Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-03 00:00:00

Вимоги позивача та доводи на їх обґрунтування Звернувшись до суду із вказаним позовом, представник АТ КБ «ПриватБанк» посилався на те, що 02 лютого 2011 року відповідач отримала в банку кредитні кошти, попередньо підписавши Анкету - заяву і тим самим підтвердивши свою згоду, що ця заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг» і «Тарифами», які викладені на банківському сайті, складають між нею та позивачем Договір про надання банківських послуг (далі - кредитний договір). При цьому відповідач ознайомилась з Умовами та правилами надання банківських послуг, які діяли на момент підписання нею анкети - заяви, що підтверджується її підписом у останній. У свою чергу, відповідач відкрив картковий рахунок, установив початковий кредитний ліміт, який у подальшому було неодноразово збільшено, видав кредитну картку для користування кредитним картковим рахунком, тим самим виконавши свої зобов`язання за кредитним договором у повному обсязі. Відповідачка ж зобов`язалась слідкувати за витратами коштів в межах кредитного ліміту, повернути витрачену його частину відповідно до умов кредитного договору і сплатити проценти за користування кредитом шляхом внесення коштів на кредитний рахунок. Проте, ці зобов`язання, як вказав представник позивача, відповідачка виконувала неналежно, внаслідок чого станом на 23 вересня 2020 року у неї виникла заборгованість перед банком на загальну суму 46 954,85 грн., із яких 33 285,55 грн. - це заборгованість за простроченим тілом кредиту, 11 390,48 грн. - заборгованість за простроченими відсотками та 2 278,82 грн. - за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно із ст.625 ЦК України. Оскільки на момент пред`явлення цього позову відповідачка існуючу у неї заборгованість не погасила, то представник позивача просив суд стягнути її на користь банку разом із сплаченим судовим збором у розмірі 2 102,00 грн. Процесуальні дії у справі Спрощене провадження за цими вимогами було відкрите ухвалою судді Арбузинського районного суду Миколаївської області від 10 листопада 2020 року. Позиції сторін Представник позивача в судове засідання не з`явився, про його дату, час і місце повідомлявся належно кожного разу, причин свого неприбуття не вказав, проте, надав заяву про розгляд справи за його відсутності ( а.с. 66). Відповідач в судовому засіданні позов визнала частково, вказала, що має значно меншу заборгованість перед позивачем, оскільки здійснювала погашення кредитних платежів. Пояснила, що дійсно отримувала кредитну картку «Універсальна 55 днів пільгового періоду», якою користувалась до 2012 - 2013 років. В цей час вона допустила заборгованість перед банком, але у подальшому сплатила її у розмірі 8 000,00 грн. Приблизно у 2014 - 2015 роках вона знову почала користуватись кредитною карткою з кредитним лімітом 3 000,00 грн., який до 2019 року постійно збільшувався, у тому числі й з її ініціативи. Вона також зверталась до банку з проханням розстрочити кредитну заборгованість, але представник банку сказав, щоб вона сплачувала ту суму, яку зможе. З 2017 по 2019 роки у неї була зарплатна картка, з якої банк знімав кошти на погашення кредитної заборгованості. У подальшому вона захворіла, взяла під опіку дітей родичів, а тому з липня 2019 року припинила погашення кредитної заборгованості. Позивач вказала, що представники банку чи то колектори постійно розшукували її, телефонували, приїздили додому і на роботу та погрожували. Загалом, позивач вказала, що має заборгованість перед банком, однак, не у такому великому розмірі. Установлені фактичні обставини справи і зміст правовідносин, що виникли між сторонами, із посиланням на докази, що надані позивачем, та аргументи сторін Тож, суд, дослідивши надані позивачем докази, оцінивши їх з точки зору належності, допустимості і достовірності, а також достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому їх дослідженні, виходив із такого. Зокрема, суд установив, що відповідачка 02 лютого 2011 року звернулась до позивача з метою отримання кредиту, у зв`язку із чим підписала Анкету - заяву про приєднання до «Умов і правил надання банківських послуг в «ПриватБанку», тим самим погодившись, що ці «Умови» разом із «Пам`яткою клієнта» та «Тарифами» складають між нею і банком договір (далі - кредитний договір). Банк, у свою чергу, відкрив картковий рахунок та видав відповідачці загалом (протягом усього строку кредитування) чотири кредитні картки, зокрема, останню із терміном дії - 11/21 ( а.