпропетровська (Т-1, а.с. 43). Відповідно до ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Зокрема, в постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 414/811/17 (провадження № 61-15499св18) зазначено: «Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. У постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18) зроблено висновок, що у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо» (з повним текстом постанови можливо ознайомитись за посиланням: https://reyestr.court.gov.ua/Review/86309993. Відповідно до ч. 2 ст. 416 ЦПК України, у постанові палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, об`єднана палата, що передала справу на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так само,\~й згідно\~з ч.\~ч.\~5-6\~ст.\~13\~Закону України\~«Про судоустрій\~та статус\~суддів»,\~висновки щодо\~застосування норм\~права,\~викладені у\~постановах Верховного\~Суду,\~є обов`язковими\~для всіх\~суб`єктів владних\~повноважень,\~які застосовують\~у своїй\~діяльності нормативно-правовий\~акт,\~що містить\~відповідну норму\~права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Таким чином, суд зобов`язаний враховувати правовий висновок, викладений Верховним Судом в постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 414/811/17, оскільки право на відступлення від її правового висновку має лише суд касаційної інстанції, шляхом передачі такої справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду. Крім цього, 28 січня 2020 року Дніпровським апеляційним судом було розглянуто скаргу [PERSON] на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 серпня 2017 року у справі за позовом [PERSON] до Дніпровської міської ради, [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Маєвська Марія Вікторівна, про встановлення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду за клопотанням [PERSON] провадження у даній справі закрито, оскільки апеляційна скарга подана і підписана [PERSON] , особою, яка не отримувала паспорт. Як було вказано вище, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] не мала права на спадкування після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , оскільки такої особи взагалі не існує, відтак свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] від 20.07.2015 року, виданого на ім`я [PERSON] приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Царейкіним М.М., зареєстрованого в реєстрі за № 998 повинно бути визнано недійсним. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. 27 липня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , а.с. 104), а 04 вересня 2015 року остання змінила прізвище та ім`я на [PERSON] (Т-1, а.с. 91). За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, з урахуванням всього вищевказаного в сукупності, суд вважає необхідним витребувати у [PERSON] на користь [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Крім того, в порядку ч. ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача слідує стягнути судовий збір в сумі 2114 грн. 40 коп. (в порядку ч. ч. 1-2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції на момент звернення до суду з даним позовом). На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved