Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-11 00:00:00

Відповідачка [PERSON] позовні вимоги визнала, проти їх задоволення не заперечувала, просила розглянути справу в попередньому судовому засіданні без її участі. Представник позивачки на задоволенні позову наполягала, просила розглянути справу без її участі. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання. Відповідно до ч.4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В ході розгляду справи судом були досліджені наступні докази: договір купівлі-продажу житлового будинку із надвірними спорудами від 13.05.2004р.; копія витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №3672772 від 25.05.2004р.; копія технічного паспорту на житловий будинок розташований по [ADDRESS], Ренійського району, Одеської області, власником якого [PERSON]; копія договору дарування від 25.05.2004р. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач [PERSON] звернулася до суду із вищезгаданими вимогами до відповідачки [PERSON] зазначивши, що 13.05.2004 р. між нею та відповідачкою була досягнута домовленість про купівлю належного [PERSON] житлового будинку із надвірними спорудами, розташованого по [ADDRESS], Одеської області за 4500 тис. дол. США. 13.05.2004р. сторони уклали між собою відповідний письмовий договір. В той же день позивачка передала відповідачці обумовлену суму, а відповідачка передала нерухомість в натурі та наявні документи на житловий будинок із надвірними спорудами. Пізніше позивачка дізналася, що відповідачка на момент укладення договору ще не була власником вищевказаного нерухомого майна. Право власності на житловий будинок відповідачка оформила 25.05.2004р. отримавши витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, про що повідомила позивачку передавши їй документи. Таким чином, 13.05.2004р. [PERSON] відчужила позивачці майно, на яке вона не мала права власності. Після вчинення правочину позивачка організувала догляд за придбаним житловим будинком, сплачує всі необхідні комунальні платежі. З метою нотаріального засвідчення правочину позивачка неодноразово зверталася до відповідачки, однак [PERSON] від посвідчення договору ухиляється, на прохання позивачки про зустріч не реагує. При зверненні до відповідних органів із питанням про переоформлення документації на житловий будинок на себе, позивачці було роз'яснено, що зробити це неможливо, оскільки у сторін відсутній правовстановлюючий, належним чином завірений документ на доказ вчинення правочину. Враховуючи вищенаведене, позивачка вимушена була звернутися із позовом до суду. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки обґрунтовані і підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. За ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно : було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Також не підлягає віндикації майно, що було продане набувачу у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Відповідно до ч.3 ст. 388 ЦК України майно набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, може бути витребуване в усіх випадках. Згідно із ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України, майно не може бути витребуване у нього. Згідно ст. 397 ЦК України, володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Право володіння чужим майном може належати одночасно двом або більше особам. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Враховуючи вищевикладені засади законодавства, сторона у справі - позивачка [PERSON] є добросовісним набувачем, оскільки на час укладення письмової угоди про купівлю-продаж житлового будинку із надвірними спорудами, по [ADDRESS], Ренійського району, Одеської області, вона не знала і не могла знати про те, що [PERSON] не мала права на відчуження нерухомості. Отже, вбачаються правові підстави для набуття позивачкою права власності на вищевказану нерухомість, як добросовісним набувачем, оскільки випадків, передбачених ст. 388 ЦК України, для витребування майна від набувача немає. Крім того, як вже зазначалося вище, між позивачкою та відповідачкою була досягнута домовленість про купівлю-продаж нерухомості, згідно якої відповідачка [PERSON] продала, а позивачка купила житловий будинок із надвірними спорудами, розташований по [ADDRESS], Ренійського району, Одеської області за 4500 тис. дол. США. 13.05.2004р. позивачка передала відповідачці обумовлену суму, отримання якої підтверджується договором купівлі-продажу, в якій зазначено, що гроші сплачені саме за купівлю нерухомості, а відповідачка передала позивачці нерухомість в натурі, пізніше - і всі правовстановлюючі документи на житловий будинок. Оскільки на момент укладення угоди сторони не мали змоги засвідчити договір нотаріально, вони домовилися зробити це згодом. З метою нотаріального засвідчення правочину, позивачка неодноразово звертався до відповідачки, однак [PERSON] від посвідчення договору ухиляється. При зверненні до відповідних органів з питанням про переоформлення документації на житловий будинок на себе позивачці було роз'яснено, що зробити це неможливо, оскільки у сторін відсутній правовстановлюючий, належним чином завірений документ на доказ вчинення правочину. Згідно ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу повинен бути укладений у письмовій формі і посвідчений нотаріально, якщо хоча б однією із сторін є громадянин, і недотримання цієї вимоги є підставою для визнання укладеного договору недійсним. Разом із тим, між сторонами була досягнута взаємозгода за всіх істотних умов договору, покупець передав продавцю обумовлену суму, продавець передав покупцю документи, нерухомість в натурі. Позивачка фактично вступила у володіння і розпорядження нерухомістю, після укладання правочину організувала догляд за майном, тобто правочин між сторонами фактично відбувся. Факти укладення угоди, передачі грошей у рахунок вартості нерухомості підтверджуються договором купівлі-продажу від 13.05.2004 р. В даний час звернення за оформленням договору купівлі-продажу є неможливим, оскільки прохання позивачки з цього приводу відповідачкою не сприймаються, оскільки потребують додаткових матеріальних витрат. Виходячи із вищенаведеного, угода (правочин) між сторонами відбулася, вона виконана в повному обсязі, нею були припиненні обов'язки відповідачки щодо житлового будинку (які виникли в даний час) та встановленні права на нерухомість у позивачки як добросовісного набувача, тому є правові підстави визнати право власності на житловий будинок із надвірними спорудами, розташований по [ADDRESS], Ренійського району, Одеської області за позивачкою як добросовісним набувачем.

Outcome: approved