Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-20 00:00:00

В вересні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до Дочірнього підприємства з іноземною інвестицією «Сантрейд» (далі по тексту - відповідач) з позовом, в якому просив суд визнати незаконним звільнення та скасувати рішення власника ДП «Сантрейд» - ЗАТ Конінкле Бунгу Б.В. від 02 серпня 2019 року та наказ № САН 096-к від 02 серпня 2019 року про звільнення [PERSON] ; поновити [PERSON] з 02 серпня 2019 року на посаді директора комерційного зернового напрямку ДП «Сантрейд» із внесенням відповідних даних до трудової книжки, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, моральну шкоду, судові витрати. Позов був обґрунтований тим, що [PERSON] працював з 2016 року на посаді директора комерційного зернового напряму ДП «Сантрейд», також є головою об`єднання профспілок дочірнього підприємства «Сантрейд», членом та виборним органом Первинної профспілкової організації Дочірнього підприємства з іноземною інвестицією «Сантрейд». Відповідно до внесених змін до статуту ДП «Сантрейд» від 06 травня 2019 року, які полягали в тому, що з`явився новий орган - комерційна дирекція позивачеві листами було повідомлено про зміну істотних умов праці щодо [PERSON] , яка полягає у включенні посади , яку займав останній до складу комерційної дирекції. Наказом № САН096-к від 02 серпня 2019 року [PERSON] було звільнено з посади Директора комерційного зернового напрямку на підставі п. 5 ст. 41 КЗпП України. Позивач вважав звільнення незаконним з огляду на те, що відповідно не допускається звільнення працівника з ініціативи уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, а також те, що рішення та наказ були такими, що прийняті з порушенням порядку звільнення члена виборного органу профспілки. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2019 року було відкрито провадження. У грудні 2019 року на адресу суду надійшов відзив у якому відповідач просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Свою позицію обґрунтовує тим, що у день звільнення, а саме 02 серпня 2019 року позивач перебував на своєму робочому місці у період приблизно з 09 год 53 хв до 15 год. 55 хв., мав задовільний стан здоров`я та не повідомляв відповідача про оформлення листка непрацездатності, а тому доводи позивача про незаконність його звільнення не мають під собою правового обґрунтування. На момент розгляду справи в суді було встановлено, що 12 червня 2020 року ЗАТ «Конінклеке Бунге Б.В.» було прийнято рішення, яким [PERSON] звільнили з 02 вересня 2020 року. Про що відповідно внесли зміни до наказу № САН072-к від 22 червня 2020 року 07 липня 2020 року позивач подав заяву про збільшення позовних вимог, яку збільшував в частині стягнення суми стягнення середнього заробітку, в остаточній редакції якої просив визнати незаконним звільнення та скасувати рішення власника ДП «Сантрейд» - ЗАТ Конінкле Бунгу Б.В. від 02 серпня 2019 року, наказ ДП «Сантрейд» № САН096-к від 2 серпня 2019 року про звільнення [PERSON] та наказ ДП Сантрейд № САН072-к від 22 червня 2020 року за підписом в. о. Генерального директора Романенко Р.В. про внесення змін до наказу № САН096-к від 02 серпня 2019 року; поновити [PERSON] з 02 серпня 2019 року на посаді директора комерційного зернового напрямку ДП з іноземною інвестицією «Сантрейд», стягнути з Дочірнього підприємства з іноземною інвестицією «Сантрейд» середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 3 150 459, 76 грн., судові витрати у розмірі 34 105 грн., моральну шкоду у розмірі 1 000 000 грн. Відповідач з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог заперечував проти задоволення позову, просив відмовити в його задоволенні, виходячи з наступного. Вважає, що відповідач не порушував процедуру призначення позивача членом органу управління підприємства - комерційної дирекції, вважає, що директори ЗАТ Конінкле [PERSON] підписуючи рішення про внесення змін до Статуту підприємства та створення колегіального виконавчого органу - Комерційної дирекції діяли в межах повноважень, встановлених статутом підприємства. Рішення власника підприємства від 06 травня 2019 року є дійсним та не було оскаржено у суді, ані позивачем, ані будь - якою іншою особою. Відповідач вважає, що дотримався порядку призначення позивача посадовою особою підприємства. Відповідач в запереченні на заяву про збільшення позовних вимог зазначив, що призначення членом колегіального виконавчого органу підприємства та надання йому статусу посадової особи підприємства відбулися зміни істотних умов праці позивача. Призначення [PERSON] членом комерційної дирекції цілком відповідає сутності зміни істотних умов праці у розумінні статті 32 Кодексу законів про працю України. Отже, призначення позивача членом комерційної дирекції є зміною істотних умов праці позивача , позивач надав свою згоду на зміну істотних умов праці, не заперечував проти таких змін та не оскаржував їх в судовому порядку, відповідач вважає, що призначення позивача до складу комерційної дирекції підприємства становило зміну істотних умов його праці, а зміна істотних умов праці позивача була проведена відповідачем з дотриманням законодавства про працю. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечувала у повному обсязі, просила суд відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з матеріалів справи, 01 липня 2016 року позивача було призначено на посаду «Директор комерційного зернового напрямку» на підставі наказу «Про оптимізацію структури департаменту агробізнесу» № 138-з. 06 травня 2019 року на підставі рішення власника підприємства були внесені зміни до статуту підприємства та викладено статут у новій редакції від 06 травня 2019 року. Зокрема, відповідними змінами до статуту було створено новий орган управління підприємства - Комерційну дирекцію, що є виконавчим органом підприємства та здійснює управління поточною діяльністю підприємства. На підставі вказаного рішення власника підприємства затверджено склад виконавчого органу та віднесено посади, у тому числі, посаду директора комерційного зернового напрямку, яку займав позивач до складу виконавчого органу підприємства. Судом встановлено, що 20 травня 2019 року відповідач повідомив позивача шляхом персонального повідомлення про зміну істотних умов праці про те, що на підставі рішення власника від 6 травня 2019 року затверджено склад комерційної дирекції , у зв`язку з чим з 22 липня 2019 року змінюються істотні умови праці за посадою , яку займає позивач. При цьому в персональному повідомленні було зазначено /а. с. 109, т. 1/, що позивач продовжуватиме роботу за тією ж спеціальністю, кваліфікацією та посадою Директора комерційного зернового напрямку. Суть змінених істотних умов праці полягатиме виключно у віднесенні посади Директора комерційного зернового напрямку до складу Комерційної дирекції. В персональному повідомленні відповідач просив повідомити позивача про своє рішення. 20 травня 2019 року Генеральний директор «Сантрейд» підготував подання /а. с. 110, т. 1/ , в якому генеральний директор доводить у відповідності до ч. 2 ст. 252 КЗпП України та ч. 2 ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» до відома Обєднання профспілок ДП «Сантрейд» про те, що на підставі рішення власника ДП «Сантрейд» від 6 травня 2019 року були внесені зміни до статуту, зокрема, відповідними змінами було створено новий орган управління підприємства - Комерційну дирекцію, що є виконавчим органом підприємства та здійснює управління поточною діяльністю підприємства. У зв`язку з тим, що посада позивача віднесена до вказаного органу, то відповідно до ст. 32 КЗпП України для позивача змінюються умови праці, а тому Генеральний директор просить надати згоду на зміну умов праці [PERSON] шляхом віднесення посади Директора комерційного зернового напрямку до складу Комерційної дирекції підприємства. Заступник Голови ОП ДП «Сантрейд» /а.с.112, т. 1/ у відповідь на вказане повідомив генерального директору ДП «Сантрейд» про прийняття рішення про погодження зміни істотних умов праці [PERSON] 02 серпня 2019 року ЗАТ «Конінклеке Бунге В.В.» приймає рішення, яким припиняє повноваження Бєлаха В.В . з 02 серпня 2019 року, звільняє [PERSON] на підставі п. 5 статті 41 КЗпП з 02 серпня 2019 року. ДП «Сантрейд» 02 серпня 2019 року видає наказ № САН096-к «Про звільнення [PERSON] » на підставі п. 5 ст . 41 КЗпП України. В першій редакції позову позивач посилався на незаконність звільнення, серед іншого, й тому, що його було звільнено під час перебування на лікарняному. Під час розгляду справи вказана підстава була залишена без розгляду, виходячи з того, що у ході судового розгляду відповідачеві стало відомо про те, що на день звільнення позивач отримав листок непрацездатності серії АДХ № 664406 , яким було визнано непрацездатним на період з 02 серпня 2019 року по 10 серпня 2019 року В подальшому, позивачеві було видано листок непрацездатності серії АДХ №653882 , яким було визнано непрацездатним на період з 12 серпня 2019 року по 30 серпня 2019 року. Відповідач пояснив, що про листки непрацездатності дізнався під час розгляду справи, 12 червня 2020 року власником підприємства було прийнято рішення внести зміни до рішення від 02 серпня 2020 року та викласти в п. 2 вказаного рішення у наступній редакції « звільнити [PERSON] з посади директора комерційного зернового напрямку на підставі пункту 5 статті 41 КЗпП з 02 вересня 2019 року, що є останнім робочим днем. На виконання вказаного рішення 22 червня 2020 року підприємством було видано наказ № САН096-к від 02 серпня 2020 року та викладено п.1 вказаного наказу у наступній редакції « звільнити [PERSON] директора комерційного зернового напряму ДП «Сантрейд» на підставі п. 5 ст. 41КЗпП України в зв`язку з зупиненням повноважень як посадової особи з 02 вересня 2019 року. Саме тому суд залишив без розгляду підставу позивача щодо визнання звільнення незаконним в контексті звільнення під час лікарняного. Враховуючи інші підстави позову , суд приходить до висновку, що звільнення [PERSON] із займаної посади порушує права позивача. Відповідно до ст.ст. 11, 12,21, 23 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право рівного доступу до державної служби у своїй країні, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі та сприятливі умови праці та на захист від безробіття, кожна людина без будь - якої дискримінації має право на рівну оплату за рівну працю. Стаття 43 Конституції України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Так, відповідно до рішення учасників « Конінклеке [PERSON] » було вирішено /а. с.100, т.1/ що для поліпшення результатів діяльності ДП «Сантрейд» та оптимізації організаційної структури ДП «Сантрейд» створюється колегіальний виконавчий орган -комерційна дирекція до складу якої увійшов директор комерційного зернового напряму. Звільнення позивача відбулося на підставі п. 5 ст.41 КЗпП України у зв`язку з припиненням повноважень як посадової особи. Відсутність конкретизації кола осіб, які є спеціальними суб`єктами за п. 5 ст. 41 КЗпП розтлумачена Державної інспекцією з питань праці 24 липня 2014 року, а згодом і Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних та кримінальних справ. Так, державні та комунальні заклади, а також підприємства є установами та підприємствами, які у своїй діяльності не керуються законодавством про господарські товариства. Тому розірвання трудового договору з такими посадовими особами за п. 5 ст. 41 КЗпП є неможливим. Крім того, при звільненні позивача було порушено порядок призначення на посаду члена виконавчого органу, встановленого статтею 8 статуту ДП «Сантрейд». Відповідно до ст 8 статуту ДП до виключної компетенції власника належить вирішення таких питань як призначення та відкликання/звільнення у будь - який час Генерального директора та членів комерційної дирекції. При цьому, статтею 10 статуту ДП визначено, що кількісний склад комерційної дирекції визначається власником. Визначення переліку посад на підприємстві, які відносяться до складу комерційної дирекції та виключення таких посад здійснюється за рішенням власника. Отже , статутом ДП «Сантрейд» чітко розмежовано: рішення власника про визначення переліку посад, які відносяться до складу комерційної дирекції та рішення власника про призначення члена комерційної дирекції. Оскаржуваним рішенням власник відніс посаду комерційного директора, яку обіймав на той час позивач до складу органу управління - комерційної дирекції, встановивши при цьому відкладальну умову - через 2 місяці. Рішення про призначення персонально [PERSON] до складу виконавчого органу ДП - власником не було прийнято. За умов, коли [PERSON] не був призначений членом виконавчого органу - між ним та підприємством в особі власника не виникло управлінських правовідносин , а продовжили існувати трудові. В судовому ззасіданні встановлено, та сторонами не оскаржувалося, що [PERSON] , працював з 2016 року на посаді директора комерційного зернового напрямку дочірнього підприємства з іноземною інвестицією Сантрейд, був призначений на цю посаду відповідно до наказу Генерального директора. Однією з підстав виникнення трудових правовідносин є призначення на посаду. Тобто, фактично при призначенні особи власником на посаду у виконавчий орган підприємства з ним укладається новий трудовий договір на нових умовах. Рішення власника про зміну структури підприємства , яким посаду віднесено до іншого структурного підрозділу не є призначенням на посаду. Відповідач - ДП Сантрейд в обставинах віднесення посади позивача до складу виборного органу шляхом внесення змін до статуту ДП Сантрейд та його подальшим звільненням через 2 місяці без зміни фактичного обсягу повноважень цієї службової особи, що притаманні виконавчому органу проявив свій фактичний намір - внесення змін до Статуту фактично змінив підставу звільнення [PERSON] з розірвання трудового договору - на звільнення \\ відкликання \\ особи з посади члена виконавчого органу. [PERSON] працював на посаді Директора комерційного зернового напряму з 2016 року. У травні 2019 року власник відносить його посаду до складу Генеральної дирекції , визначаючи при цьому її як виконавчий орган. Вказане рішення повинно було набути чинності не раніше як через 2 місяці із врахуванням повідомлення [PERSON] про зміну істотних умов праці з 22 липня 2019 року. Однак, ані до 22 липня 2019 року, ані після власник не прийняв рішення про призначення [PERSON] членом Комерційної дирекції. [PERSON] фактично включений до складу комерційної дирекції з 01 червня 2019 року . Сутність та обсяг виконуваних повноважень [PERSON] не змінилася ані з часу прийняття рішень власником про віднесення його посади до складу комерційної дирекції, ані після 22 липня 2019 року. Звільнення [PERSON] відбулося протягом десяти календарних днів після набрання чинності рішення власника про віднесення його посади до складу Комерційної дирекції - без з`ясування обставин невиконання функцій чи порушених трудових обов`язків з боку [PERSON] . Крім того, при звільненні позивача відповідачем порушено ст. 252 КЗпП України та ст. 41 Закону України « Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» Так, позивач є Головою профспілкового комітету Об`єднання профспілок Дочірнього підприємства з іноземною інвестицією «Сантрейд», членом та виборним органом Первинної профспілкової організації ДП з іноземною інвестицією «Сантрейд». Посилання відповідача на ч. 43-1 КЗпП України є безпідставним тому що положенням Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та ст. 43 КЗпП України, ст. 252 КЗпП України передбачають додаткові гарантії для членів виборного органу та вимагають від роботодавця крім загального порядку отримання згоди для робітників, отримання згоди виборного органу, членом якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки. Одночасно з цим з відповіді Заступника Голови Об`єднаного профспілкового комітету ОП ДП «Сантрейд» за вих № 6 від 29 серпня 2019 року вбачається, що ДП «Сантрейд» не зверталося із заявою про надання попередньої згоди на звільнення позивача із займаної посади /а.с. 19 т.1 /. Щодо визнання незаконним наказу ДП «Сантрейд» слід зазначити наступне, підставою для видання цього наказу стали листки непрацездатності. Однак, визначаючи обставини неправомірного звільнення позивача із займаної посади, відповідач ДП «Сантрейд» не поновлює права та законні інтереси позивача [PERSON] , а лише змінює дату звільнення . З точки зору ст.235 КЗпП України в разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Тобто, нормами трудового законодавства не передбачено саме поновлення працівника на попередній посаді в разі незаконного переведення на іншу посаду. За змістом ст.ст.11,15 ЦК України цивільні права й обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст.16 ЦК України. Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. За змістом зазначеної норми цивільного права, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. З урахуванням порушених трудових прав позивача, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача в цій частині позову щодо визнання незаконним та скасування Рішення Власника ДП «Сантрейд» - ЗАТ Конінклеке Бунгу Б.В. від 02.08.2019 року про припинення повноваження [PERSON] як Директора комерційного зернового напрямку, який є членом Комерційної дирекції ДП «Сантрейд» та звільнення [PERSON] з посади Директора комерційного зернового напрямку, Наказу ДП «Сантрейд» № САН096-к від 02.08.2019 року про звільнення [PERSON] за підписом фінансового директора Романенко Р.В., Наказу ДП «Сантрейд» № САН072-к від 22.06.2020 року за підписом в.о. Генерального директора Романенко Р .В . про внесення змін до наказу № САН096-к від 02.07.2019 року, що призвело до порушення трудового права позивача, а також відновлення становища, яке існувало до такого порушення, шляхом поновлення позивача на раніше займаній посаді. Щодо позовних вимог про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу судом встановлено. Відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до Постанови КМУ від 8 лютого 1995 р. за N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», надалі за текстом Постанова № 100, вона застосовується, серед іншого, у випадках вимушеного прогулу. Відповідно до п. 2 Постанови № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. При обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Таким чином, при визначенні середнього заробітку за час вимушеного прогулу, середня заробітна плата Позивача повинна обчислюватись виходячи з виплат, отримані ним за попередні два місяці роботи, а саме за червень та липень 2019 року. Як вбачається довідки про доходи [PERSON] № 05-626 від 12 грудня 2019 року за два останні місяці перед звільненням. Заробітна плата позивача в червні становила 288 792, 44 грн., в липні 2019 року - 251 662, 97 грн., в червні - 18 робочих днів, в липні - 23. Отже, за останні два календарні місяці перед звільненням заробітна плата склала 540 455, 41 грн., кількість робочих днів - 41. Тому, середньоденна заробітна плата [PERSON] за останні два календарні місяці перед звільненням складає 540 455, 41грн : 41 днів = 13 181, 84 грн. Відповідно до п. 5 Постанови № 100 основою для обчислення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цієї Постанови визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий п. 8 Постанови № 100).Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій п. 8 Постанови № 100). За період з 02 серпня 2019 року по 10 липня 2020 року підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 13 181, 84 грн х 239 робочих днів = 3 150 459, 76 грн. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди судом встановлено. Позивач посилається на те, що у зв`язку з порушенням з боку Відповідача його прав, тому що майже рік особа була в невизначеному стані, позбавлена права на працю, тобто психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення прав та законних інтересів позивача [PERSON] , навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я свідчать про заподіяння йому моральної шкоди. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних права призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об`єкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі. Підставою для відшкодування моральної шкоди за ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що згідно статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК України). Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. З урахуванням обставин справи, характеру та глибини душевних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, виходячи з принципу розумності та справедливості, в узагальненому вигляді моральних страждань підлягає стягненню на користь позивача моральна шкода в розмірі 20 000 грн. з Дочірнього підприємства з іноземною інвестицією «Сантрейд». Оцінюючи зібрані докази в їх сукупності, суд виходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач під час подання позову була звільнена від сплати судового збору. Суд дійшов висновку про стягнення загалом 3 170 459, 76 грн., що складається з середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 3 150 459, 76 грн. та 20 000 грн. у відшкодування моральної шкоди. Тому, з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, ст. 4 Закону України «Про судовий збір» з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за ці вимоги майнового характеру у розмірі 10 035,00 грн., що становить 1% від ціни позову та не є меншим 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Крім того, суд дійшов висновку про скасування Рішення Власника ДП «Сантрейд» - ЗАТ Конінклеке Бунгу Б.В. від 02.08.2019 року про припинення повноваження [PERSON] як Директора комерційного зернового напрямку, який є членом Комерційної дирекції ДП «Сантрейд» та звільнення [PERSON] з посади Директора комерційного зернового напрямку, Наказу ДП «Сантрейд» № САН096-к від 02.08.2019 року про звільнення [PERSON] за підписом фінансового директора Романенко Р.В., Наказу ДП «Сантрейд» № САН072-к від 22.06.2020 року за підписом в.о. Генерального директора Романенко Р.В. про внесення змін до наказу № САН096-к від 02.07.2019 року, поновлення позивача на роботі, тобто про задоволення позовних вимог немайнового характеру. Враховуючи, що позивач був звільнений від сплати судового збору, то вказаний судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Загалом з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 10 035,00 грн. Також відповідно до ч.2 ст. 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Щодо стягнення судових витрат, то суд виходить з акту приймання - передачі наданої правничої допомоги, відповідно до якого правнича допомога позивачеві надана у розмірі 30 000 грн Відповідно до ст.141 ЦПК України , з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 10 035,00 грн. Відповідно до ст.430 ЦПК України рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць підлягає негайному виконанню.

Outcome: partial