Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-19 00:00:00

В грудні 2014року відкрите акціонерне товариство Національна акціонерна страхова компанія „Оранта звернулось до суду з позовом про стягнення з [PERSON] в порядку регресу суму сплаченого страхового відшкодування в розмірі 6033грн.15коп. Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що між ВАТ НАСК Оранта та СПД [PERSON]Г.О. було укладено поліс обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності №ВЕ/1692755, предметом якого було страхування транспортного засобу ЗИЛ ММЗ 45021, д.р.н. СВ 8085 АВ. [PERSON] на момент настання страхового випадку був водієм вказаного транспортного засобу ЗИЛ ММЗ 45021, д.р.н. СВ 8085 АВ. 15.07.2010року о 15год. 15хв. відповідач, керуючи автомобілем марки ЗИЛ, д. р.н. [NUMBER], на перехресті вулиць під час руху заднім ходом не переконався, що вказані дії будуть безпечними, в результаті чого здійснив зіткнення з автомобілем Део, д.р.н. СВ 6923 АІ. 08.01.2010року між товариством з додатковою відповідальністю Експрес Страхування та [PERSON] було укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів, згідно умов якого обєктом страхування був автомобіль Део, д.р.н.СВ6923АІ. Постановою Новозаводського районного суду м.Чернігова від 03.08.2010року відповідача притягнуто до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП і застосовано відносно нього стягнення у вигляді штрафу в сумі 340 грн. на користь держави. Згідно рішення господарського суду міста Києва від 14.10.2011року з позивача було стягнуто на користь товариства з додатковою відповідальністю Експрес Страхування 6033грн. 15коп. страхового відшкодування. Позивач вважає, що після виплати страхового відшкодування за договором № ВЕ/1692755 він отримав право на регресний позов до відповідача у звязку з тим, що відповідач не виконав свого обовязку і не повідомив позивача про настання ДТП. З посиланням на статті 1188, 1191 ЦК України, статті 33, 38 Закону України Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів позивач просив стягнути на свою користь з відповідача в порядку регресу суму сплаченого страхового відшкодування в розмірі 6033грн. 15 коп. Рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 25.03.2015 року позовні вимоги відкритого акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія „Оранта до [PERSON] про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування, - задоволено. Судом стягнуто з [PERSON] на користь ВАТ НАСК „Оранта в порядку регресу суму сплаченого страхового відшкодування в розмірі 6033 грн. 15 коп., а також 243 грн. 60 коп. в рахунок відшкодування понесених судових витрат. В апеляційній скарзі [PERSON] просить оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні вимог заявленого позову. Апелянт вказує, що висновки оскаржуваного рішення суду першої інстанції не узгоджуються з фактичними обставинами справи та нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини. Апелянт зазначає, що при вирішенні даного спору по суті суд першої інстанції не взяв до уваги положень статей: 11, 256, 257, 261, 993 ЦК України, якими врегульовано питання перебігу строку позовної давності щодо суброгації. Апелянт вважає, що в даному випадку обчислення строку позовної давності по суброгації розпочинається з 16.07.2010року, і відповідно три роки сплинуло 15.07.2013року, а до суду позивач звернувся в грудні 2014року. За даних обставин апелянт вказує, що має місце сплив строку позовної давності, про що він вчиняв відповідну заяву в суді першої інстанції, яка необґрунтовано була відхилена судом першої інстанції. Апелянт також зазначає, що відповідно до норм статей 512, 993 ЦК України, статті 27 Закону України „Про страхування судом першої інстанції невірно застосовано до спірних правовідносин положення статті 1191 ЦК України, оскільки позивач не є особою, потерпілою від правопорушення, і за даних обставин заява відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності є правомірною. [PERSON] також вказує, що позивач не є страховиком відповідача, який на час вчинення ДТП перебував у трудових правовідносинах з працедавцем - фізичною особою-підприємцем [PERSON], який і був страхувальником і власником забезпеченого полісом вантажного автомобіля. Апелянт зазначає, що на час вчинення ДТП він здійснював в робочий час вантажне перевезення за визначеним в договорі перевезення маршрутом транспортом працедавця. При цьому апелянт вказує, що відповідно до ч.1 статті 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їх працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обовязків. За даних обставин апелянт стверджує, що він є неналежним відповідачем по справі, що є підставою для відмови в задоволенні вимог позову. Також апелянт вказує, що під час розгляду даного спору судом першої інстанції неправильно визначено субєктний склад сторін. В судове засідання апеляційного суду представник ВАТ НАСК Оранта, належним чином повідомленого про час і місце судового розгляду даної справи (а.