Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-26 00:00:00

В грудні 2018 року [PERSON] (далі також позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (надалі також відповідачі) про визначення порядку користування житловим будинком та усунення перешкод в користуванні цим будинком. Позовні вимоги мотивовані тим, що 07 вересня 2007 року позивач купив у [PERSON] житловий будинок №7 по провулку Шкільному в м. Баранівка Житомирської області. Ухвалою Баранівського районного суду від 27.12.2011 року було визнано мирову угоду між [PERSON] та [PERSON], якою за кожним із них було визнано право власності на ? частину цього будинку. Позивач зазначає, що його право власності на вказаний будинок зареєстровано 02.03.2012 року у Державному реєстрі права власності на нерухоме майно, але він цим будинком не користується до цього часу, адже відповідач чинить перешкоди, не дає йому заходити до будинку та користуватися ним. Вказаний вище будинок складається із: житлової кімнати 1-3 площею 16.69 кв.м., житлової кімнати 1-4 площею 11.86 кв.м., житлової кімнати 1-7 площею 7.98 кв.м., кухні 1-5 площею 10.66 кв.м., кладової 1-6 площею 3.02 кв.м., коридору 1-2 площею 5.33 кв.м. , веранди 1-1 площею 11.25 кв.м. погрібу під житловим будинком. Біля будинку є такі по господарські будівлі: гараж площею 16.34 кв. м., літня кухня площею 6.38 кв.м. погріб під літньою кухнею площею 5 кв. м. У 2013 році позивач предявив до відповідача позов про поділ цього будинку в натурі, але Баранівський районний суд своїм рішенням від 09.09.2013 року відмовив йому в такому поділі будинку з тих підстав, що він засумнівався у правильності висновку експерта. З огляду на викладене, зважаючи на те, що позивач не може належним чином реалізувати свої права на власніть, вирішив звернутися до суду із вказаним позовом. 14.02.2018 року позивач подав заяву про уточнення позовних вимог, згідно якої просив суд: Ухвалити рішення, яким визначити порядок користування вказаним будинком та виділити:[PERSON] в користування таке приміщення у цьому будинку: житлову кімнату 1-7 площею 7.98 кв.м. [PERSON] виділити в користування такі приміщення: житлову кімнату 1-4 площею 11.86 кв.м. та житлову кімнату 1-3 площею 16.69 кв.м., загальною площею 28.55 кв.м. Решту приміщень, а саме: кухню 1-5 площею 10.66 кв.м., кладову 1-6 площею 3.02 кв.м., коридор 1-2 площею 5.33 кв.м., веранду 1-1 площею 11.25 кв.м., погріб під житловим будинком залишити у їх спільному користуванні. Зобовязати відповідача [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод в користуванні виділиними приміщеннями та надати можливість зробити дублікат ключів від будинку чи надати йому можлиість встановити новий замок, ключі від якого будуть у позивача та увідповідача по даній справі. Позивач в судове засідання не з'явився, натомість його представник [PERSON] розгляд справи просив здійснювати за відсутності позивача, наполягав на його задоволенні з підстав вказаних у позові. Крім того, звернув увагу суду на те, що позивач, як власник майна не надавав згоди [PERSON] та [PERSON] на його ремонт. [PERSON] в судове засідання не зявилася, при цьому, подала до суду відзив на позов та на заяву про зменшення позовних вимог від 14.02.2018, який обгрунтовувала тим, що придбаний ними (позивачем та відповідачем) будинок у 2007 році являв собою коробку без вікон та дверей, ремонт будинку вона виконувала із своєю родиною. На сьогоднішній день у даному будинку проживають та зареєстровані окрім відповідача: її діти [PERSON] разом з чоловіком [PERSON], [PERSON] та мати відповідача [PERSON], яка хворіє і за якою вона доглядає. Натомість позивач в даному будинку не проживає та не зареєстрований, адже має інший будинок по вул. Ломоносова, 55. Доводи позивача про те, що відповідач йому чинить перешкоди у користуванні житлом є безпідставними. З огляду на викладене, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову. Звертає увагу суду на те, що згідно договору купівлі-продажу продавець відчужив лише житловий будинок за 5000 грн, жодні надвірні будівлі до складу майна не входили, як то сараї, гаражі, літні кухні тощо.