Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-27 00:00:00

В грудні 2014 року Позивач звернувся з позовом до суду, в якому просив визнати недійсними: - Додатковий договір №2 від 02 жовтня 2008 року до Кредитного договору №41/21/07-НВС від 50.07.2007р. укладеного ним з ВАТ «Кредитпромбанк»; - Кредитний договір №41/21/07-НВС від 50.07.2007р. укладений ним з ВАТ «Кредитпромбанк»; - Іпотечний договір №41/І21/07-НВС від 05 липня 2007 року укладений ним з ВАТ «Кредитпромбанк»; - договір поруки №41/21/П21/07-НВС від 05 липня 2007 року, укладений між [PERSON] та ВАТ «Кредитпромбанк». У зв'язку з визнанням зазначених договорів недійсними Позивач також просив скасувати реєстраційні записи в у відповідних державних реєстрах щодо реєстрації обтяжень предмета іпотеки, а також здійснити зарахування суми платежів, які внесені Позивачем, в рахунок погашення суми у розмірі 295000 доларів США отриманої згідно х кредитним договором. Обґрунтовуючи свої вимоги Позивач зазначає наступне. 05 липня 2007 року між ним та ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», був укладений Кредитний договір №41/21/07-НВС, згідно з яким Позивач отримав у позику суму в розмірі 295000 доларів США на придбання нерухомого майна строком до 05 липня 20132 року зі сплатою відсотків у фіксованій процентній ставці - 1,83% річних та перемінній процентній ставці, що на дату укладання договору становила 11% річних. Додатковим договором №2 від 07 жовтня 2008 року було змінено загальну процентну ставку за користування кредитом до 14,83% річних. При цьому, як вказує Позивач, під час укладення додаткового договору №2 графік погашення кредиту за новою ставкою сторонами не погоджувався, Позивачу не надавався. Не надавши таким чином усієї необхідної інформації щодо зміненої процентної ставки, банк, як вказує Позивач, порушив його права як позичальника, оскільки позбавив можливості реально оцінювати перспективи укладання додаткового договору. Такі дії банку Позивач характеризує як нечесну підприємницьку діяльність. Позивач зазначає, що зміна відсоткової ставки відбулась виключно з волевиявлення Банку, який жодним чином не обґрунтував необхідність її підвищення. Додатковий договір, як вказує Позивач, він був вимушений підписати, оскільки на його зміст він не міг впливати, проте відмова у його підписанні означала б необхідність дострокового повернення усіх кредитних коштів. Такі обставини, на переконання Позивача, свідчать про можливість застосування до правовідносин і положень ст. 233 Цивільного кодексу України, оскільки додатковий договір можливо вважати таким, що укладений під впливом тяжких обставин. Обґрунтовуючи необхідність визнання недійсним кредитного договору в цілому, Позивач посилається на те, що умова договору встановлюється плаваюча процентна ставка, перегляд якої фактично є має ознаки права односторонньої зміни банком істотних умов договору. Виходячи із таких положень договору, як вважає Позивач, розмір процентів за договором не можна вважати узгодженим між сторонами, а отже неузгодженими є і розміри щомісячних платежів. Наявність у банка права дострокової вимоги повернення кредиту у випадку незгоди Позивача з новою процентною ставкою, чи будь-якими іншими новими умовами, запропонованими банком, свідчить про істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Крім того, Позивач звертає увагу на непропорційно великий розмір компенсації у разі невиконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, зокрема розмір пені в сумі 25,66% за кожен день прострочення виконання зобов'язання.. Такі обставини у своїй сукупності, на думку Позивача, згідно зі чт.18 Закону України «Про захист прав споживачів» надають йому право вимагати визнати кредитний договір недійсним у цілому, оскільки зміна (визнання недійсними) оспорюваних ним положень договору фактично зумовлює зміну інших його положень. Посилаючись на ст.548 Цивільного кодексу України, Позивач вважає, що визнання недійсним кредитного договору є підставою для визнання недійсними і забезпечувальних договорів, зокрема: договору іпотеки та договору поруки. У судовому засіданні представник Позивача позов підтримав, просив суд його задовольнити. Представник ПАТ «Дельта Банк» проти задоволення позову заперечував, звертаючи увагу суду на те, що Позивач добровільно підписав договір з ВАТ «Кредитпромбанк», а в подальшому - додаткову угоду №2 до нього. Таким чином, Позивач був належним чином ознайомлений з усіма умовами договору, погодився з ними та виконував їх належним чином. Крім того, представник Відповідача зазначив, що навіть у випадку визнання позовних вимог [PERSON] обґрунтованими суду слід відмовити у задоволенні позову з огляду на пропуск Позивачем строків позовної давності. ПАТ «Кредитпромбанк» у судове засідання представника не направив, про розгляд справи був повідомлений належним чином. Третя особа [PERSON] також до суду з невідомих причин не з'явилась. Вислухавши пояснення Сторін, вивчивши письмові докази та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 05.07.2007 року між ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого у даному зобов'язанні став ПАТ «Дельта Банк», та [PERSON] був укладений кредитний договір №41/21/07-НВС, у відповідності до якого [PERSON] отримав в кредит 295000 доларів США строком до 05.07.2032р. У відповідності до п.3 Сторони погодили, що процентна ставка за користування кредитними коштами складається з перемінної та фіксованої ставки. Так, фіксована ставка за договором складає 1,83% річних. Перемінна ставка за договором дорівнює процентній ставці, встановленій Банком за депозитними вкладами фізичних осіб сумою більше ніж 20000 доларів США зі строком розміщення таких вкладів 12 місяців, зі щомісячною виплатою процентів за такими депозитними вкладами. Перемінна процентна ставка на дату укладення Кредитного договору становила 11,00% річних і мала коригуватись кожного 1 березня та 1 вересня кожного року протягом строку дії Договору. При цьому сторони домовились, що погашення кредиту та процентів за користування ним має відбуватись рівними платежами в розмірі 3332,66 доларів США протягом усього строку дії договору. Додатковим договором №1 від 11 червня 2008 року Сторони виклали нову редакцію пункту 3 Кредитного договору, у відповідності до якого були вилучені положення щодо плаваючої процентної ставки, і вона зафіксована на рівні 12,83% річних, а фіксований розмір щомісячної плати збережений на рівні 3332,66 доларів США. Додатковим договором №2 від 07 жовтня 2008 року Сторони погодили збільшення розміру процентної ставки до 14,83% річних, хоча при цьому Сторони не зазначили про збільшення розміру щомісячного платежу (а.с. 14), хоча фактично, як вбачається з наданих копій платіжних доручень, Позивач після укладення додаткового договору №2 сплачував щомісячні платежі у більшому розмірі. Статтею 1054 ЦКУ передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч.2 ст.6 ЦК України сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. З суті погоджених сторонами умов договору під час його укладення випливає, що ними був погоджений плаваючий тип процентної ставки, а також порядок її визначення. Такі умови не суперечили Закону України «Про захист прав споживачів», абзац 4 ч.4 ст.11 якого передбачав, що у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Посилання Позивача на відсутність погодженого сторонами графіку погашення заборгованості під час укладення кредитного договору суд бере до уваги, оскільки умовами Договору був визначений фіксований щомісячний платіж, який включав в себе як повернення тіла кредиту, так і сплату нарахованих відсотків за користування кредитом (погашення кредиту ануїтетними платежами), і який мав бути сплачений щомісяця до 5 числа протягом усього строку дії договору. Обґрунтовуючи свій позов Позивач посилається на п.3.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою НБУ №168 від 10 травня 2007 року. Положення зазначеного пункту Правил забороняють банкам змінювати процентну ставку за кредитом у зв'язку з волевиявленням однієї із сторін (зміни кредитної політики банку). В даному випадку суд звертає увагу на те, що, хоч п.3 Договору у первісній редакції не відповідає Правилам, проте ВАТ «Укрсоцбанк» жодного разу не змінював процентної ставки з посиланням на зміну своєї кредитної політики, а Додатковим договором №1 від 11.06.2008р., який Позивачем не оспорюється, Сторони взагалі усунули невідповідність договору законодавству в цій частині. Що стосується Додаткового договору №2 від 07.10.2008р., то суд звертає увагу на те, що умовами додаткових договорів не змінювались положення договору щодо ануїтетної системи погашення кредиту, тобто рівними фіксованими платежами. Вчиненням подальших дій щодо сплати платежів саме у підвищених розмірах Позивач фактично погодився на зміну розміру ануїтетного платежу. З підстав, викладених вище суд також не вбачає порушень у відсутності окремого документу під назвою «Графік погашення заборгованості» і під час укладення Додаткового договору №2, оскільки сторонами погоджений розмір ануїтетного платежу, строк його сплати та тривалість договору, що надає Позивачу об'єктивну можливість визначити сукупну вартість кредиту самостійно. Кваліфікація Позивачем права Відповідача на дострокове повернення кредиту у випадку незгоди Позивача з новою кредитною ставкою та відмовою у зв'язку з цим від підписання змін до договору як нечесної підприємницької діяльності, є безпідставною, оскільки підписання додаткової угоди є правом Позивача, і відмова від такого підписання не призводить до накладення на нього будь-яких штрафних санкцій. Право на дострокове повернення кредиту у Банку виникає в даному випадку на підставі п.7.1 Договору (в редакції Додаткового договору №1), згідно з яким у разі зміни облікової ставки НБУ, кредитної політики в Україні, економічної ситуації та кон'юнктури ринку, Банк має право змінити умови Договору, про що повідомляє Позичальника. У разі незгоди Позичальника із запропонованими умовами Позичальник зобов'язаний повністю повернути загальну суму заборгованості за кредитом, а також сплатити нараховані проценти, пені та штрафи. Таким чином Позивач, підписавши Кредитний та додаткові до нього договори, надав свою згоду на можливість зміни строку виконання ним своїх зобов'язань за кредитним договором у випадку незгоди з запропонованими Банком змінами договору. Обґрунтовуючи наявність істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на користь банка Позивач також посилається на п.6.1. Частини І Договору, яким встановлений розмір пені за прострочення виконання Позичальником своїх зобов'язань на рівні подвійної процентної ставки, встановленої п.3 Частини І Договору за кожен день прострочення. Разом з тим, в даному випадку слід виходити з того, що пеня згідно з даним пунктом розраховується за ставкою 25,66% річних (0,07% за день) за день прострочення, а не 25,66% за кожен день прострочення, що свідчить про помилкове тлумачення Позивачем даного пункту. Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. З огляду на викладені обставини суд не вбачає підстав для визнання недійсними ані Додаткового договору №2 від 07 жовтня 2007 року, ані самого Кредитного договору №41/21/07-НВС від 05 липня 2007 року. Враховуючи, що усі інші вимоги Позивача (визнання недійсними забезпечувальних договорів, скасування записів про реєстрацію обтяжень, здійснення зарахування виплачених коштів в рахунок реституції) є пов'язаними та похідними від позовної вимоги про визнання недійсним Кредитного договору в цілому, у їх задоволенні також слід відмовити.

Outcome: dismissed