Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-19 00:00:00

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. У квітні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Позовна заява мотивована тим, що 13 вересня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до умов якого останній отримав у борг 10 000 доларів США, які зобов'язався повернути до 20 жовтня 2014 року. Також відповідач зобов'язався повернути до 18 вересня 2014 року борг у розмірі 20 000 грн та суму, еквівалентну 20 000 доларів США, до 20 жовтня 2014 року, що підтверджується розпискою від 18 серпня 2014 року. Свої зобов'язання відповідач не виконав та борг не повернув. Позивач вважав, що відповідач зобов'язаний сплатити йому суму боргу (10 000 доларів США за розпискою від 13 вересня 2014 року, 20 000 грн та 20 000 доларів США за розпискою від 18 серпня 2014 року, що разом становить 687 500 грн), 3 % річних (10 393 грн), завдану моральну шкоду, яку він зазнав у зв'язку з порушенням боргових зобов'язань (50 000 грн), проценти на рівні облікової ставки Національного банку України за період користування грошовими коштами (103 933 грн), а також витрати на правову допомогу (3 000 грн). Позивач подав до суду першої інстанції заяву про залишення без розгляду позовних вимог в частині стягнення суми боргу за розпискою від 18 серпня 2014 року в розмірі 465 000 грн (20 000 доларів США + 20 000 грн), 3 % річних - 7 171 грн, витрат на правову допомогу - 3 000 грн, процентів на рівні облікової ставки Національного банку України за період користування грошовими коштами - 103 933 грн. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 22 вересня 2015 року позовну заяву [PERSON], за заявою останнього, в частині вирішення вимог про стягнення з [PERSON] суми боргу за розпискою від 18 серпня 2014 року в розмірі 465 000 грн, 3 % річних - 7 171 грн, витрат на правову допомогу - 3 000 грн, процентів - 103 933 грн залишено без розгляду. На підставі викладеного [PERSON], з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з [PERSON] суму боргу за розпискою від 13 вересня 2014 року - 222 500 грн, 3 % річних - 3 222 грн та моральну шкоду - 50 000 грн. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 30 листопада 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 222 500 грн боргу, 3 222 грн - 3 % річних, а всього - 225 722 грн. У задоволенні решти позову відмовлено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 2 257,22 грн судового збору. Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що правовідносини, які виникли між сторонами у справі, необхідно оцінювати як новацію боргу у позикове зобов'язання. Враховуючи, що з боку відповідача має місце неналежне виконання договірних зобов'язань, оскільки він, взявши на себе зобов'язання, не повернув грошові кошти, тому правомірними є вимоги позивача в частині стягнення з відповідача грошових коштів за цим правочином. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 27 січня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що відповідач порушив свої зобов'язання за договором позики, який трансформувався у новацію боргу, тому зобов'язаний повернути позивачу суму боргу та 3 % річних за користування позиченими коштами. У касаційній скарзі, поданій у лютому 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, [PERSON], посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Касаційна скарга мотивована тим, що суди надали помилкову оцінку правовідносинам, які виникли між сторонами у справі, як новації боргу на підставі статті 1053 ЦК України. Позивач взагалі не посилався на існування між ним та відповідачем будь-якого первісного зобов'язання, яке, на думку судів, було нібито трансформовано у зобов'язання за борговою розпискою. Сторони вели спільний бізнес та у подальшому дійшли домовленості щодо розподілу цього бізнесу, умови якого були закріплені у розписках. У наданій позивачем розписці від 13 вересня 2014 року містяться умови, якими визначено зобов'язання щодо обох сторін (двостороннє зобов'язання), разом з тим, відповідно до вимог чинного законодавства договір позики містить зобов'язання лише щодо боржника про повернення суми позики (одностороннє зобов'язання). З тексту вказаної розписки не вбачається, що відповідач отримав від позивача у борг 10 000 доларів США, тому суди дійшли помилкового висновку про задоволення позову частково в межах заявлених [PERSON] вимог. У жовтні 2017 року [PERSON] подав відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що судами вірно встановлено правовідносини новації боргу відповідача у позикове зобов'язання з повернення позивачу грошових коштів у розмірі 10 000 доларів США. Оскільки відповідач порушив взяті на себе зобов'язання, тому зобов'язаний повернути суму боргу, яка вказана у розписці. 03 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до части першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають. Суди встановили, що відповідно до наявної в матеріалах розписки від 13 вересня 2014 року [PERSON] зобов'язався повернути [PERSON] 10 000 доларів США до 20 жовтня 2014 року (доплата за сайт 500 доларів США ([PERSON]); повернення технологічного обладнання «листогиб ТАРКО» ([PERSON]); повернення телефонних карток ([PERSON]); передача паролів та доступу до інтернет-сайту ([PERSON]); розірвання договору «Binoteb» ([PERSON]). Вказана вище розписка містить тексти «с содержанием согласен» та підписи [PERSON] та [PERSON] під кожним таким текстом, що свідчить про необхідність вчинення дій як [PERSON], так і [PERSON] відповідно. Судами також встановлено, що позивач та відповідач були партнерами по бізнесу. Після того, як [PERSON] повідомив