Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-13 00:00:00

Відповідачка позовні вимоги визнала, щодо їх задоволення не заперечувала, просила розглянути справу у її відсутність. Представник позивача, діючий від імені та в інтересах позивача, на задоволенні позову наполягав, просив про розгляд справи без його участі. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія свідоцтва про смерть [PERSON] померла 01.01.2005р.; копія свідоцтва про смерть [PERSON] померла 13.06.2005р.; копія свідоцтва [PERSON] помер 11.01.2008р.; копія заповіту від 27.04.1993р., оформленого на імя [PERSON]; довідка Плавнівської сільради від 15.08.2016р.; копія свідоцтва серії ОД-ХХ № 02164 від 05.06.2002р. про право власності на майновий пай члена КСП «Рассвет» с.Плавні Ренійського району, оформленого на імя [PERSON]; копія сертифікату серії ОД №0140747 на право на земельну частку (пай) у КСП «Рассвет» розміром 3,61 в умовних кадастрових гектарах від 07.08.1996р., оформленого на імя [PERSON]; копія довідки Відділу у Ренійському районі ГУ Держгеокадастру в Одеській області про вартість земельного паю; копія постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 29.11.2016 р. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач у справі є онуком нині померлої [PERSON] За життя [PERSON] належали: на підставі свідоцтва серії ОД-ХХ №02164 від 05.06.2002р. про право власності на майновий пай члена КСП майновий пай у КСП «Рассвет» (нині у СВК «Світанок») в с.Плавні Ренійського району; на підставі сертифікату серії ОД №0140747 від 07.08.1996р. на право на земельну частку (пай) право на земельну частку (пай) у КСП «Рассвет» (нині у СВК «Світанок») розміром 3,61 в умовних кадастрових гектарах. За життя [PERSON] розпорядилася належним їй майном, 27.04.1993р. склала заповіт на імя позивача свого онука, 01.01.2005р. померла. Після її смерті відкрилась спадщина на вищезазначене майно (на майновий пай та земельний пай). У встановлений законодавством строк для прийняття спадщини позивач не звернувся до нотаріальної контори із заявою про її прийняття за заповітом. Проте, навіть у випадку своєчасного звернення позивача за прийняттям спадщини, оформити її було б неможливо у звязку із тим, що в нього були відсутні відповідні оригінали правовстановлюючих документів. Останні роки перед смертю [PERSON] позивач мешкав разом із нею, доглядав за бабусею, як онук. Відповідачка у справі на спадщину не претендує, не заперечує, щоб спадщину оформив позивач. Спадкоємець першої черги матір позивача 13.06.2005р. померла, батько позивача помер також. У нинішній час, при зверненні позивача до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину, йому в цьому було відмовлено з причин відсутності правовстановлюючих документів на вищевказані майновий пай та земельний пай, про що 29.11.2016р. нотаріусом було винесено відповідну постанову. Після смерті [PERSON] це питання вже неможливо вирішити, за визнанням права власності на майновий пай та земельний пай, як на обєкти спадщини, може звернутися тільки спадкоємець. Таким чином, позивач прийняв спадщину в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, що залишилася після померлої [PERSON] і вважає, що має всі законні підстави для визнання за ним права власності на неї, оскільки до держави вона не перейшла, відумерлою не визнана, відповідачка на неї не претендує. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки його доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. Оскільки щодо позовних вимог, обставин справи сторони не заперечують, визнають їх, суд вважає, що факти, які обґрунтовують заявлені вимоги і мають значення для справи встановлені, у звязку із чим немає необхідності у підтвердженні їх доказами засобом дослідження показань свідків. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 ЦК України (ст. 1223 ЦК України). Ст. 1235 ЦК України встановлено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно поживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах, субєкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Як було встановлено судом, позивач у справі є спадкоємцем за заповітом (ст. ст. 1233, 1235 ЦК України). У передбачений законом строк для прийняття спадщини позивач не звернувся до нотаріальної контори із відповідною заявою. Як зазначив позивач, після смерті бабусі у нього були відсутні правовстановлюючі документи на спадкові майновий пай та земельний пай. В даний час оформити своє право на спадщину та отримати відповідне свідоцтво позивач також не має можливості. Прийняття спадщини є фактом, яке відображає волю спадкоємця придбати майно після смерті спадкодавця. В даному випадку позивач прийняв спадщину фактично, оскільки його воля, як спадкоємця за заповітом, була виражена у його діях по фактичному управлінню та володінню спадковим майном (зберігання правовстановлюючих документів на майновий пай та земельний пай, розпорядження щодо їх цільового використовування тощо). Таким чином, позивач прийняв спадщину в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та не заявив про відмову від неї. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, суд вважає, що позивач є субєктом набуття права власності на майновий пай та на земельний пай з підстав прийняття спадщини за заповітом в порядку ч.3 ст. 1268 ЦК України. З урахуванням викладених позивачем та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити його вимоги щодо визнання за ним права власності на спадкове майно.

Outcome: approved