с.158,159), не зявився. Відповідно до приписів ч. 2 статті 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасника судового розгляду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд на підставі приписів п.4 ч.1 статті 309 ЦПК України приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції, - скасуванню, з ухваленням апеляційним судом нового рішення по суті заявлених позовних вимог, яким в задоволенні позовних вимог відкритого акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія „Оранта до [PERSON], третя особа:[PERSON] про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування, - відмовити. Відповідно до п.6 ч.1 статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. В ході судового розгляду даної справи встановлено і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що 15.07.2010року о 15год.15хв. в м. Чернігові, [PERSON], керуючи транспортним засобом ЗИЛ, д.н.з. [NUMBER], на перехресті вулиць під час руху заднім ходом не переконався, що це буде безпечно, в результаті чого здійснив зіткнення з автомобілем [NUMBER]. На час вчинення даного ДТП відповідач перебував у трудових правовідносинах з працедавцем - фізичною-особою підприємцем [PERSON]Г.О., який був страхувальником і власником забезпеченого полісом вантажного автомобіля [NUMBER]. Як вбачається із матеріалів справи, транспортний засіб ЗИЛ ММЗ, державний номер [NUMBER] відповідно до полісу ВЕ/1692755, статус на дату - діючий поліс на 15.07.2010року, застрахований страховою компанією ВАТ НАСК Оранта (а.с.5). З повідомлення ЦНП 7401 від 10.03.2015 року (а.с.110) вбачається, що транспортний засіб ЗИЛ-ММЗ 45021, д.н.з. [NUMBER], станом на 15.07.2010 року зареєстрований за [PERSON]. 08.01.2010року між товариством з додатковою відповідальністю Експрес Страхування та [PERSON] було укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів, згідно умов якого обєктом страхування був автомобіль [NUMBER]. Постановою Новозаводського районного суду м.Чернігова від 03.08.2010року відповідача притягнуто до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП і застосовано відносно нього стягнення у вигляді штрафу в сумі 340 грн. на користь держави ( а.с. 11). Згідно рішення господарського суду міста Києва від 14.10.2011року з позивача було стягнуто на користь товариства з додатковою відповідальністю Експрес Страхування 6033грн. 15коп. страхового відшкодування, 84 грн. 53 коп. державного мита, 193 грн. 52 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу (а.с.6-10, а.с. 96-97). Як вбачається з вказаного рішення суду, на виконання умов договору страхування товариство з додатковою відповідальністю Експрес Страхування, на підставі заяви [PERSON] від 26.10.2010року та страхового акту № 850-1 від листопада 2010року, сплатило [PERSON] страхове відшкодування в сумі 6033,15грн., що підтверджується платіжним дорученням №3505 від 12.11.2010року. Як вбачається з платіжного доручення № 15585 від 13.03.2012 року (а.с.12), ВАТ НАСК Оранта сплатило 6311,20 грн. на користь ТзДВ Експрес Страхування згідно наказу № 24/394 від 29.11.2011року, виданого господарським судом міста Києва. Задовольняючи заявлені позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку, що вимоги позову ВАТ НАСК Оранта є обґрунтованими і за даних обставин вони підлягають задоволенню відповідно до статті 1191 ЦК України, статей 33, 38 Закону України Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. В ході апеляційного розгляду даної справи знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги відносно того, що висновок суду першої інстанції про задоволення вимог заявленого позову не узгоджується з фактичними обставинами справи та нормами матеріального права, які регламентують спірні правовідносини. Судом по справі встановлено і вказані обставини підтверджуються матеріалами справи, що позивач не є страховиком відповідача. На час вчинення ДТП - 15.07.2010року відповідач перебував в трудових правовідносинах з працедавцем - фізичною-особою підприємцем [PERSON], що підтверджується даними трудової книжки відповідача, відповідно до яких відповідач працював водієм у ФОП [PERSON]Г.