відповідача про наміри припинення спільної співпраці, сторонами було погоджено деякі умови такого припинення щодо ведення спільних справ, про що було складено вищезазначену розписку. Заперечуючи проти заявлених вимог, відповідач вказував, що сторони домовилися про сплату останнім суми відступних, яка є предметом даного спору, лише за умови вчинення позивачем дій, які й указані в підписаній сторонами розписці, за змістом якої [PERSON] зобов'язувався повернути [PERSON] клієнтські бази, паролі доступу до корпоративного сайту та службові телефони. Умовами даної розписки не передбачалось передання грошових коштів в позику. Встановлено, що сторонами також підписано ще одну розписку від 18 серпня 2014 року, за змістом якої [PERSON] зобов'язався повернути 20 000 грн (бори по карточкам, сума уточнюється) до 18 вересня 2014 року, а також виплатити компенсацію у розмірі 20 000 доларів США (або цю суму в гривневому еквіваленті) протягом двох місяців до 20 жовтня 2014 року за умови закриття боргів фірми, за які відповідальністю несе [PERSON] Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 22 вересня 2015 року позовну заяву [PERSON], за заявою останнього, в частині вирішення вимог про стягнення з [PERSON] суми боргу за розпискою від 18 серпня 2014 року в розмірі 465 000 грн, 3 % річних - 7 171 грн, витрат на правову допомогу - 3 000 грн, процентів - 103 933 грн залишено без розгляду. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до нотаріально посвідченої заяви [PERSON] вона була присутня під час підписання розписки сторонами, про що зазначено в тексті розпизки. Вказана розписка підтверджувала їхні взаємні зобов'язання один перед одним. Умови цієї розписки не передбачали передання грошових коштів у позику. Жодні грошові кошти за розпискою не передавались. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів. У наданій позивачем розписці не вказано дати отримання відповідачем коштів у борг, умов отримання позичальником в борг цих коштів, а також не вказано, що відповідач отримав кошти саме у борг та зобов'язався їх повернути на виконання умов договору позики. У справі, яка переглядається, з розписки, складеної (підписаної сторонами) 13 вересня 2014 року вбачається, що цю розписку написано для врегулювання деяких питань, пов'язаних з розподілом бізнесу, а з тексту самої розписки не вбачається, що відповідач отримав у боргу обумовлену суму, оскільки за її текстом зобов'язання виникли як для [PERSON], так і для [PERSON] Отже, зміст підписаної сторонами розписки не містить зобов'язання, визначеного статтею 1046 ЦК України. Задовольняючи позов частково, суди виходили із того, що правовідносини за розпискою від 13 вересня 2014 року є новацією боргу, однак не звернули уваги, що договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідно до частин другої та четвертої статті 604 ЦК України зобов'язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація). Новація припиняє додаткові зобов'язання, пов'язані з первісним зобов'язанням, якщо інше не встановлено договором. Новація - це угода сторін про те, що первісне зобов'язання припиняється, а між його учасниками виникає нове зобов'язальне правовідношення. Як правило, воно відрізняється від попереднього своїм змістом (характером прав і обов'язків, їх об'ємом, порядком виконання тощо). Для того, щоб новація відбулася, сторони повинні обумовити в своїй угоді припинення зобов'язання, що раніше діяло і заміну його новим зобов'язанням. Для здійснення новації необхідно, щоб і первісне, і нове зобов'язання були дійсними. Якщо в силу яких-небудь зазначених у законі основ первісне зобов'язання повинне вважатися недійсним, то таким же буде і нове. Якщо недійсним є тільки нове зобов?язання, новація визнається такою, що не здійснилася, і відповідна сторона залишається зв'язаною первісним зобов'язанням. Проте, позивачем не доведено та, відповідно, у матеріалах справи відсутні докази наявності угоди, в якій обумовлено про припинення зобов'язання, яке раніше діяло, і заміну його новим зобов'язанням, отже відсутні правові підстави вважати, що відбулася новація. Встановивши обставини справи, суди не встановили справжньої правової природи укладеного між сторонами договору та дійшли помилкового висновку про наявність між сторонами зобов'язань, які виникли за договором позики. Отже, у справі, яка переглядається, суди неправильно застосували статті 1046, 1047, 1049 ЦК України та дійшли помилкового висновку про те, що між сторонами наявні зобов'язання за договором позики. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи принцип диспозитивності судового процесу, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позову частково та безпідставно стягнули з відповідача кошти за правочином, який не є договором позики відповідно до параграфу 1 глави 7 ЦК України. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК України вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми. Відповідно до положень статей 12 і 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Статтею 412 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Оскільки суди неправильно застосували норми матеріального права, це порушення призвело до ухвалення незаконних судових рішень, тому ці рішення відповідно до статті 412 ЦПК України необхідно скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Враховуючи, що підстави для задоволення позову відсутні, судові витрати за подання позову покладаються на позивача. Крім того, на користь відповідача необхідно стягнути з [PERSON] 5 191,60 грн (2 482,94 грн + 2 708,66 грн) судового збору (за подання апеляційної та касаційної скарг).

Outcome: approved