Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-15 00:00:00

В жовтні 2017 року представник позивача [PERSON], який діє в інтересах [PERSON] звернувся до суду із зазначеною позовною заявою. \~ Свої вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON], [INFO] є власником квартири розташованої за адресою: Донецька область, м.Торецьк, смт.Новгородське, вул.Поштова, 8/2. Право власності на квартиру підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 03.07.2000 року та Договором дарування ? частки квартири від 20.07.2017 року. Вказує, що разом з нею в даному помешканні також зареєстрований її чоловік [PERSON], [INFO], але фактично не проживає у вказаному будинку з квітня 2014 року і по теперішній час. Позивач зверталась до відповідача з проханням, щоб він добровільно виписався з належної квартири, однак він ігнорує прохання позивача та не приїздить за вищезазначеною адресою. Отже, більш ніж шість місяців відповідач не проживає у вказаному приміщенні, не сплачує комунальних послуг та не бере участі в утриманні житлового приміщення. Таким чином позивач вважає, що відповідач [PERSON] втратив право на користування квартирою № 2 в будинку № 8 по вул. Поштова в смт.Новгородське м.Торецьку Донецької області. Представник позивача в судове засідання не прибув, надав до суду заяву з проханням справу розглядати без його участі, повністю підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні в повному обсязі. Відповідач також не зявився до суду, надав до суду заяву з проханням справу розглядати без його участі, позовні вимоги визнає. Не заперечує проти їх задоволення. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини, які регулюються Цивільним кодексом України, Житловим кодексом України та іншими нормативно правовими актами. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO] є власником квартири розташованої за адресою: Донецька область, м.Торецьк, смт.Новгородське, вул.Поштова, 8/2, на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 03.07.2000 року та Договором дарування ? частки квартири від 20.07.2017 року, зареєстровано в реєстрі №1059 (а.с.18-21). В зазначеній квартирі крім позивача по справі також зареєстровані: син [PERSON], донька [PERSON], та чоловік [PERSON] (а.с. 24), який фактично в ній не проживає, не приймає участі в утриманні квартири та сплаті комунальних послуг, понад встановлені чинним законодавством строки. З огляду на це, суд зазначає наступне. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права, правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, наділені члени сімї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до вимог ч.1 ст. 71, ст. 72 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Особа визнається такою, що втратила право на користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. У відповідності до ч.2 ст. 405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як вбачається з акту вуличного комітету, наявному в матеріалах справи, відповідач [PERSON] в квартирі № 2, яка розташована будинку № 8 по вул. Поштова в смт.Новгородське м.Торецьку Донецької області з 2014 року не проживає (а.с.23). Отже, проаналізувавши всі обставини справи, суд приходить до висновку, що позивач по справі [PERSON], правомірно звернулася до суду з позовом про усунення порушень свого права власності шляхом визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право на користування жилим приміщенням. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Відповідно до ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеність перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, суд вважає позовні вимоги повністю доведеними, а тому такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Отже, суд приходить до висновку про стягнення суми судових витрат з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved