Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-05 00:00:00

В вересні 2016 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів, в якому просить визнати недійсним договір дарування 1/2 частини квартири № 65 за адресою м. Миколаїв, пр. Г. Сталінграду, 89, укладений між [PERSON], з однієї сторони та [PERSON], з другої сторони, який посвідчений 22.06.2016 року [PERSON], приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу за реєстр. № 635 ; витребувати із чужого незаконного володіння [PERSON] ? частину квартири № 65 за адресою: м. Миколаїв, пр. Г. Сталінграду, 89; зобовязати приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію права власності від 24.06.2016 року, номер запису про право власності 15124655. В обгрунтування позову позивач посилається на ст.ст. 203, 215, 387, 388, 1212 ЦК України.Так, рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 10.08.2016р. , залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 20.10.2016 року , по цивільній справі № 490\\2579\\15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна подружжя - позовні вимоги задоволені частково. Встановлений факт проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу. У визнанні права власності на 1/2 частину квартири № 65 за адресою: м. Миколаїв, пр. Г. Сталінграду, 89 відмовлено. Вказана квартира визнана обєктом особистої власності [PERSON] В вересні 2016 року позивачці стало відомо, що ще 22.06.2016 року [PERSON] приховав від нотаріуса, що вона не є власником нерухомості, подарувала [PERSON] неналежну її 1/2 частку вказаної квартири. Представник позивача просила про задоволення позову з заявлених в позові підстав. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] [PERSON] заявив клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення справи № 490\\2579\\15-ц , посилаючись на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.12.2016 року про відкриття касаційного провадження по справі. Після видалення суду до нарадчої кімнати для вирішення заявленого клопотання покинув залу судового засідання. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про час та місце судового засідання повідомлялася судом неодноразово належним чином, про причини неявки суду не повідомила, письмових заперечень проти позову не надала. Приватний нотаріус [PERSON] просила слухати справу у її відсутність, надала суду письмові заперечення ,в яких просила відмовити у задоволенні позову з огляду на законність договору на момент його вчинення та відсутність законних підставі для розгляду вказаної справи. Ухвалою суду справу розглянуто у відсутності відповідачів , оскільки в справі достатньо даних про права та взаємовідносини сторін. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що у провадженні Центрального районного суду м. Миколаєва знаходилася цивільна справа № 490/2579/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна подружжя. Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 23.06.2015 року позовні вимоги були задоволені. За [PERSON] було визнано право власності на ? частину квартири № 65 за адресою: м. Миколаїв, пр. Г. Сталінграду, 89. Ухвалою суду від 07.10.2015 року задволена заява [PERSON] про перегляд заочного рішення суду , заочне рішення суду від 23.06.2015 року скасовано, справа призначена до судового розгляду. В грудні 2015 року [PERSON] звернувся з зустрічним позовом про поділ майна подружжя, визнання спірної квартири особистою власністю. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 10.08.2016р. позовні вимоги задоволені частково. Встановлений факт проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] з 1 січння 20104 року по лютий 2015 року. У визнанні права власності на ? частину квартири № 65 за адресою: м. Миколаїв, пр. Г. Сталінграду, 89 відмовлено. Визнано вказану квартиру обєктом особистої власності [PERSON] Стягнуто на користь [PERSON] з [PERSON] компенсацію вартості 1\\2 частини автомобіля ВАЗ 21099420 , р\\н ВЕ 7981 АМ в рахунок її частки у спільній сумінсій власності в розмірі 25477,72 грн. Розподілено судові витрати. Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 20 жовтня 2016 року рішення залишено без змін. За Договором дарування, посвідченим 22.06.2016 року [PERSON], приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу за реєстр. № 635, [PERSON] подарувала [PERSON] ? частку вказаної квартири. 24.06.2016 року договір дарування був зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером запису про право власності 15124655. Відповідно ч. 1\~ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з ч. 2\~ст. 215 ЦК України\~недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Частиною 2\~ст. 216 ЦК України\~передбачено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі,\~\~відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до положень\~\~ст.ст.215,\~216 ЦК\~\~України\~\~вимога\~\~про\~\~визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування\~\~наслідків\~\~його недійсності, а також вимога про застосування наслідків\~\~недійсності нікчемного правочину може бути\~\~заявлена\~\~як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою\~\~особою, права\~\~та законні інтереси\~\~якої порушені вчиненням правочину.\~\~ Матеріалами справи підтверджується , що дарувателю за оспорюваним договором [PERSON] на момент вчинення договору дарування достовірно було відомо, що вона не є власником частки нерухомого майна, оскільки вона особисто приймала участь у судовому розгляді справи № 490/2579/15-ц. З огляду на наведене, суд вважає встановленим, що передаючи у власність іншої особи частку квартири [PERSON] не набула на неї права власності в установленому законом порядку, враховуючи що оспорюваний договір дарування не відповідає вимогам ч.1 ст. 203 ЦК України. За аткого, суд приходить до висновку, що відповідно до частини 1 ст. 215 цього Кодексу він є недійсним, що є підставою для задоволення позову. Відповідно до п.п. 2 та 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно від добросовісного набувача в тому разі, якщо майно було викрадене в нього або вибуло з його володіння не з його волі іншим шляхом. У випадку, якщо майно вибуло з володіння власника на підставі вчиненого правочину перевірці судом при вирішенні справи підлягає чинність правочину. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначено в ст. 203 ЦК України. Недотримання цієї вимоги є підставою недійсності правочину (ч. 1 ст. 215 ЦК України). Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобовязання. Характерною особливістю кондиційних зобовязань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобовязання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобовязання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондиційному зобовязанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним. Кондикційне зобовязання виникає за наявності таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого);набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Конструкція статті 1212 ЦКУ, як і загалом норм глави 83 ЦКУ, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що предявлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не повязаний договірними правовідносинами щодо речі. Узагальнюючи викладе, можна дійти висновку про те, що кондиція позадоговірний зобовязальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та субєктним складом підпадає під визначення зобовязання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондиційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Норма статті 388 ЦК України може застосовуватись як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин (Правова позиція викладена у Постанові ВСУ № 6-3090цс15 від 02.03.2016р.). Згідно зі статтею 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не має на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Одним із випадків, коли майно можливо витребувати від добросовісного набувача, є вибуття такого майна поза волею власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі (пункт 3 частини 1 статті 388 ЦК України). За змістом зазначеної норми майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею (Правова позиція викладена у Постанові ВСУ № 6-251цс15 від 24.06.2015р.). З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, судові витрати, сплачені при подачі позову, слід стягнути на користь позивача з відповідачів в рівних частках. На підставі викладеного,

Outcome: approved