Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-20 00:00:00

В грудні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, який в травні 2017 року уточнив (том №1 а.с.100-105) та просив суд постановити рішення яким визнати дійсним договір дарування 1/2 частини домоволодіння по [ADDRESS] з боку [PERSON] на його, [PERSON] користь, визнавши право власності за ним, [PERSON] на 1/2 частину домоволодіння по [ADDRESS] . Позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в уточненому позові. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням (том №3 а.с.4), надала суду відзив на позов в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог позивача (том № 2 а.с.166-168). Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав та не заперечував проти їх задоволення, надав суду пояснення як свідок. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням (том №3 а.с.6), її представник [PERSON] у судовому засіданні не заперечував проти задоволення позовних вимог. Вислухавши сторони, повно та всебічно вивчивши матеріали справи, дослідивши надані сторонами докази, ознайомившись з відеодоказом наданим позивачем, суд прийшов до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що з 31 липня 1971 року по 08 лютого 2000 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження серія [NUMBER] виданим 31 липня 1971 року (том №1 а.с.9) та свідоцтвом про розірвання шлюбу серія [NUMBER] виданим 08 лютого 2000 року (том №1 а.с.17). Згідно свідоцтва про право власності виданого 02 вересня 1998 року державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори Кобрусєвою Л.В. на підставі ст. 23 КЗпШ України і згідно з заявою подружжя [PERSON] та [PERSON] , в спільному сумісному майні подружжя придбаному ними під час шлюбу, право власності на житловий будинок [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON] кожному по 1/2 частці (том №1 а.с.14). Спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами розташований на земельній ділянці площею 1355 кв.м., яка належала [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю ДП ДН №029794 виданого на підставі рішення виконавчого комітету Підгородненської міської ради №2260 від 19 листопада 1997 року. Згідно укладеного між [PERSON] та [PERSON] договору дарування земельної ділянки від 02 жовтня 1998 року, [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла у дар земельну ділянку площею 677,5 кв.м. розміщену на території Підгородненської міської ради в [ADDRESS] . 16 лютого 2002 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] виданим 16 лютого 2002 року (том №1 а.с.26). [INFO] у віці 65 року помер батько позивача [PERSON] , що підтверджується актовим записом №1627 від 10 жовтня 2011 року вчиненим Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, свідоцтво серії [NUMBER] від 10 жовтня 2011 року (том №1 а.с.27). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому майно. На момент смерті, [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . В строки визначені законом для подачі заяви про прийняття спадщини [PERSON] подав заяву до Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] (том №2 а.с.31). З заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] також звернулася його дружина [PERSON] (том №2 а.с.33). Діти спадкодавця [PERSON] та [PERSON] відмовилися від спадщини після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] на користь [PERSON] , про що 16 березня 2012 року подали до Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори спільну заяву (том №2 а.с.32). Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 березня 2014 року по цивільній справі №175/6005/13-ц (том №2 а.с.169-175), яке 17 березня 2014 року набрало законної сили, за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності, за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно, визнано за [PERSON] згідно договору дарування земельної ділянки від 02 жовтня 1998 року право власності на 1/2 частку земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку 0,100 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , згідно Державного акта на право приватної власності на землю серія ДП ДН №029794 від 09 лютого 1998 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Підгородненської міської Ради народних депутатів №260 від 19 листопада 1997 року [PERSON] ; визнано за [PERSON] згідно договору дарування земельної ділянки від 02 жовтня 1998 року право власності на 1/2 частку земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства 0,0355 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , згідно Державного акта на право приватної власності на землю серія ДП ДН №029794 від 09 лютого 1998 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Підгородненської міської Ради народних депутатів № 260 від 19 листопада 1997 року [PERSON] ; визнано за [PERSON] право власності на 3/8 частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] ; визнано за [PERSON] право власності на 3/8 частки земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку 0,100 га, за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] ; визнано за [PERSON] право власності на 3/8 частки земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства 0,0355 га, за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] ; визнано за [PERSON] право власності на 1/8 частку житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] ; визнано за [PERSON] право власності на 1/8 частку земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку 0,100 га, за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] ; визнано за [PERSON] право власності на 1/8 частку земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства 0,0355 га, за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Предметом спору у даній справі є застосування