Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-21 00:00:00

В жовтні 2020р. позивачка звернулась до суду з позовом в якому вказала що між нею та АТ «Альфа-Банк» 09.04.2009р. було укладено кредитний договір. Забов*язання за вказаним договором вона виконала ще в 2015 році однак у листопаді 2019р. від Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» довідалась що за нею існує заборгованість внаслідок чого було вчинено виконавчий напис нотаріуса та відбувалось стягнення з її заробітної плати. Виконавчий напис було в судовому порядку 07.08.20р. визнано таким що не підлягає виконанню. В наступному [PERSON] довідалась що заборгованість за кредитним договором від 09.04.2009 року перед АТ «Альфа-Банк» вона не має у зв`язку із відступленням права вимоги до ТОВ. «Кредитні ініціативи» на підставі договору факторингу №1 від 21.06.2016р. Вважає що вказаний договір факторингу порушує її права оскільки їй про нього нічого не було відомо та прохає визнати його недійсним стягнувши на її користь судові витрати. Ухвалою Ленінського р/с м. Харкова від 15.10.2020р. відкрито загальне позовне провадження. Відповідачі правом на відзив не скористались. Ухвалою Ленінського р/с м. Харкова від 15.10.20р. задоволено клопотання про витребування доказів а саме оскаржуваного договору факторингу № 1 від 21.06.2016р. В зв`язку з невиконанням ухвали про витребування доказів на Акціонерне товариство «Альфа-Банк», ухвалою від 25.01.21р. накладено штраф. Ухвалою від 22.03.21р. за згодою представника позивача закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. В судове засідання представник позивач з`явився. Позов підтримав зазначивши що права позивачки порушені договором факторингу оскільки їй про нього нічого не було відомо а також тому що в ньому відсутній предмет стягнення. Відповідачі в судове засідання не з`явились. Про час розгляду справи повідомлялись належним чином. Вислухавши представника позивача дослідивши матеріали справи судом встановлено що позов задоволенню не підлягає за наступним: 09.04.2009р. між Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 490146343 за яким позивачка отримала кредитні кошти в сумі 23458.03 грн. ( с.с.12-13). 21.06.2016 р. між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу №1 за яким до ТОВ «Кредитні ініціативи» відійшли права на грошові вимоги до боржників за кредитними договорами обумовленими в додатку №1. 07.11.2019р. [PERSON] видано довідку про те що остання перед АТ «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором № 490146343 від 09.04.2009 року не має у зв`язку з відступленням права вимоги до ТОВ «Кредитні ініціативи» на підставі договору факторингу від 21.06.2016р. Вказаний договір позивач просить визнати недійсним. Відповідно до ст. 1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов`язань або відповідальності перед боржником у зв`язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч.1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. В позовній заяві та у судовому засіданні представник позивача пояснив, що договір факторингу носить удаваний характер бо укладений без наміру створення реальних правових наслідків оскільки послуги з факторингу мають право надавати лише фінансові установи; [PERSON] не була повідомлена про відступлення права вимоги а отже позбавлена права вимагати докази про це, що в свою чергу порушує її права як споживача; наступне відступлення права вимоги не відповідає положенням ч.1 ст. 1083 ЦК України; на час укладання спірного договору діяла заборона переуступати (продавати) право вимоги по боргах фізичних осіб встановлена ухвалою Вищого адміністративного суду України 16.02.2016р. в справі 2а-12909/12/2670. Згідно до положень ст.ст. 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд звертає увагу що доказів повного виконання [PERSON] забов*язань за кредитним договором № 490146343 від 09.04.2009р. - матеріали справи не містять. Посилання про наявність в спірному договору ознак його удаваності суд відхиляє з таких підстав: згідно з п.1 розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України (Держфінпослуг) від 3 квітня 2009 р., № 231, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 квітня 2009 р. за № 373/16389, до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): 1) фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; 2) набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб`єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення; 3) отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. Вказане розпорядження Держфінпослуг прийнято відповідно до п.1 ч.1 ст.1 та п.6 ч.1 ст.28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та п.п.7 п.4 Положення про Державну комісію з регулювання ринків фінансових послуг України, затвердженого Указом Президента України від 4 квітня 2003 р. № 292. Пунктом 1 ч.1 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено значення терміну «фінансова установа»; пунктом 6 ч.1 ст.28 того ж Закону визначено повноваження уповноваженого органу виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг надавати висновки про віднесення операцій до того чи іншого виду фінансових послуг. Аналізуючи зміст розпорядження Держфінпослуг від 3 квітня 2009 р. № 231, суд приходить до висновку, що воно не встановлює виключний характер переліку операцій з фінансовими активами, які відносяться до факторингу, а тільки визначає ті види операцій, які разом із іншими можуть відноситися до факторингу. Вказаний висновок суду ґрунтується на такому. Відповідно до ч.2 ст. 10 ЦК України якщо у чинному міжнародному договорі України, укладеному у встановленому законом порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом цивільного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України. Конвенція УНІДРУА (Международный институт унификации частного права) про міжнародний факторинг, прийнята в Оттаві 28 травня 1988 р., яка набула чинності для України відповідно до Закону України від 11 січня 2006 р. з 1 липня 2007 р., не встановлює жодних обмежень щодо складу осіб, по відношенню до яких здійснюється уступка права вимоги при укладенні договорів факторингу. Згідно з ч.5 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» в редакції Закону України від 9 вересня 2010 р., набрав чинності 12 жовтня 2010 р., фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону. Фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати послуги з пов`язаного з цим ведення обліку грошових вимог, надання поруки за виконання боржником свого обов`язку за грошовими вимогами постачальників товарів (послуг) та пред`явлення до сплати грошових вимог від імені постачальників товарів (послуг) або від свого імені, а також інші послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника. Відповідно до ч.1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно ч.1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Відповідно до ст. 1079 ЦК Україна сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Аналізуючи норми цивільного законодавства, які містяться в главі 73 ЦК України «Факторинг», суд приходить до переконання, що вони не містять жодних обмежень щодо складу осіб, по відношенню до яких здійснюється уступка права вимоги при факторингу. Вказаний висновок суду кореспондується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 30 січня 2019 р. у справі № 462/2980/17. Посилання представника позивача на те що [PERSON] не була повідомлена про укладання договору факторингу і це є підставою для визнання його недійсним судом також відхиляється. Діючим законодавством не передбачено повідомлення боржника про укладання договору про відступлення права вимоги оскільки згідно до положення ст. 1082 ЦК України боржник забов*язаний здійснити платіж факторові за умови що він одержав від фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Аналізуючи вказані положення діючого законодавства, на думку суду, повідомлення про передачу права вимоги повинно бути здійснено боржнику перед самою вимогою а не під час укладання договору факторингу. На думку суду, неповідомлення боржника про укладення договору факторингу не є підставою для визнання такого договору недійсним та враховується при виконанні боржником своїх зобов`язань. Як на підставу недійсності спірного договору факторингу позивач зазначає що в подальшому грошове заповзання за спірним договором факторингу було ще декілька разів відступлено що не відповідає положенням ст. 1083 ЦК України. На думку суду це не може бути підставою для визнання спірного договору факторингу недійсним оскільки недотримання положення ч. 1 ст. 1083 ЦК України є підставою для відмови у стягненні боргу і ніяким чином не свідчить про недотримання сторонами вимог ст.ст. 203, 215 ЦК України. Рішенням Вищого адміністративного суду України (ВАСУ) від 16 лютого 2016 року, ВАСУ відновив дію скасованої у 2013 році норми розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг № 231 від 3 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» (Розпорядження Держфінпослуг № 231), що забороняла відступлення прав вимоги до фізичних осіб за договорами факторингу. Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (наступниця Держфінпослуг), своїм розпорядженням від 6 лютого 2014 року № 352 (яке набуло чинності 25 березня 2014 року) «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 3 квітня 2009 року № 231» виклала ознаки факторингових операцій у новій редакції, в якій обмежень щодо кола боржників, права вимоги до яких можуть відступатися за договором факторингу, немає. Рішення ВАСУ від 16 лютого 2016 року жодним чином не впливає на дійсність договорів факторингу, які були укладені після 25 березня 2014 року, оскільки, починаючи з цієї дати, обмеження щодо кола боржників, права вимоги до яких відступаються за договором факторингу, були скасовані самою ж Нацкомфінпослуг. Таким чином суд констатує - позивачка не довела належними та допустимими доказами що спірний договір факторингу № 1 від 21.06.2016р. порушує її права а отже відмовляє в задоволенні позову. Оскільки суд відмовляє в задоволенні позову судові витрати стягненню також не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed