Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-06 00:00:00

В грудні 2016 року [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, який неодноразово уточнювався під час розгляду справи судом, та з урахуванням остаточних позовних вимог позивачка просила стягнути з [PERSON] на її користь основну заборгованість у розмірі 174 269,64 грн., а також інфляційне збільшення заборгованості та 3% річних у розмірі 144 251,69 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 11.06.2013 року позивачка надала відповідачу позику в сумі 293 000,00 грн. з терміном остаточного повернення до 30.12.2014 року. При цьому факт передачі позивачкою грошей підтверджується розпискою відповідача про отримання останнім грошових коштів та зобов'язання повернути їх, в тому числі й за рахунок передачі належному йому транспортного засобу по комерційній ціні станом на момент його перереєстрації. Разом з тим, станом на день звернення до суду, відповідач лише частково погасив свою заборгованість перед позивачкою, передавши останній в червні 2014 року автомобіль марки Volkswagen Caddy, 2009 року випуску, ринкова вартість якого на день перереєстрації складала 118 730,36 грн. У зв'язку з зазначеним та посилаючись на положення ст.ст. 625, 1049 ЦК України, позивачка просить позов задовольнити та стягнути з відповідача суми позики, трьох відсотків річних та індексу інфляції, що в загальному розмірі складає 318 521,33 грн. Представники позивачки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили позов задовольнити. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечували в повному обсязі, посилаючись на повне виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором позики. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) за договором позики позикодавець передає позичальникові у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як встановлено в судовому засіданні, 11.06.2013 року між позивачкою та відповідачем було укладено договір позики, згідно якого 10.09.2010 року позивачка надала відповідачу позику в розмірі 293 000,00 грн., а відповідач прийняв на себе зобов'язання повернути вказану суму позики у строк до 30.12.2014 року, що підтверджується розпискою відповідача, оригінал якої було оглянуто судом в судовому засіданні (а.с. 5). При цьому, як вбачається зі змісту вказаної розписки, відповідач також зобов'язався перед позивачкою здійснити часткове погашення вищенаведеної суми позики шляхом переоформлення 30.01.2014 року транспортного засобу по комерційній ціні на момент перепису цього автомобіля. У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Проте, як встановлено в судовому засіданні, у встановлений сторонами строк та по теперішній час відповідач лише частково виконав свої зобов'язання за договором позики, а саме: 24.06.2014 року автомобіль марки Volkswagen Caddy, 2009 року випуску, було перереєстровано на ім'я [PERSON], про що свідчить відповідна копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, наявна в матеріалах справи (а.с. 6). Крім того, згідно Звіту №123/16 про визначення ринкової вартості КТЗ від 21.12.2016 року ринкова вартість автомобіля Volkswagen Caddy, 2009 року випуску, станом на дату перереєстрації складала 118 730,36 грн. (а.с. 9-24). Згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Таким чином, оскільки в судовому засіданні знайшла своє підтвердження та обставина, що відповідач не виконав своїх зобов'язань за договором позики щодо повернення позивачці суми позики у повному обсязі, суд вважає, що заявлені позивачкою вимоги є обґрунтованими і такими, що ґрунтуються на вимогах закону. При цьому, посилання відповідача на ті обставини, що оскільки позивачка прийняла у рахунок погашення боргу за договором позики автомобіль, який станом 30.04.2014 року фактично був об'єктом лізингу за договором фінансового лізингу №00001428 від 29.12.2009 року з вартістю 27175,00 доларів США, Звіт №123/16 про визначення ринкової вартості КТЗ від 21.12.2016 року є неналежним доказом у даній справі, суд оцінює критично, адже згідно власноруч написаної відповідачем розписки, переоформлення автомобіля відбувається по комерційній ціні на момент такої перереєстрації. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки суму заборгованості за договором позики у розмірі 174 269,64 грн. Також, слід зазначити, що приписами ст. 1050 ЦК України закріплено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Як передбачено ч.2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто, за змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Таким чином, враховуючи вищенаведені положення законодавства, зважаючи на те, що обставини щодо невиконання відповідачем своїх грошових зобов'язань перед позивачкою знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а також перевіривши наведені розрахунки позивачки, наявні в матеріалах справи (а.с. 89), суд вважає, що вимоги позивачки про відшкодування їй відповідачем інфляційних збитків за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, передбачених ст. 625 ЦК України, що у загальному розмірі становить 144 251,69 грн., правомірними, а тому підлягають задоволенню. Також, відповідно до ст. 88 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідачки на користь позивачки судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3 185 грн. 21 коп., які сплачено позивачкою за подання позову до суду. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 525, 526, 530, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України та

Outcome: approved