О. з 14.06.2010року по 04. 08.2011року (а.с.40-42), трудовим договором від 14.06.2010року (а.с.43,44). В ході судового розгляду даної справи також встановлено, що [PERSON]Г.О. був страхувальником і власником забезпеченого полісом вантажного автомобіля (а.с. 5, 110). Заслуговують на увагу доводи апелянта відносно того, що представлена ним суду довідка ТОВ Ашер(вантажоодержувача) №1414 від 03.02.2015року(а.с.78) підтверджує ті обставини, що на час вчинення ДТП- 15.07.2010року відповідач здійснював вантажне перевезення за визначеним у договорі перевезення маршрутом транспортом працедавця. Тобто, ДТП, яка відбулась 15.07.2010року о 15год. 15хв., мала місце у робочий час відповідача під час виконання ним своїх трудових обовязків. Відповідно до даних вказаної довідки, [PERSON] працював водієм-експедитором на автомобілі [NUMBER] і протягом 2010року здійснював перевезення вантажів згідно з договором тр10-3 на автотранспортне обслуговування від 01.01.2010року, укладеним між ТОВ Ашер, як замовником та ФОП [PERSON]Г.О., як виконавцем. 15.07.2010року [PERSON] знаходився у рейсі за вказаними у довідці маршрутами ( а.с.78). Відповідно до приписів ч.1статті 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їх працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обовязків. Враховуючи вищенаведене, є обґрунтованими доводи апелянта відносно того, що [PERSON] є неналежним відповідачем по даній справі, оскільки на час вчинення ДТП - 15.07.2010року відповідач перебував в трудових правовідносинах з працедавцем - фізичною-особою підприємцем [PERSON], при цьому ДТП відбулось під час виконання відповідачем своїх трудових обовязків. За даних обставин, приймаючи до уваги, що [PERSON] є неналежним відповідачем по даній справі, апеляційний суд вважає за необхідне рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 25.03.2015року скасувати та ухвалити нове рішення по суті заявлених позовних вимог, яким в задоволенні позовних вимог відкритого акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія „Оранта до [PERSON] про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування, - відмовити. Відповідно до приписів ч.1статті 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. У звязку з наведеним необхідно зазначити, що заслуговують на увагу апеляційного суду доводи апеляційної скарги відносно того, що суд першої інстанції невірно в оскаржуваному рішенні прийшов до висновку, що вимоги позивача є регресними. Апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги відносно того, що вимоги позивача виникли внаслідок суброгації за договором страхування цивільно-правової відповідальності. При цьому необхідно зазначити наступне. Відповідно до цивільного законодавства шкода, завдана майну та особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Заподіяння шкоди потерпілому можливе за двома підставами: 1). у результаті невиконання контрагентом потерпілого своїх договірних зобовязань; 2). у результаті дій особи, що не повязана з потерпілим будь - якими договірними відносинами ( деліктна відповідальність). Якщо дії третьої особи, якими страхувальнику спричинені збитки, є страховим випадком, то у такого потерпілого( страхувальника за договором страхування) є дві можливості відшкодування шкоди: за рахунок безпосереднього заподіювача шкоди; за рахунок страховика шляхом отримання страхового відшкодування. Право вибору належить самому потерпілому. Перехід права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика називається суброгацією. При суброгації нового зобовязання із відшкодування збитків не виникає - відбувається заміна кредитора: потерпілий (а ним є страхувальник або вигодонабувач) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. У результаті страховик виступає замість потерпілого. За суброгації відбувається лише зміна осіб у вже наявному зобовязанні зі збереженням самого зобовязання. Це означає, що одна особа набуває прав і обовязків іншої особи у конкретних правовідносинах. У процесуальному відношенні страхувальник передає свої права страховику на підставі договору і сприяє реалізації ним прийнятих суброгаційних прав.