Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-19 00:00:00

Відповідач позовні вимоги визнав, щодо їх задоволення не заперечував, просив розглянути справу у його відсутності. Представник позивачки [PERSON] - [PERSON], діюча від імені та в інтересах позивачки, на задоволенні позову наполягала, просила про розгляд справи без її участі. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.07.2017р.; копія рішення Ренійського районного суду від 08.12.2009р.; копія договору купівлі-продажу від 13.01.2012 р.; копія технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS] оформленого на ім'я [PERSON] Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивачка [PERSON] звернулася до суду із вищезгаданими вимогами до відповідача [PERSON], зазначивши, що у січні 2012 р. між нею та [PERSON] була досягнута домовленість про купівлю-продаж належного йому житлового будинку із надвірними спорудами, розташованого по [ADDRESS] Одеської області. 13.01.2012р. сторони досягли взаємної домовленості по всіх істотних умовах договору. Тоді ж позивачка передала відповідачу обумовлену суму (64000 грн.), а відповідач передав документи на будинок. У майбутньому відповідач пообіцяв позивачці засвідчити договір купівлі-продажу нерухомості в нотаріальному порядку. Після вчинення правочину позивачка організувала догляд за придбаною нерухомістю, сплачує всі необхідні комунальні платежі. Як з'ясувалося пізніше, на час укладення угоди про купівлю-продаж будинку, дана нерухомість за документами не була переоформлена на відповідача, на той час відносно вищевказаної нерухомості було винесено судове рішення про визнання права власності за [PERSON], однак він не переоформив право власності на себе. З метою нотаріального засвідчення правочину позивачка неодноразово зверталася до відповідача, однак [PERSON] від посвідчення договору ухилявся, на прохання позивачки про зустріч не реагував, мотивуючи нестачею вільного часу, матеріальними труднощами та ін. При зверненні до відповідних органів із питанням про переоформлення документації на будинок на себе, позивачці було роз'яснено, що зробити це неможливо, оскільки у сторін відсутній правовстановлюючий, належним чином завірений документ на доказ вчинення правочину. Враховуючи вищенаведене, позивачка вимушена була звернутися із позовом до суду. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки обґрунтовані і підлягають задоволенню, виходячи з наступного. За ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно : було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Також не підлягає віндикації майно, що було продане набувачу у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Відповідно до ч.3 ст. 388 ЦК України майно набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, може бути витребуване в усіх випадках. Згідно із ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України, майно не може бути витребуване у нього. Згідно ст. 397 ЦК України, володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Право володіння чужим майном може належати одночасно двом або більше особам. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Враховуючи вищевикладені засади законодавства, сторона у справі - позивачка [PERSON] є добросовісним набувачем, оскільки на час укладення угоди про купівлю-продаж житлового будинку із надвірними спорудами, розташованого по [ADDRESS] вона не знала і не могла знати про те, що [PERSON] не мав права на відчуження нерухомості, у зв'язку із тим, що він на той час належним чином не оформив право власності на нерухомість, набуте ним за судовим рішенням. Отже, вбачаються правові підстави для набуття позивачкою права власності на вищевказану нерухомість. Крім того, як вже зазначалося вище, між позивачкою та відповідачем була фактично досягнута домовленість про купівлю-продаж нерухомості, згідно якої відповідач [PERSON] продав, а позивачка купила житловий будинок із надвірними спорудами за певну плату. 13.01.2012 р. позивачка передала відповідачу обумовлену суму, а відповідач передав позивачці наявні документи на будинок. Оскільки на момент укладення угоди сторони не мали змоги засвідчити договір нотаріально, вони домовилися зробити це згодом. Оскільки до теперішнього часу це виявилося неможливим, позивачка звернулася до суду із відповідним позовом. Виходячи із вищенаведеного, угода (правочин) між сторонами відбулася, вона виконана в повному обсязі, нею були припиненні обов'язки відповідача щодо житлового будинку із надвірними спорудами та встановленні права на нерухомість у позивачки як добросовісного набувача, тому є правові підстави визнати право власності на нерухомість за позивачкою як добросовісним набувачем.

Outcome: approved