Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-04 00:00:00

В грудні 2016 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до суду із позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач), відповідно до якого просив усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні приватною власністю - квартирою [ADDRESS] шляхом зняття з реєстрації відповідача. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS]. У вказаній квартирі зареєстровані його донька - [PERSON], зять [PERSON], онук [PERSON] та піднаймач [PERSON]. Відповідач був зареєстрований у вказаній квартирі з дозволу покійної матері позивача. З метою уникнення непорозумінь щодо зняття відповідача з реєстрації, останній видав на ім'я покійної матері позивача [PERSON] довіреність, якою уповноважив останню на вчинення відповідних дій щодо зняття відповідача з реєстрації. Разом з тим, мати позивача померла та не встигла зняти відповідача з реєстрації у вказаній квартирі. Позивач зазначає, що відповідач в добровільному порядку не знімається з реєстрації, чим перешкоджає позивачу користуватись та розпоряджатись його власністю, а також позивач змушений нести додаткові комунальні витрати через реєстрацію відповідача. Позивач зазначає, що звертався до органів ДМС України щодо зняття з реєстрації відповідача, проте йому було відмовлено. У зв'язку з вище викладеним, позивач звернувся до суду із вказаним позовом. Позивач, представник позивача в судове засідання не з'явились, через канцелярію суду представником позивача надано заяву, відповідно до якої останній позовні вимоги підтримав, просив розглядати справу за його відсутності. Відповідач в судове засідання не з'явився, своїх представників не направив, заперечень чи пояснень по суті позовних вимог суду не надав, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причин неявки не повідомив. Оскільки сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. 169, 224 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянувши та оцінивши подані надані докази по справі, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, вважає, що позов не підлягає задоволенню. За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. В судовому засіданні встановлено, що на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 05.12.2014, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Савицькою Н.А. та зареєстровано в реєстрі за № 1071, позивач набув у власність квартиру [ADDRESS] (а.с. 5). Позивач є єдиним власником вказаного нерухомого майна, що підтверджується відповідним Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.12.2014 (а.с. 7). Відповідно до Довідки (Форма 3) у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], донька позивача, [INFO] (з 17.10.2000), [PERSON], зять позивача, [INFO] (з 07.09.2004), [PERSON], онук позивача, [INFO] (з 25.01.2005), [PERSON], онук позивача, [INFO] (з 20.02.2014), [PERSON], піднаймач, [INFO] (з 14.06.2012). Позивач у вказаній квартирі не зареєстрований, хоч і є її власником (а.с. 10). Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно вимог ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 07.02.2014, № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити, зокрема з того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Разом з тим, відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували ту обставину, що відповідач перешкоджає користуватись позивачу його майном, не вчиняючи дій щодо зняття з реєстрації. Крім того, ст. 71, 72 ЖК УРСР передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Водночас, відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України). Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 у справі № 6-57цс11. Крім того, статтею 12 ЦК України передбачено, що особа вільно на власний розсуд обирає способи захисту цивільного права. За змістом ст. 27, 31 ЦПК України позивач самостійно визначає предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета та підстав позову. Враховуючи вище викладене, з огляду на те, що позивач самостійно обрав спосіб захисту своїх прав, з вимогою щодо позбавлення права користування на жиле приміщення відповідача позивач не звертався, вказане питання ним не вирішувалось, з врахуванням того, що вимога щодо зняття особи з реєстраційного обліку є похідною від вирішення питання про право користування особою жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України), суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки є передчасними. На підставі вищенаведеного та

Outcome: dismissed