Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-04 00:00:00

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. У жовтні 2015 року [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування недійсним. Позовна заява мотивована тим, що 20 травня 2014 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко М. О. посвідчено договір дарування нежитлових приміщень (18-1-18-13), загальною площею 163,90 кв. м, що знаходяться у будинку [ADDRESS], сторонами якого є [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровувана). Проте 15 лютого 2015 року Апеляційний суд Чернівецької області скасував рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 24 березня 2014 року про визнання за [PERSON] права власності на ці приміщення. З підстав, передбачених статтею 232 ЦК України, позивачі просили визнати недійсним договір дарування нерухомого майна від 20 квітня 2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], виходячи з того, що дарувальник [PERSON] зловмисно домовився з обдаровуваною [PERSON], яка є його тещею, договір укладено з метою приховання конфлікту, який виник між співвласниками багатоквартирного будинку [ADDRESS]. Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 16 грудня 2016 року в складі судді Чебан В. М. позов задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування нерухомого майна від 12 травня 2014 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] Вирішено питання про розподіл судових витрат. Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що укладанням договору дарування порушуються права позивачів як співвласників будинку. Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 22 лютого 2017 року рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 16 грудня 2016 року скасовано, в задоволенні позову відмовлено. Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що суд першої інстанції не надав правової оцінки відповідності договору заявленим нормам матеріального права в межах вимог, вирішив спір всупереч диспозитивності цивільного процесу. У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, [PERSON] в інтересах [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] просять рішення суду апеляційної інстанції скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції. Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не взяв до уваги, що діями відповідачів порушені права співвласників будинку, скасував законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції. У липні 2017 року [PERSON] в інтересах [PERSON] подав заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначає, що рішення суду апеляційної інстанції є законним і обґрунтованим, висновки суду відповідають встановленим обставинам справи, підстав для його скасування немає. У березні 2018 року справу передано до Верховного Суду. Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. Установлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 24 березня 2014 року задоволено позов [PERSON] до Чернівецької міської ради про визнання права власності. Визнано за [PERSON] право власності на нежитлові (офісні) приміщення загальною площею 163,90 кв. м, основною площею 142,80 кв. м, розташовані у будинку [ADDRESS]. Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 11 лютого 2015 року рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 24 березня 2014 року скасовано, у задоволенні позову [PERSON] до Чернівецької міської ради про визнання права власності відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 травня 2015 року рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 11 лютого 2015 року залишено без змін. Відповідно до договору дарування нерухомого майна від 12 травня 2014 року дарувальник [PERSON] передав у власність обдаровуваної [PERSON] майно, а обдаровувана прийняла у власність майно - нежитлові приміщення, що знаходяться за адресою: [ADDRESS]. Факт належності спірних приміщень [PERSON] також підтверджено копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12 травня 2014 року. Мешканці будинку [ADDRESS] 13 вересня 2012 року звертались з колективним зверненням до Секретаря Чернівецької міської ради, головного архітектора м. Чернівців, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Чернівецькій області, Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради, Відділу охорони культурної спадщини Чернівецької міської ради та прокурора м. Чернівців з приводу того, що без їхнього дозволу та відома [PERSON] приступив до самочинної реконструкції горища будинку. Будинок [ADDRESS] знаходиться в центрі історичної частини, має статус історичної пам'ятки. Своєї згоди мешканці будинку на заволодіння приміщенням горища відповідачем та проведення будь-яких дій не надавали. На горищі розміщені електорощитова для всього будинку та димовентиляційні шахти, оскільки багато квартир будинку обладнані пічним опаленням. [PERSON] не провів обов'язкове обстеження будівлі та квартир, тому мешканці будинку вважали, що реконструкція даху з подальшим його переплануванням може завдати шкоди всьому будинку. Відповідно до «Коригування історико-архітектурного опорного плану і проекту зон охорони пам'яток та визначення меж і режимів використання історичних ареалів м. Чернівців», затвердженої рішенням Чернівецької міської ради від 28 лютого 2007 року № 252 та наказом Міністерства культури і туризму України від 16 червня 2007 року № 661/0/1607, будинок знаходиться в межах комплексної охоронної зони Центрального історичного ареалу м. Чернівців (лист відділу охорони культурної спадщини Чернівецької міської ради від 16 травня 2014 року). Відповідно до повідомлення Шевченківської районної у місті Чернівці ради Чернівецької області від 22 лютого 2013 року [PERSON] без дозвільних документів виконав реконструкцію частини горища під офісні приміщення. За виконання робіт з реконструкції офісних приміщень без документів, які надають право на виконання будівельних робіт, інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Чернівецькій області склала протокол про адміністративне правопорушення. Відповідно до повідомлення Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Чернівецькій області від 21 лютого 2013 року [PERSON] видано припис з вимогою привести об'єкт будівництва у відповідність із вимогами чинного містобудівного законодавства, шляхом замовлення проектної документації, отримання висновку органу охорони культурної спадщини, висновку експертної організації та подання на реєстрацію декларації про готовність об'єкта до експлуатації. Роз'яснено, що відповідно до частини восьмої статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» експлуатація закінчених будівництвом об'єктів, не прийнятих до експлуатації, забороняється. Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. У статті 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у позові, зазначав, що суд першої інстанції правильно визначився з предметом спору, проте невірно визначився з підставами пред'явлення позову, дослідив та встановив обставини порушення прав позивачів як співвласників майна при укладені [PERSON] договору дарування спірного приміщення горища, переобладнаного під офіс, як невід'ємної частини будинку, з приводу чого вимог не заявлялось та доказів порушеного права не надавалося. Крім того, суд першої інстанції не надав правової оцінки відповідності договору заявленим нормам матеріального права в межах вимог, вирішивши спір всупереч диспозитивності цивільного процесу. Відповідно до договору дарування нерухомого майна від 12 травня 2014 року дарувальник [PERSON] передав у власність обдарованої [PERSON] спірне майно, а обдарована прийняла його у власність та відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12 травня 2014 року належним чином зареєструвала права на нього. З цього правочину вбачається, що сторони діяли за своєю волею особисто, що виключає наявність ознак представництва та зловмисної домовленості будь-якого представника в ньому. Колегія суддів не погоджується з рішенням судів попередніх інстанцій з огляду на наступне. Відповідно до частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин з метою, в цьому випадку, приховання конфлікту між мешканцями будинку. Європейський суд з прав людини зазначив, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, також захищає і виконання остаточних та обов'язкових судових рішень, які у країні, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін (справа «Жовнер проти України»). Заявляючи позов, позивачі просили визнати недійсним договір дарування на підставі статті 232 ЦК України, що регулює правові наслідки правочину, який вчинено у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною. Разом з тим у позові вони фактично зазначали іншу підставу для визнання недійсним правочину - рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 11 лютого 2015 року, яким рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 24 березня 2014 року, на підставі якого і був вчинений оскаржуваний правочин, було скасоване та в задоволенні позову [PERSON] до Чернівецької міської ради про визнання права власності на спірні приміщення відмовлено. Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16. Відповідно до частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» суть приватизації державного житлового фонду полягає у відчуженні на користь громадян України, тобто у їх власність, як квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, так і належних до них господарських споруд і допоміжних приміщень (підвалів, сараїв тощо) цього фонду. Допоміжні приміщення відповідно до частини другої статті 10 цього Закону передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають та таким чином стають об'єктами права спільної власності співвласників будинків одночасно з приватизацією квартир, що засвідчується свідоцтвом про право власності на квартиру. У Рішенні Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) зазначено, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього (пункт 1.1). У Рішенні Конституційного Суду України від 09 листопада 2011 року № 14-рп/2011 зазначено, що положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» необхідно розуміти так, що власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою. Факт порушення прав позивачів як співвласників будинку на допоміжні приміщення будинку, а саме горище будинку на [ADDRESS], встановлено рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 11 лютого 2015 року, яке набрало законної сили. Таким чином, охоронювані законом права позивачів, які хоча і не є стороною правочину, були порушені, що спростовує пункт 6 договору дарування. Дарувальник, який має такий конфлікт, та його теща, які уклали договір дарування, діяли очевидно недобросовісно та зловживали своїми правами. Відповідно до частин першої, третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Суд першої інстанції, дійшовши висновку про наявність підстав для визнання правочину недійсним, неправильно визначився з підставами пред'явлення позову. Суд апеляційної інстанції скасував рішення суду першої інстанції та безпідставно відмовив у позові. Оскільки суди повно з'ясували всі обставини, що мають значення для справи, проте неправильно застосували норми матеріального права, що регулюють визнання правочину недійсним за умови скасування судового рішення, на підставі якого і був вчинений оскаржуваний правочин, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з прийняттям у справі нового рішення про задоволення позову. Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. З урахуванням наведеної норми, судові витрати за касаційний розгляд справи слід віднести за рахунок [PERSON] та [PERSON]

Outcome: partial