При регресі одне зобовязання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається. Вказані інститути мають різний режим правового регулювання, при цьому регрес регулюється загальними нормами цивільного права, а для суброгації відповідно до статті 993 ЦК України встановлено особливий правовий режим. При цьому при суброгації перебіг строку позовної давності починається з моменту виникнення страхового випадку. Відповідно до частини другої статті 512 ЦК України кредитор у зобовязанні може бути замінений у випадках, встановлених законом. Такий випадок встановлено статтею 993ЦК України та статтею 27 Закону України Про страхування, згідно із якими до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. За цією нормою страхувальник, який отримав майнову шкоду в деліктному правовідношенні, набув право вимоги відшкодування до заподіювача і строк такої вимоги почав спливати у момент заподіяння шкоди, але у звязку з погашенням шкоди коштами страхового відшкодування до страховика переходить право вимоги (права кредитора, яким у деліктному зобовязанні є потерпілий) до заподіювача із залишком строку позовної давності, оскільки відповідно до статті 262 ЦК України заміна сторін у зобовязанні не змінює порядку обчислення та перебігу строку позовної давності. В ході судового розгляду даної справи встановлено, що у спірному зобовязанні відбулася заміна кредитора; при цьому строк позовної давності у страховому зобовязанні є загальним (три роки) та його перебіг починається від дня настання страхового випадку. Відповідно до правової позиції, висловленої судовими палатами у цивільних та господарських справах Верховного Суду України при розгляді 25.12.2013року справи № 6-112цс13, відповідно до положень статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України Про страхування від дня страхового випадку внаслідок заміни кредитора у зобовязанні з відшкодування шкоди до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат й у межах загального строку позовної давності, переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані страхувальнику збитки. Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції вказав, що позивач звернувся до суду в порядку регресу, а не суброгації, і оскільки виплата страхового відшкодування здійснена 13.03.2012року, то трирічний строк позовної давності не сплинув. При цьому судом першої інстанції при вирішенні спору по суті не взято до уваги, що відповідно до статті 27 Закону України Про страхування та статті 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. В даному випадку зобовязання з відшкодування шкоди збереглося, однак у ньому змінилася сторона (кредитор) і ці правовідносини мають регулюватися приписами статті 993 ЦК України (суброгація). При суброгації перебіг строку позовної давності починається з моменту виникнення страхового випадку, тобто, з моменту заподіяння шкоди застрахованому транспортному засобу - 15.07.2010року. Відповідно до статті 257ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з даним позовом 08.12.2014року, згідно відмітки поштового відділення на конверті (а.с.15). Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач стверджував про сплив позовної давності (а.с.33-36,122), проте, при вирішенні даного спору суд першої інстанції вказані обставини до уваги не прийняв. Разом з тим, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення по суті заявлених позовних вимог, яким відмовити в задоволенні вимог позову, апеляційний суд вважає за необхідне з наступних підстав. В ході апеляційного розгляду даної справи судом встановлено, що [PERSON] є неналежним відповідачем по даній справі, оскільки на час вчинення ДТП-15.07.2010року відповідач перебував в трудових правовідносинах з працедавцем - фізичною-особою підприємцем [PERSON], при цьому ДТП відбулось під час виконання відповідачем своїх трудових обовязків. Відповідно до приписів ч.1 статті 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їх працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обовязків. За даних обставин, враховуючи положення ч.1 статті 1172 ЦК України, апеляційний суд вважає за необхідне рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 25.03.2015 року скасувати та ухвалити нове рішення по суті заявлених позовних вимог, яким в задоволенні позовних вимог відкритого акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія „Оранта до [PERSON] про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування, - відмовити. Відповідно до приписів статті 88 ЦПК України, яка регламентує розподіл судових витрат між сторонами, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з відкритого акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія „Оранта на користь [PERSON] 121грн. 80 коп. в рахунок відшкодування документально підтверджених (а.с.134) понесених судових витрат за апеляційний розгляд справи.

Outcome: approved