Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-12 00:00:00

Виклад позиції позивача заперечень відповідача. 18 січня 2021 року [PERSON] звернувся до суду з цим позовом, в якому просить визнати [PERSON] , [INFO] , з її неповнолітніми дітьми [PERSON] 2003 р.н., [PERSON] 2006 р.н., [PERSON] 2011 р.н. та [PERSON] 2019 р.н. такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим в [ADDRESS] , що належить йому на праві власності. Позов обґрунтовано наступним. На підставі технічного паспорта позивач є власником жилого будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами, розташованими в [ADDRESS] . Згідно запису в домовій книзі в даному домоволодінні з 05 червня 2020 року і по даний час зареєстровані відповідачі [PERSON] , [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , не дивлячись на те, що відповідачі не проживають в його домоволодінні, на його одноразові прохання знятися з реєстрації за місцем бувшого проживання не реагують, тому позивач вимушений звернутися до районного суду з даним позовом. Позивач вказує, що відповідачі, які не проживають за адресою в [ADDRESS] втратили право на користування домоволодінням так як вони відсутні без поважних на протязі з червня 2020 року і по даний час, та фактично проживають по [ADDRESS] . Оскільки відповідачі за вищевказною адресою не проживають, не користуються житловим будинком з надвірними будівлями у позивача виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг , які йому не надаються, але йде нарахування на відсутніх осіб, як на таких, що проживають у домоволодінні позивача, що порушує його права. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі. Ухвалою Томашпільського районного суду від 02 лютого 2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі, підготовче засідання призначено на 30 березня 2021 року. Ухвалою Томашпільського районного суду від 30 березня 2021 року відкладено підготовчий розгляд справи, підготовче засідання призначено на 29 квітня 2021 року. Ухвалою Томашпільського районного суду від 29 квітня 2021 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду на 10 червня 2021 року. Ухвалою Томашпільського районного суду від 10 червня 2021 року розгляд справи відкладено на 13 липня 2021 року. Доводи учасників процесу В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та пояснив, що добровільно, на прохання сестри зареєстрував даних осіб зазначених у позові. Вказані особи мали доглядати за ним, однак цього не робили і жодного дня з моменту реєстрації не проживали та не проживають за адресою позивача. Також відповідачі обіцяли через 2 місяці виписатись, однак цього добровільно не зробили, тому позивач вимушений просити про їх виселення з тих підстав, що він не може оформити собі субсидію. Представник позивача, адвокат Щетніцький В.С. позовні вимоги підтримував та просив їх задовольнити за обставин зазначених в позові. Відповідач, [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в судове засідання не з`являлася, однак надіслала до суду заяву, відповідно якої при вирішенні справи покладається на розсуд суду. Представник третьої особи: органу опіки та піклування Томашпільської селищної ради Тульчинського району Вінницької області, [PERSON] заперечив проти задоволення позову, в частині виселення неповнолітніх та малолітніх дітей, вказав, що відповідачам на праві власності не належить інший будинок, а тому виселення неповнолітніх та малолітніх осіб буде порушувати їх права. Фактичні обставини, встановлені судом, норми права, які застосовував суд, мотиви суду. Суд, розглянувши заяву відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність і достовірність показань, сприяючи всебічному й повному з`ясуванню обставин справи, що має істотне значення для правильного вирішення спору, прийшов до наступного. Відповідно до ст.129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання публічного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; розумні строки розгляду справи судом; забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення; обов`язковість судового рішення Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно ч.9 ст. 83 ЦПК України, копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Відповідно до Конституції України усі суб`єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92). Згідно ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Судом встановлено, що жилим приміщенням, щодо права користування яким виник спір є житловий будинок [ADDRESS] . Як встановлено з копії технічного паспорта на житловий будинок [ADDRESS] , замовником вказаного технічного паспорту є [PERSON] . Відомостей про власника технічний паспорт не містить. (а.с. 6-9) Згідно копії домової книги про прописки громадян, які проживають у буд. [ADDRESS] , за вказаною адресою прописаний [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Згідно копії рішення Томашпільського районного суду від 25 липня 2016 року у справі № 146/704/16-ц визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок із надвірними будівлями та спорудами, розташований по [ADDRESS] , що належав матері позивача [PERSON] , яка померла [INFO] в смт. Томашпіль Томашпільського району Вінницької області. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 261052952 від 11.06.2021 року, власником житлового будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] є [PERSON] . Власникові, згідно із ст. 317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод в користуванні та розпорядженні власним майном. Суд вважає, що між сторонами мають місце цивільно-правові відносини, що виникають з житлових, щодо користування жилими приміщеннями в будинках приватного житлового фонду. Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно вимог ст. 71 ЖК Української РСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно вимог ст.72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В обґрунтування зустрічних позовних вимог [PERSON] стверджує, що відповідачі не проживають за адресою в [ADDRESS] з червня 2020 року. При цьому позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження вказаних обставин. Із доданої позивачем довідки Кислицького старостинського округу Томашпільської селищної ради Тульчинського району Вінницької області № 4 від 12.01.2021 року встановлено, що [PERSON] 1985 року народження, разом зі своїми дітьми: [PERSON] 2003 року народження, [PERSON] 2006 року народження, [PERSON] 2011 року народження, [PERSON] 2019 року народження зареєстровані з 05.06.2020 року за адресою: с.Кислицьке у домоволодінні [PERSON] , але фактично проживають за адресою: [ADDRESS] . Відомостей щодо строку відсутності відповідачів за адресою реєстрації довідка не містить. Окрім того, згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Підстава, відповідно до якої місце проживання відповідачів реєструвалося в спірному будинку, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що вони набули права користування цим житлом на законних підставах. Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірному житловому будинку не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини). Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин непроживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Зазначена правова позиція збігається з правовим висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 206/4028/18. Також, у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 755/16152/16-ц зазначено, що той факт, що малолітні діти не можуть самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт їх не проживання у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом. Не сплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків). Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. При вирішенні позову до дітей про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням необхідним є встановлення набуття ними права власності або права постійного користування іншим житлом, проте позивачем не надано, доказів на встановлення вказаних обставин. Згідно довідки Кислицького старостинського округу Томашпільської селищної ради Тульчинського району Вінницької області №58 від 07.04.2021 року будинок по [ADDRESS] неоформлений (а.с.40) Таким чином, заявляючи вимоги про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням позивач [PERSON] зазначає, відповідачі не проживають за адресою реєстрації по [ADDRESS] з червня 2020 року. Однак, жодних доказів, про те з якого періоду відповідачі не проживають в будинку позивачем не надано. Окрім того, не надано доказів про наявність у відповідачів іншого житлового приміщення. Також суд враховує, що той факт що відповідач [PERSON] є матір`ю відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ніким не оспорюється. Відповідно ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За наведених обставин, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, враховуючи, що позивачем не доведено, що відповідачі втратили право на користування житловим приміщенням, суд приходить до висновку, що позивачу слід відмовити у задоволенні позову. Відповідно до ч.5 ст.265 ЦПК України, у резолютивній частині рішення зазначається розподіл судових витрат. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що позивачем [PERSON] понесено судові витрати, що складаються з 908 гривень, сплаченого судового збору. Враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне судові витрати позивача залишити за ним. На підставі викладено,

Outcome: dismissed