с.14). При цьому, 01 квітня 2014 року банк установив кредитний ліміт на рівні 2 000,00 грн., 20 січня 2016 року - на рівні 5 000,00 грн., 21 січня 2016 року - на рівні 5 000,00 грн., 10 квітня 2017 року - на рівні 8 000,00 грн., 14 липня 2017 року - на рівні 13 000,00 грн., 19 жовтня 2017 року - на рівні 15 000,00 грн., 10 січня 2018 року - на рівні - 17 000,00 грн., 28 лютого 2019 року - на рівні 19 000,00 грн., 26 червня 2018 року - на рівні 20 000,00 грн.24 серпня 2018 року - на рівні 21 000,00 грн. 10 вересня 2018 року - на рівні 23 000,00 грн. 25 вересня 2018 року - на рівні 25 000,00 грн. У подальшому, згідно наданих матеріалів справи, кредитний ліміт на картках відповідачки не збільшувався. Відповідачка, у свою чергу, кредитними картками користувалась активно, здійснювала витрати із них, проте, здійснювала й погашення кредитної заборгованості. Крім того, банк здійснював списання коштів за користування кредитним лімітом на відсотками із зарплатної картки відповідачки, що простежується із виписки по рахунках. Водночас, згідно наданого позивачем розрахунку, заборгованість відповідачки перед банком станом на 23 вересня 2020 року становить 46 954,85 грн., із яких 33 285,55 грн. - це заборгованість за простроченим тілом кредиту, 11 390,48 грн. - заборгованість за простроченими відсотками та 2 278,82 грн. - за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно із ст.625 ЦК України. Тому, вирішуючи спір по суті, суд виходив із такого. Згідно частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець, у даному випадку АТ КБ «ПриватБанк». Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на ті, що встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та ті, що обумовлені договором (договірні- розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У даному випадку, у Анкеті - заяві позичальника, що підписана відповідачкою, установлена на момент нею отримання кредиту процентна ставка не визначена. Одночасно, довідки про умови кредитування, підписаної відповідачкою, позивач також до суду не надав. Однак, позивач, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, у тому числі, крім його тіла, стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за простроченими відсотками у розмірі 11 390,48 грн. При цьому, позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір і порядок нарахування процентів, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Умови і правила надання банківських послуг в ПриватБанку», а також Тарифи Банку. Витягом із Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Умовами і правилами надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження його позовних вимог, визначені, зокрема, пільговий період користування кредитними картами, базова процентна ставка на місяць, у тому числі щомісячний платіж, розмір та порядок нарахування пені та штрафів у разі прострочення зобов`язання. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг із Тарифів та саме ці Умови і правила надання банківських послуг розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася із ними, підписуючи Анкету - заяву, а також те, що вказані документи на момент отримання нею кредитних коштів узагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами саме у зазначеному в цих документах розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у її Анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, у тому числі їх розмір та порядок нарахування, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов і правил надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. На таке вказала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. При цьому, слід відмітити, що обґрунтування обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем «Умови та правила надання банківських послуг у ПриватБанку», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку, в Анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та його приєднання як другої сторони до запропонованого договору. За такого, Витяг з «Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» і Витяг з «Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку», які додані до позовної заяви, не містять підпису відповідачки, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між нею та банком 02 лютого 2011 року шляхом підписання відповідною Анкети - заяви. При цьому, із довідки про умови кредитування, зокрема, й щодо розміру та порядку нарахування відсотків, яка була б підписана відповідачкою, позивач до суду не надав. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, їх розміру і порядку нарахування. Тому у світлі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення із відповідача на його користь прострочених відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 11 390,48 грн. не підлягає до задоволення, оскільки розмір і порядок їх нарахування не були обумовлені і закріплені у письмовому вигляді при укладенні договору, принаймні, протилежного перед судом не доведено, зокрема, шляхом надання підписаної відповідачем довідки про умови кредитування. Стосовно вимоги позивача про стягнення простроченого тіла кредиту у розмірі 33 285,55 грн., то вона також підлягає частковому задоволенню, зокрема, через таке. Так, із наданого позивачем графіку заборгованості слідує, що позивачки за період з 01 червня 2015 року по 30 вересня 2019 року загалом використала 63 652,42 грн. (графа 3 розрахунку «Витрати клієнтом кредитних коштів». Натомість, на рахунок погашення заборгованості за цей же період внесла 61 823,19 грн. (графа 21 «Сума коштів, внесена клієнтом на погашення заборгованості»). У період з 01 жовтня 2019 року по 23 вересня 2020 року відповідачка кредитними коштами не користувалась ( а.с. 14) (графа 3). Таким чином, оскільки суд дійшов висновку про те, що розмір і порядок сплати відсотків не були обумовлені сторонами при укладенні кредитного договору, то із відповідачки підлягають стягненню фактично використані нею кредитні кошти (тіло кредиту). Однак, оскільки як вказав суд вище, відповідачка використала 63 652,42 грн. кредитних коштів, а внесла на рахунок погашення кредитної заборгованості 61 823,19 грн., то її реальна заборгованість за тілом кредиту становить 1 829,23 грн. Водночас, із наданого ж позивачем розрахунку слідує, що відповідачкою було сплачено 787,57 грн. прострочених відсотків ( а.с. 14, зворот). Та оскільки їх розмір не був обумовлений сторонами при укладенні договору, то фактично сплачені відповідачкою відсотки підлягають відрахуванню із заборгованості за тілом кредиту ( 1 829,23 - 787, 57 = 1 041,66 грн.). Проте, із того ж наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачкою також сплачено 500,00 грн. пені. Оскільки ані розмір пені, ані порядок її нарахування, так само як і проценти, при укладенні кредитного договору сторонами обумовлені не були, то, відповідно, фактично сплачена пеня підлягає відрахуванню із заборгованості за тілом кредиту ( 1 041, 66 - 500,00= 541,66 грн.). Як наслідок із відповідачки на користь позивача слід стягнути заборгованість за простроченим тілом кредиту у розмірі 541, 66 грн. Стосовно вимоги позивача про стягнення відсотків згідно ст. 625 ЦК України, то слід вказати розмір, умови і порядок їх нарахування також не обумовлювались сторонами у письмовому вигляді, оскільки Анкета - заява, що підписана відповідачкою, не містить жодних відомостей із цього питання. В попередню суд установив, що «Умови та правила надання банківських послуг», так само як і «Тарифи» позивачкою не підписувались. Але у даному випадку позивач нарахував проценти, посилаючись на ст. 625 ЦК України, за період з 01 жовтня 2019 року по23 вересня 2020 року, виходячи із ставки 86,4 %. Вимоги ж про стягнення санкцій, передбачених ст. 625 ЦК України, як то, у розмірі 3% річних позивач не пред`являв. Відповідно, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні цієї вимоги. І як наслідок, цей позов підлягає до часткового задоволення з мотивів, що викладені судом вище, оскільки права позивача є порушеними з боку відповідачки, а тому іх належить захистити шляхом стягнення із неї установленої судом суми заборгованості за тілом кредиту. Щодо розподілу судових витрат Стосовно ж стягнення з відповідача на користь позивача судового збору у розмірі 2 102,00 грн., то суд виходив із правила, установленого ч.1 ст. 141 ЦПК України, за яким судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. А тому, з відповідача на користь позивача слід стягнути 24,17 грн. судового збору, що становить 1, 15 % розміру задоволених позовних вимог. З цих мотивів,

Outcome: partial