дійсності правочину, яким, на думку позивача, є Договір дарування 1/2 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , укладений між ним, [PERSON] та [PERSON] , визнавши право власності на 1/2 частину домоволодіння. В обґрунтування своїх позовних вимог, [PERSON] посилаючись на ст. 220 ЦК України вказав, що його батько [PERSON] за часи свого життя подарував йому свою частину будинку за адресою: [ADDRESS] , про що неодноразово висловлювався на днях його народженнях та на його весіллі. Чинним законодавством України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Цивільний кодекс України передбачає, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом, за домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене лише до такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим законодавством, а саме: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а сам правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Чинним законодавством України чітко визначено, які правочини підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема до таких договорів віднесено договори про відчуження (купівля-продаж, міна, дарування, пожертва, рента, довічне утримання (догляд), спадковий договір) нерухомого майна відповідно до положень ст. 657, 715, 719, 729, 732, 745, 1304 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно ст. 719 ЦК України, договір дарування предметів особистого користування та побутового призначення може бути укладений усно. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Договір дарування майнового права та договір дарування з обов`язком передати дарунок у майбутньому укладається у письмовій формі. У разі недодержання письмової форми цей договір є нікчемним. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч. 1 ст. 722 ЦК України). До вказаного договору застосовується загальне правило, встановлене ст. 220 ЦК України, згідно з яким недотримання вимог закону про нотаріальне посвідчення договору тягне за собою його нікчемність. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 06.09.2017 року у справі за №6-1288цс17. З урахуванням положень ст. 16, 182, 640 ЦК України, визначена ч. 2 ст. 220 ЦК України можливість визнання договору дійсним поширюється лише на ті договори, які підлягають тільки нотаріальному посвідченню, від якого сторона ухиляється, і не підлягають державній реєстрації; визнання в судовому порядку дійсним правочину щодо нерухомості та визнання в судовому порядку дійсним правочину від імені спадкодавця - суперечить чинному законодавству, оскільки такий правочин (договір дарування) підлягає обов`язковій державній реєстрації, а тому ч. 2 ст. 220 ЦК України до спірних правовідносин не застосовується. Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частинами 1-5 ст. 203 ЦК України, встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Виходячи зі змісту ст. 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Договір дарування передбачає обов`язкове нотаріальне посвідчення та відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», договори дарування підлягають державній реєстрації. Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що при вирішенні спору про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню дійсним, необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. ст. 210, 640 ЦК України пов`язується із державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін. Однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Форма договору дарування не рухомого майна встановлена законом, тобто відповідно до вимог ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як вбачається з матеріалів справи, позивач добровільно відмовився від спадщини після смерті батька на користь свого брата, і ні в позові, ні в судовому засіданні не зміг пояснити, чому саме звернувся до суду з позовом про визнання договору дарування дійсним майна від якого відмовився в нотаріальному порядку та на яке оформлено право власності в порядку спадкування за законом, та не вказано чим порушено його право та на що, та хто не визнає чи оспорює його. Окрім цього, позивачем не доведено факту безповоротного ухилення батька [PERSON] за часи свого життя, від нотаріального посвідчення Договору дарування, не доведено факту волевиявлення спадкодавця [PERSON] вчиняти будь-які правочини на користь сина [PERSON] (позивача по справі) та не доведено факт втрати можливості з будь-яких причин посвідчити такий договір. Враховуючи, що попередні обіцянки [PERSON] щодо дарування спірного будинку сину [PERSON] не відобразили свою власну волю та не досягли реального укладення договору дарування його нотаріального посвідчення та проведення державної реєстрації, то такий договір дарування частини будинку є неукладеним. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Оскільки договір дарування частини житлового будинку є неукладеним, то жодних підстав визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину домоволодіння по [ADDRESS] , у суду не виникло. Окрім цього, не вбачається, що права позивача порушені відповідачами. По-перше ніщо не перешкоджало [PERSON] звернутися разом з батьком, в разі його добровільного волевиявлення, до нотаріуса для нотаріального посвідчення договору дарування. По-друге, зважаючи на факт визнання відповідачем позову, ніщо не перешкоджало [PERSON] звернутися до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті батька, а не про відмову від неї. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають в повному обсязі. Згідно ст. 141 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача у разі відмови в позові. Тому понесені позивачем витрати по сплаті судового збору при зверненні до суду з вказаним позовом стягненню з відповідачів не підлягають. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed