Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-06 00:00:00

В вересні 2018 року позивачем подано позов про позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON]. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідач [PERSON] є батьком неповнолітнього [PERSON], [INFO]. В зв'язку з тим, що мати хлопчика померла, а батько немає бажання займатися вихованням сина, не цікавиться його життям, здоров'ям, матеріально дитину не забезпечує, вона забрала неповнолітню дитину до себе, де він знаходяться й по теперішній час. Вона приходиться дитині бабцею по лінії матері. Відтак, вона є особою, законним представником дитини, яка має право звернутися за захистом прав та інтересів неповнолітнього онука. Вона намагалася змінити ставлення відповідача до свого життя, дитини, але все виявилось марним. Відповідач [PERSON] належних висновків не зробив, навпаки продовжує злісно ухилятися від виконання батьківських обов'язків відносно дитини, з сином не спілкується, не займається його вихованням, не цікавиться його здоров'ям, не приділяє уваги дитині, не проводить з дитиною вільний час, не піклується про його фізичний та духовний розвиток. Більш того, відповідач [PERSON] письмово дав свою згоду на позбавлення його батьківських прав щодо неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], тим самим свідомо переклав свій батьківський обов'язок по вихованню дитину на іншу особу, тим самим віддалився від своєї сім'ї. Тому, вважає доцільним позбавити відповідача по справі батьківських прав стосовно неповнолітнього сина. Позивач, її представник у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали повністю, наполягали на їх задоволенні, проти розгляду справи на підставі ст. 280-282 ЦПК України не заперечують. Належно повідомлений відповідач в судове засідання не прибув з невідомих причин, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений у порядку, визначеному ч. 6 ст. 128 ЦПК України, шляхом надіслання рекомендованих листів з повідомленням про виклик. Представник третьої особи - Служби у справах дітей військово - цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала повністю, наполягала на їх задоволенні, вважає доцільним позбавити [PERSON] батьківських прав стосовно сина. Приймаючи до уваги, що позивач, її представник не заперечують проти заочного вирішення справи, тому суд розглядав справу на підставі ст.ст. 208-283 ЦПК України, заочно, у зв'язку з чим постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення всіх учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідач по справі [PERSON] є батьком неповнолітнього [PERSON], [INFO] (а.с. 4). На теперішній час неповнолітній [PERSON], [INFO], знаходяться на вихованні у своєї бабці по лінії матері [PERSON], яка займається його вихованням, створює всі необхідні умови для його розвитку. Також, судом з'ясовано, що відповідач по справі проживає окремо від неповнолітнього сина, не займається його вихованням, не цікавиться його здоров'ям та життям, не створює йому умов для духовного і фізичного розвитку, участі в його вихованні не приймає, матеріально не забезпечує, тобто всіляко ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, тощо. Нотаріально посвідченою заявою від 18.07.2018 відповідач [PERSON] дав згоду на позбавлення його батьківських прав щодо неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с. 7), тим самим свідомо відсторонився від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню сина. Наряду з цим, військово-цивільна адміністрація міста Торецьк Донецької області у своєму висновку визнала доцільним позбавити відповідача по справі [PERSON] батьківських прав стосовно неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO] (а.с. 25). З огляду на це, суд зазначає. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Згідно ст.165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ч. 2 ст. 258 СК України баба і дід мають право звернутися за захистом прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх та повнолітніх непрацездатних внуків до органу опіки та піклування або до суду без спеціальних на те повноважень. В ч.1 ст.164 СК України наведено перелік підстав позбавлення батьківських прав, який складається з шести пунктів. Він охоплює всі можливі способи порушення батьками прав і інтересів дитини. Для задоволення позову достатньо впевнитись водному з них. Відповідно до п. 2 ст.164 Сімейного кодексу України, мати та батько можуть бути позбавленні судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від своїх обов'язків по вихованню дитини. Так, у п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав та поновлення батьківських прав» № 3 від 30 березня 2007 року роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Звертаючись до суду з позовом про позбавлення батьківських прав, позивач, як на підставу позову, посилалася на ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини, схваленої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, і ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, а також ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402 кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно статті 12 цього Закону на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані поважати дитину, виховувати її, піклуватись про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Таким чином, проаналізувавши всі обставини справи, суд приходить до висновку, що відповідач не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі. Зазначені фактори в їх сукупності, суд може розцінювати як ухилення від обов'язків по вихованню дитини, так як вона розуміє свою поведінку та не зважаючи на це, продовжує свідомо нехтувати своїми обов'язками. За таких обставин, суд вважає, що відповідача по справі [PERSON] необхідно позбавити батьківських прав. Позбавлення його батьківських прав по відношенню до дитини є необхідною мірою в інтересах здоров'я та виховання дитини, оскільки відповідач своєю поведінкою шкідливо впливає на дитину, її фізичний та моральний розвиток. Таким чином, суд вважає позовні вимоги повністю доведеними, тому підлягають задоволенню в повному обсязі. Крім того, оскільки розгляд даної справи відбувався за відсутності відповідача, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до статті 169 Сімейного кодексу України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. В той же час, відповідно до ч.2 ст.166 Сімейного кодексу України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. В положеннях ч. 3 ст. 166 СК України зазначено, що при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов'язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Так, відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При визначенні розміру аліментів суд враховує матеріальне становище дитини, яка залишилась без батьківського піклування, відповідачів, які не є інвалідами, на утриманні ніхто не знаходиться, добровільно матеріальної допомоги на утримання дитини не надають. За таких обставин, суд вважає, що відповідно до ст.183 СК України розмір аліментів на утримання дитини може складати 1/4 частину з усіх видів доходу кожного з відповідачів, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Враховуючи діючі положення Сімейного кодексу України щодо надання бабі і діду права звернення за захистом прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх та повнолітніх внуків до органу опіки та піклування або до суду без спеціальних на те повноважень, суд вважає доцільним стягнення аліментів з відповідача [PERSON] на утримання неповнолітнього сина проводити на користь позивача по справі [PERSON], яка є бабусею неповнолітнього [PERSON], [INFO] по лінії матері [PERSON]. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved