Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-15 00:00:00

В жовтні 2019 позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання шлюбу недійсним. Свої вимоги мотивує тим, що 30.09.1989, виконавчим комітетом Шевченківської сільської ради Звенигородського району Черкаської області було зареєстровано шлюб [PERSON] з [PERSON] . 01.09.1990, виконавчим комітетом Стовп`язької сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області було зареєстровано шлюб [PERSON] з [PERSON] . 30.04.1998 року шлюб [PERSON] та [PERSON] було розірвано, актовий запис про розірвання шлюбу № 341, складений відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського районного управління юстиції у м. Києві. 23.08.2019, в зв`язку з тим, що шлюб був укладений [PERSON] з позивачем був і є недійсним через його фіктивність, позивач звернулась до Переяслав-Хмельницького територіального управління юстиції у Київській області із заявою про анулювання актового запису цивільного стану про шлюб [PERSON] та [PERSON] . 08.10.2019 листом № 01/16.18-92 Переяслав-Хмельницького міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області у задоволенні зазначеної заяви позивача було відмовлено. Враховуючи зазначене, позивач звернулась до суду, зазначаючи, що сторони не мали і не мають дійсного наміру та згоди створювати сім`ю та набувати права та обов`язки подружжя у даному шлюбі, не мали і не мають наміру спільно проживати разом як подружжя, вести спільно господарство, об`єднувати належне кожному з них як окреме майно та грошові кошти, так і набувати спільне майно, речі та грошові кошти з метою проживання як подружжя. Тому просить з урахування заяви про уточнення позовних вимог, яка подана до суду в листопаді 2019 позивачем, в якій остання просить визнати недійсним через фіктивність шлюб, укладений сторонами з моменту його реєстрації, анулювати актовий запис про шлюб та актовий запис про розірвання шлюбу. Ухвалою від 06.12.2019, відкрито провадження у справі за вказаним позовом, а розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Позивач надала заяву, в якій просить ухвалити рішення в підготовчому засіданні та задовольнити позовні вимоги. Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позов визнає в повному обсязі та просить визнати шлюб недійсним, анулювати всі записи про даний шлюб та ухвалити рішення про задоволення шлюбу в підготовчому засіданні. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. За таких обставин, зважаючи на те, що відповідач визнав позовні вимоги, суд приходить до висновку про можливість ухвалення рішення у підготовчому судовому засіданні. Дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з таких підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Згідно ст. 15 ЦК України кожна, особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. За вимогами ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 30.09.1989, виконавчим комітетом Шевченківської сільської ради Звенигородського району Черкаської області було зареєстровано шлюб [PERSON] з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 30.09.1989 серія [NUMBER] та витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб [PERSON] та [PERSON] ( [NUMBER] ) від 08.10.2019 року, виданого Переяслав-Хмельницьким міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області. 01.09.1990 виконавчим комітетом Стовп`язької сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області було зареєстровано шлюб [PERSON] з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 17.08.20196 серія [NUMBER] , про шлюб [PERSON] та [PERSON] , виданим Переяслав-Хмельницьким міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області. Подружжя дітей не мало, спільного майна не придбано, подружні стосунки не підтримували, спільного господарства не вили. 30.04.1998 року, шлюб [PERSON] та [PERSON] було розірвано, актовий запис про розірвання шлюбу № 341, складений відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського районного управління юстиції у м. Києві, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 15.11.2001 року серія [NUMBER] , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського районного управління юстиції у м. Києві. Як вбачається з матеріалів справи, шлюб між [PERSON] та [PERSON] був укладений без наміру створення сім`ї. Крім того, сторони ніколи не проживали однією сім`єю, не підтримували шлюбно-сімейні відносини, не вели спільне господарство, тобто не набули взаємних прав та обов`язків. Також зазначено, що шлюб був укладений з метою отримання еміграційної візи, що надавала б позивачу право для виїзду за кордон для постійного місця проживання у Канаді на той час, тобто на початку 90-х років. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Проте визнання позову відповідачем з урахуванням уточненої позовної заяви не узгоджується з нормами чинного законодавства України. Відповідно до ч. 3 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суду першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до п. 1 розділу VII «Прикінцеві положення» СК України, за нормами якого судом вирішено спір, зазначений кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. Оскільки шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який визнається недійсним, був зареєстрований 01.09.1990 року, до введення в дію Сімейного Кодексу України, то до даних правовідносин необхідно застосовувати ст. ст. 45, 47, 49 КпШС України. Таким чином суд вважає, що до вищевказаних правовідносин необхідно застосувати вимоги Кодексу про шлюб та сім`ю України від 1969 року також у відповідності до вимог Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України». Суд вважає, що недійсність шлюбу це особливий вид сімейно-правової санкції, яка застосовується у випадках порушення передбачених законом умов укладення шлюбу і означає анулювання тих юридичних наслідків, які законом пов`язуються з дійсним шлюбом. Стаття 51 Конституції України, передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до ст. 13 КпШС України реєстрація шлюбу встановлюється як в інтересах державних і громадських, так і з метою охорони особистих і майнових прав та інтересів подружжя і дітей. Права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану. Шлюб визнається недійсним лише за рішенням суду, і на вимоги про визнання шлюбу недійсним відповідно до ст. 9 КпШС України, позовна давність не поширюється. Відповідно до ст. 45 КпШС України, шлюб може бути визнаний недійсним в разі порушення умов, встановлених статтями 15-17 цього Кодексу, а також в разі реєстрації шлюбу без наміру створити сім`ю/фіктивний шлюб/. Визнання шлюбу недійсним провадиться в судовому порядку. Відповідно до п. 8 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.98 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (який був діючим на час виникнення спірних правовідношень) при розгляді справ про визнання шлюбу недійсним слід мати на увазі, що на підставі ст. 45 КпШС відповідний позов може бути задоволено незалежно від часу реєстрації шлюбу, якщо буде встановлено, що вона мала місце за відсутності взаємної згоди осіб, які одружувалися, зокрема: коли хтось із них у той момент не розумів значення своїх дій або не міг керувати ними; якщо ці особи (або одна з них) не мали наміру створити сім`ю (укладали фіктивний шлюб); якщо вони (хтось із них) не досягли шлюбного віку і його не було знижено в установленому законом порядку (крім випадків вагітності дружини або народження дитини), а також якщо шлюб було зареєстровано між особами, з яких хоча б одна перебувала в іншому шлюбі, або між родичами по прямій висхідній чи низхідній лінії, між повнорідними й неповнорідними братами та сестрами, між усиновителями й усиновленими або між особами, з яких хоча б одна на час реєстрації шлюбу була визнана судом недієздатною внаслідок душевної хвороби чи недоумства. У тих випадках, коли шлюб було розірвано, вимоги про визнання його недійсним можуть розглядатися судом, коли рішення останнього про розірвання шлюбу скасовано або одночасно заявляються вимоги про анулювання запису про реєстрацію розірвання шлюбу за взаємною згодою подружжя. Крім цього, як вбачається із позиції, що міститься у ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.10.2013 у справі № 6-5691св13, причому відсутність мети щодо створення сім`ї може стосуватися як бажань однієї особи, що реєструє шлюб за ситуації існування мети створення сім`ї у іншої особи, так і двох осіб одночасно за їх взаємною згодою та обізнаністю. Причини реєстрації фіктивного шлюбу можуть бути різними, як правило вони пояснюються та обумовлюються бажанням отримати певні права, підставою виникнення яких самостійно чи у складі інших юридичних фактів є шлюб, наприклад, отримання спадщини, житлової площі тощо. У випадку встановлення фіктивності шлюбу намір визначається стосовно речей неправового характеру - бажання проживати разом, вести спільне господарство, дбати про добробут та моральний стан сім`ї тощо. Саме по речах не правового характеру, що супроводжують Зі змісту шлюбно-сімейних правовідносин, поняття шлюбу, а також положень КпШС України та зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України вбачається, що при розгляді спорів щодо фіктивності шлюбу судам необхідно встановити всі обставини справи, зокрема, стосунки подружжя до шлюбу, його тривалість, спільне проживання, у разі тимчасового або роздільного проживання, його причини, ведення господарства подружжям у шлюбі, набуття спільного майна, інші докази, яки б свідчили про бажання створити сім`ю чи про його відсутність. Відповідно до ст. 47 КпШС України, позов про визнання шлюбу недійсним може бути пред`явлений одним з подружжя, прокурором і особами, права яких порушені. Пред`являти позов про визнання шлюбу недійсним внаслідок недосягнення подружжям шлюбного віку вправі самі неповнолітні, їх батьки, органи опіки і піклування та прокурор. Позов про визнання недійсним шлюбу, який укладено особою, визнаною недієздатною внаслідок душевної хвороби чи недоумства, може бути пред`явлений особами, зазначеними в частині першій цієї статті, а також опікуном недієздатного та органами опіки і піклування. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом з`ясовано, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб без наміру створювати сім`ю та в порушення вимог ст. 45 КпШС, тобто укладено фіктивний шлюб, що підтверджується матеріалами справи та зібраними доказами. Відповідно до ст. 48 КпШС України, шлюб, визнаний судом недійсним, вважається таким з часу його укладення. Згідно вимог ст. 49 КпШС України, визнання шлюбу недійсним тягне за собою припинення всіх прав і обов`язків, що виникли раніше і передбачені законом для осіб, які перебувають у шлюбі. Відповідно до вимог ст. 161-1 КпШС України, анулювання актових записів громадянського стану проводиться на підставі рішення суду. Пунктом 1 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», передбачено, що актовий запис цивільного стану анулюється на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільного права та інтересів є припинення дії, яка порушує право. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За таких обставин, оцінюючи докази в їх сукупності, а також визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Outcome: approved