Тобто, ні за договором купівлі-продажу, ні в мировій угоді [PERSON] та [PERSON] не домовлялися про їх поділ, а визначилися лише з частками житлового будинку. Відповідач зазначає, що ремонт у будинку вона виконала сама зі своєю родиною, позивач жодної копійки не витратив, тому всі поліпшення виконані за її рахунок, що платіжними документами. У 2012 році вона зареєструвала за собою право власності на ? житлового будинку. Проте на час затвердження мирової угоди та на сьогодні у житловому будинку зареєстровані та проживають діти позивача: [PERSON] разом з чоловіком [PERSON], [PERSON] та її мати [PERSON] [INFO], яка хворіє і за якою доглядає відповідач. Крім того, відповідач зазначає, що вона не чинить позивачу перешкоди у користуванні вказаним житловим будинком, а той поділ будинку, що запропонував позивач, буде порушувати права інших мешканців будинку, які користуються будинком на законних підставах та мають право проживати у ньому відповідно до ст. 405 ЦПК України, а саме: [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. З огляду на викладене, просила суд відмовити у задоволенні позову за безпідставністю. Представник [PERSON]- [PERSON] в судовому засіданні вважала первісний позов таким, що не підлягає задоволенню за його безпідставністю, а також зважаючи на те, що позивач заявив позов, який є тотожний поділу, як за своїм змістом так і характером, у задоволенні якого раніше було відмовлено рішенням суду. Зустрічний позов [PERSON] просила задовільнити частково. Третя особа на стороні відповідача [PERSON], в судове засідання не зявилася, згідно поданої заяви, розгляд справи просила здійснювати без її участі, наполягала на задоволенні її зустрісчного позову, в якому зазначила, що згідно договору-купівлі продажу продавець відчужував житловий будинок за 5000 грн., це була реальна ринкова вартість, бо він був у жахливому стані і складався з однієї будівельної коробки, надвірні будівлі, як то сарай, гараж, літнякухня, погріб тощо до складу майна не входили. Так як будинок потребував капітального ремонту, не мав ні вікон, ні дверей, були відсутні комунікації та опалення, ремонт проводили члени її родини, вона витрачала кошти на ремонт, що підтверджується відповідними платіжними документами. Враховуючи викладене, зважаючи на ст. 405 ч. 1 ЦК України, просила суд виділити їй у користування кімнату, що позначена у технічному паспорті як: 1-4 площею 11.86 кв.м. Суд, розглянувши надані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що ухвалою Баранівського районного суду від 27.12.2011 року затверджено мирову угоду укладену 27.12.2011 року сторонами в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення, зняття з реєстрації та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок. Крім того, даною ухвалою суду визнано за [PERSON] та [PERSON] право приватної власності на ? частини житлового будинку №7 кожному, розташованому по провулку Шкільному в м. Баранівка, Житомирської області (а.с. 5). Згідно витягів про державну реєстрацію прав, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували право власності на свої частки у вказаному будинку, які становлять ? частини (а.с. 6, 40). Відповідно до справи на домоволодіння №2 вбачається, що на земельній ділянці розміщено будинок «А» та «Б» службве приміщення (а.с. 7-9) Таким чичном, з наведених доказів досліджених судом вбачається, що позивач та відповідач дійшли згоди щодо добровільного поділу вказаного житлового будинку в результаті чого набули право власності на ? частини будинку кожен. При цьому, позивач бажає визначити порядок користування вказаним житловим будинком, відповідач проти даного позову заперечує вважаючи його безпідставним. \~Згідно положень ст.ст.21,24,41 Конституції України, ст.ст.319,358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Згідно Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» N 20 від 22.12.95 року судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом визначення порядку володіння, користування і розпорядження майном, що є спільною власністю. Згідно положень частини 1 та 2\~ст. 358 ЦК України\~право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Право на звернення з таким позовом ґрунтується на положеннях ч. 3\~ст. 358 ЦК України, згідно яких право спільної часткової\~власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників\~має право на надання\~йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Таким чином, суд вважає, що позивач має право вимагати визначення порядку користування житловим будинком який перебуває у спільній частковій власності без виділення часток в натурі. Більше того, суд вважає, що таке право позивача має бути забезпечене в незалежності на наявність чи відсутність перешкод в такому користувані, оскільки такі права є різновидом на судовий захист прав власності громадян, які не залежать одне від одного. При цьому, суд не бере до уваги доводів представника відповідача за первісним позовом [PERSON] у тій частині, що [PERSON] зі своєю родиною покращила стан майна [PERSON], адже як зазначив представник позивача за первісним позовом [PERSON], [PERSON] не надавав згоди на таке покращення. Така позиція сторони захисту представника позивача за первісним позовом [PERSON] відповідає вимогам приписів ч. 1 ст. 358 ЦК України, згідно якої право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Крім того, суд вважає безпідставними доводи [PERSON] у тій частині, що заявлений позов є тотожним позову про поділ майна, адже згідно ч.ч. 2, 3 ст. 358 ЦК України співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. З викладеного вбачається, що [PERSON], у власності якого перебуває 1/2 спірного будинку має право на володіння та користування тією часткою майна, яка йому належить. При цьому, він не ставить питання про виділення його частки в натурі, що надало б йому право користування, володіння та розпорядження майном, а бажає фактично реалізувати своє право користування належним йому майном. До того ж, поділ будинку за своїм змістом передбачає забезпечення самостійності обєктів нерухомого майна, з власним входом та допоміжними приміщеннями/спорудами, про що в первісному позові нейдеться. При цьому, суд вважає, що доводи представника відповідача за первісним позовом [PERSON] у тій частині, що [PERSON] є де проживати, неспівставні із нормами ч. 2 ст. 316 ЦК України, згідно якої на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Крім того, суд вважає, що задоволенню підлягає вимога позивача [PERSON] про забезпечення йому можливості виготовлення ключів від вхідних дверей вказаного домоволодіння, адже в судовому засіданні було встановлено, що він дійсно не має ключів від вказаних дверей, а відповідач заперечуючи проти вказаного позову та даної вимоги, фактично позбавляє його можливості щодо вільного доступу до будинку та фактично підтверджує доводи позивача про такі перешкоди в користуванні майном в минулому. При цьому, суд вважає необгрунтованими доводи відповідача про те, що до їх спільної часткової власності належить лиш будинок, а надвірних господарських будівель це не стосується, адже таке твердження суперечить п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» N 7 від 04.10.91 р. згідно якого різні господарські будівлі (літні кухні, сараї тощо) є підсобними будівлями і складають з будинком одне ціле. Тому при відчуженні жилого будинку вони переходять до нового власника разом з будинком, якщо при укладенні договору про відчуження не було обумовлено їх знесення або перенос попереднім власником. Крім того, суд визнає неналежними доказами товарні чеки №348, №124,№87, адже вони не містять інформації щодо предмету позову, у них міститься інформація про матеріали та їх вартість, при цьому, встановити той факт, що вони були куплені безпосередньо відповідачем та використані для покращення стану даного будинку неможливо (а.с. 25-27). З огляду\~на викладене,\~суд вважає,\~що уточнений позов [PERSON] до [PERSON] підлягає задоволенню. При цьому, суд вважає, що у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] та [PERSON], треті особи- Іваницька [PERSON], [PERSON] про визначення порядку користування житловим будинком слід відмовити з наступних підстав. [PERSON] зазначає, що вона має право та просить суд виділити для неї у користування житлову кімнату:1-4 площею 11.86 кв.м., інші приміщення залишити у спільному користуванні власників та осіб, які проживають та зареєстровані у будинку. При цьому, в обгрунтування свої вимог додає товарні чеки № 327, № 35, №87, №52, №124, як такі що підтверджують факт витрачання її коштів на покращення стану спірного будинку. Не зважаючи на викладене, суд визнає неналежними доказами та не бере до уваги товарні чеки № 327, № 35, №87, №52, №124, як такі, що не містять інформації щодо предмету спору (а.с. 58-62). Крім того, суд бере до уваги той факт, що згідно положень ст.ст.21,24,41 Конституції України, ст.ст.319,358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Тобто, право власності громадян є непорушним. Як було встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] своє право власності на спірний будинок зареєстрували у встановленому законом порядку та набули право власності на 1 / 2 частини будинку кожен. Таким чином, суд вважає, що доводи та вимоги [PERSON] є необгрунтованими, а той факт, що вона та інші особи в результаті задоволення первісного позову будуть обмежені в своїх права не відповідає дійсності, адже згідно ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. З огляду на викладе, зважаючи на фактичні обставини справи, враховуючи принцип непорушності права власності громадян, суд вважає, що в задоволенні зустрічного позову слід відмовити в повному обсязі. Окрім того, згідно ч. 1\~ст. 141 ЦПК України\~стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому, на користь позивача з відповідача суд стягує судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved