Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-26 00:00:00

В жовтні 2016р. позивач Національна академія Національної гвардії України звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON], в якому просив суд: стягнути з відповідача на свою користь витрати, пов'язані з утриманням у вищому навчальному закладі в сумі 18609,98 грн., а також понесені судові витрати, які складаються з судового збору у розмірі 1378,0 грн. Ухвалою судді Апеляційного суду м. Києва від 17 жовтня 2016р. підсудність вказаної цивільної справи визначена Шевченківському районному суду м. Києва. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідно до контракту про проходження військової служби (навчання), укладеного між Міністерством внутрішніх справ в особі начальника Академії внутрішніх військ МВС України (правонаступником якої є Національна академія Національної гвардії України) та відповідачем останній з 01 серпня 2013р. по 27 березня 2014р. перебував на державному фінансовому та матеріальному забезпеченні. 27 березня 2014р. чинність контракту достроково припинено у зв'язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем. Внаслідок дострокового розірвання контракту, позивач був змушений звернутися до суду з вказаним позовом, в якому просить стягнути з відповідача кошти, пов'язані з утриманням у навчальному закладі та витрати по сплаті судового збору. До судового засідання представником позивача було подано до суду заяву, про розгляд справи у його відсутність, заявлені позовні вимоги сторона позивача підтримує в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просить суд позов задовольнити і не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач, про час і місце судового розгляду оповіщався у встановленому законом порядку, представника у судове засідання направлено не було, про поважність причин неявки суд не повідомлено, при цьому, не було і клопотань про розгляд справи за відсутності сторони відповідача, заперечення проти позову не подавалися. Оскільки, сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи, відповідно до ст. ст. 169, 224 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України). Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом між відповідачем [PERSON] та Академією внутрішніх військ МВС України (перейменовано в Академію Національної гвардії України, відповідно до розпорядження КМУ № 526-р від 27 травня 2014р.) укладено контракт про проходження військової служби (навчання) у позивача, відповідно до умов якого відповідач зобов'язався: - проходити військову службу (навчання) в Національній академії Національної гвардії України протягом строку контракту відповідно до вимог, визначених законодавством, що регулюють порядок проходження військової служби, за цим контрактом; - продовжувати подальше проходження військової служби на посадах офіцерського складу протягом не менше п'яти років після закінчення навчання. Позивач в свою чергу зобов'язався забезпечувати: курсантові додержання його особистих прав і свобод та прав членів його сім'ї, включаючи надання пільг, гарантій та компенсацій, установлених законодавством, які визначають статус курсанта та порядок проходження військової служби; необхідні для навчання умови, визначені наказами Міністра внутрішніх справ України та Міністра освіти та науки України, статутом вищого військового навчального закладу та іншими актами, а також фінансове і матеріальне забезпечення відповідно до законодавства. Як вбачається з наказу позивача № 430 від 01 серпня 2013р. відповідача зараховано та призначено з 01 серпня 2013р. курсантом першого курсу денної форми за напрямком підготовки молодшого сержанта. 24 березня 2014р. відповідачем було подано рапорт про відрахування з числа студентів. Згідно витягу з наказу начальника Академії внутрішніх військ МВС України № 62 від 27 березня 2014р. відповідача виключено зі списків особового складу курсантів з 27 березня 2014р. відповідно до ст. 26 ч. 6 п. «и» (систематичне невиконання умов контракту військовослужбовцем) Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу». Відповідно до п. 1 контракту курсант бере на себе зобов'язання, відшкодувати Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов'язані з утриманням у закладі в якому проходить військову службу (навчання), в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або недисциплінованість чи відмови від подальшого проходження служби на посадах офіцерського складу після закінчення цього закладу. Згідно ч. 10 ст. 25 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» курсанти в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення вищого навчального закладу, а також особи офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п'яти років після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу вищого навчального закладу відповідно до пунктів «е», «є», «ж», «і», «и», ч. 6 ст. 26 цього Закону, відшкодовують Міністерству оборони України та іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані ці навчальні заклади, витрати, пов'язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, відповідно до порядку і умов, встановлених КМУ. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється у судовому порядку. За змістом п.п. 3,4 Постанови КМУ від 12 липня 2006р. № 964 «Про затвердження Порядку відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах» відшкодування здійснюється у розмірі фактичних витрат, пов'язаних з: грошовим, продовольчим, речовим, медичним забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної основної та канікулярної відпустки та у зворотному напрямку; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв. Порядок розрахунку витрат установлюється Міноборони разом з Мінфіном, МВС, Адміністрацією Держприкордонслужби, Управлінням державної охорони, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Держспецтрансслужбою. Розрахунок фактичних витрат здійснюється вищим навчальним закладом згідно з нормами утримання курсантів. Відповідно до зведеного розрахунку фактичних видатків державного бюджету, які підлягають відшкодуванню відповідачем за період навчання з 01 серпня 2013р. по 27 березня 2014р., пов'язаних з утриманням у навчальному закладі складає 18609,98 грн. Відповідно до ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Порушенням зобов'язання, відповідно до ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 60 цього Кодексу передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено судом, в добровільному порядку відповідач витрати, пов'язані з його утриманням в вищезазначений період навчання не відшкодував. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що відповідач свої зобов'язання за контрактом не виконав, а отже з відповідача на користь позивача підлягає стягненню витрати, пов'язані з утриманням у вищому навчальному закладі в сумі 18609,98 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1378,0 грн.

Outcome: approved