Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-10 00:00:00

В вересні 2019р. позивач ЖБК «АРХІТЕКТОР» звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів: [PERSON] , [PERSON] , в якому просив суд: стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість зі сплати внесків та платежів на утримання будинку та прибудинкової території з 01 квітня 2015р. по 01 серпня 2019р. з урахуванням інфляційного нарахування та 3,0 річних у розмірі 43523,47 грн.; судовий збір у розмірі 1921,0 грн.; витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5695,0 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідачка є власником квартири [ADDRESS] , а відповідач, як член сім`ї відповідачки є користувачем цієї квартири, при цьому відповідачі, не в повному обсязі сплачують плату за внески та платежі на утримання будинку та прибудинкової території у період часу з 01 квітня 2015р. по 01 серпня 2019р., у зв`язку з чим за ними обраховується заборгованість у розмірі 33156,77 грн. Оскільки відповідачі у добровільному порядку борг не погашають, позивач вимушений був звернутися до суду за його примусовим стягненням, а також просив суд стягнути інфляційні втрати та 3,0 % річних. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2019р. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених у позові, просив суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] , який діє в своїх інтересах, та є представником відповідачки [PERSON] проти позову заперечив, зазначивши, що він, як користувач зазначеної вище квартири, спроможний сплатити заборгованість, в разі перерахунку позивачем суми боргу, який було розраховано з невідомих йому причин, виходячи з кількості проживаючих осіб в квартирі - 2 особи, що є невірним. Також сторона звертала увагу суду, що власником цієї квартири відповідачка стала лише в жовтні 2018р., після смерті батька, який був до цього часу власником квартири. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, відповідачка [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину від 09 жовтня 2018р. У вказаній квартирі зареєстрований і проживає з 14 травня 2002р. відповідач [PERSON] . Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач просив суд примусово стягнути в солідарному порядку з відповідачів наявну суму заборгованості у розмірі 33156,77 грн. за комунальні послуги за період часу з 01 квітня 2015р. по 01 серпня 2019р., у зв`язку з тим, що відповідачі будучи власником та користувачем цієї квартири [ADDRESS] відмовляються її сплатити. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Положеннями ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 322 ЦК України). За змістом ч. 1, 3 ст. 156 ЖК УРСР, Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. В силу ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч. 2 ст. 640 ЦК України). Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги щодо наявної суми заборгованості, сторона позивача посилалася на розрахунок заборгованості по комунальним платежам (а.с. 5-7), складений Головою Правління позивача. Разом з тим, в судовому засіданні представник позивача не міг пояснити суду, яким чином обраховувалась вказана сума заборгованості, з яких платежів за житлово - комунальні послуги складається ця сума заборгованості, відповідні тарифи, а також, з якої кількості проживаючих осіб в квартирі здійснено розрахунок заборгованості. Також представник позивача не міг пояснити суду, правових підстав, солідарної відповідальності сторони відповідачів за зобов`язаннями за період часу з 01 квітня 2015р. по 01 серпня 2019р., враховуючи те, що у власність квартиру [ADDRESS] , відповідачка [PERSON] набула лише 09 жовтня 2018р. (а.с. 17), при цьому судом не встановлено, що у вказаній квартирі відповідачка проживала у зазначений період часу. Твердження представника позивача про фактичне проживання відповідачки у зазначеній вище квартирі, що підтверджується довідкою сторони позивача (а.с. 16), судом оцінюються критично, оскільки ця довідка без дати складання та вихідного номеру не містить зазначених представником відомостей. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що стороною позивача не доведено належними і допустимими доказами наявної суми заборгованості з житлово-комунальні послуги у період часу 01 квітня 2015р. по 01 серпня 2019р. по квартирі [ADDRESS] , а тому вимоги позивача про стягнення з відповідачів на його користь суми заборгованості за комунальні послуги у розмірі 33156,77 грн. не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. За змістом ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідачів на свою користь, в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України, інфляційні втрати 8301,74 грн.; 3,0 % річних в сумі 2064,96 грн. також не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від основного грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідачів не підлягають стягненню на користь позивача понесені останнім судові витрати.

Outcome: dismissed