Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-29 00:00:00

В грудні 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Красноармійської міської ради, Департаменту соціального захисту населення Донецької області про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання відмови протиправною та зобов'язання вчинити певні дії, посилаючись на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 04 квітня 2015 року. З січня 2002 року вона та [PERSON] проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу за місцем її реєстрації за адресою [ADDRESS]. Між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю: спільне проживання, пов'язане спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки. Квартира за вказаною адресою була приватизована позивачкою та іншими співвласниками у 1990 році, 1/3 частка зазначеної квартири належить позивачці на праві спільної сумісної власності, дві інші частки належать її матері та її синові від першого шлюбу. Факт спільного проживання з [PERSON] підтверджується спільними фотографіями та довідкою з місця її реєстрації. Автомобіль «Славута» ЗАЗ-110387-40 був отриманий [PERSON] через Управління праці та соціального захисту населення Красноармійської міської ради Донецької області у січні 2010 року як інвалідом війни 2 групи, учасником ЛНА на ЧАЕС 1 категорії під час перебування з позивачкою у незареєстрованому шлюбі та за фактичним місцем проживання її реєстрації. [PERSON] помер [INFO]. Відповідач відмовив у перереєстрації автомобілю «Славута» на ім'я позивачки як вдови померлого інваліда з тих підстав, що померлий не був зареєстрований за місцем фактичного проживання. Відмову відповідача позивачка вважає незаконною та просить суд встановити факт проживання однією сім'єю з померлим [PERSON] з січня 2002 року по день смерті за вищевказаною адресою, визнати відмову Управління праці та соціального захисту населення Красноармійської міської ради Донецької області щодо надання дозволу на перереєстрацію автомобіля «Славута» ЗАЗ-110387-40 протиправною, зобов'язати Управління праці та соціального захисту Красноармійської міської ради Донецької області надати їй офіційний дозвіл на перереєстрацію автомобіля «Славута» ЗАЗ-110387-40 на її ім'я. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 11 березня 2016 року позов [PERSON] до Управління праці та соціального захисту населення Красноармійської міської ради, Департаменту соціального захисту населення Донецької області про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання відмови протиправною та зобов'язання вчинити певні дії задоволено частково. Встановлено факт проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] з 19 січня 2002 року по день його смерті [INFO] за адресою: [ADDRESS]. В задоволенні іншої частини позову відмовлено. З вказаним рішенням не погодилася [PERSON] та оскаржила його в апеляційному порядку в частині задоволення позову про встановлення факту проживання однією сім'єю, в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позову [PERSON] В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, судом не перевірено відсутність або наявність юридичних шлюбів у чоловіка та жінки, що унеможливлювало встановлення факту з певного періоду, згідно із рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 13 червня 2012 року був розірваний шлюб [PERSON] з [PERSON], також померлий [PERSON] був зареєстрований та фактично мешкав за іншою адресою в квартирі, де проживав його син [PERSON] Крім того, позивачкою навмисно не було зазначено відповідачами у справі рідних дітей померлого: її та сина, спадкоємців першої черги, щоб ввести суд в оману, бо в цьому разі могли надати належні докази про відсутність факту проживання однією сім'єю. [PERSON] в судове засідання апеляційного суду не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала заяву, згідно якої просить справу розглянути за її відсутності. Позивачка [PERSON] в судове засідання апеляційного суду не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення. Представники відповідачів Управління праці та соціального захисту населення Красноармійської міської ради та Департаменту соціального захисту населення Донецької області в судове засідання апеляційної інстанції не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно із ч. 1 ст. 292 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково. Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи у апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних вправ в апеляційному порядку» №12 від 24 жовтня 2008 року у разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується. Рішення суду в частині відмови в задоволенні позову [PERSON] до Управління праці та соціального захисту населення Красноармійської міської ради, Департаменту соціального захисту населення Донецької області про визнання відмови протиправною та зобов'язання вчинити певні дії не оскаржується, тому апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги. Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що згідно довідки житлової організації №175 від 28 серпня 2015 року [PERSON] з 04 квітня 1990 року по теперішній час мешкає за адресою: [ADDRESS], разом з нею мешкав без реєстрації чоловік [PERSON], 1954 року народження, з 19 січня 2002 року по день його смерті [INFO] та вели спільне господарство (а.с.6). [PERSON] зареєстрована за вищевказаною адресою (а.с.7). [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 04 квітня 2015 року (а.с.9). [PERSON] помер [INFO] (а.с.10). [PERSON] 23 липня 2015 року склав заповіт, відповідно до якого все своє майно заповів [PERSON] (а.с.51). Задовольняючи позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю, суд першої інстанції виходив з того, що цей факт знайшов своє підтвердження в судовому засіданні як матеріалами справи так і показаннями свідків, тому дана вимога обґрунтована, законна та підлягає задоволенню. Але з вказаним висновком апеляційний суд погодитись не може з наступних підстав. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд вправі розглядати справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. За положеннями ч. 1, 2 ст. 21 Сімейного Кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя. Проте, згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Тобто, при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити, що вказана норма поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними складалися усталені відносини, притаманні подружжю. Таким чином, з наведеного положення випливає головна ознака подружніх відносин: наявність факту спільного проживання, ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім'ї. Аналогічний правовий висновок міститься і у постанові Верховного Суду України № 6-148цс12від 12 грудня 2012 року, яка має враховуватися судами загальної юрисдикції при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин (ст. 360-7 ЦПК України). Відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. З рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 13 червня 2012 року вбачається, що шлюб, зареєстрований між [PERSON] та [PERSON], розірвано 13 червня 2012. Рішення набрало законної силі 26 червня 2012 року (а.с.75). Тому, висновок суду про те, що [PERSON] та [PERSON] знаходилися у фактичних шлюбних відносинах до червня 2012 року і на вказані правовідносини розповсюджується дія ст. 74 СК України, апеляційний суд вважає помилковими, оскільки вказана норма поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі, в той час як судом першої інстанції зазначений факт не був перевірений, відповідно по за увагою суду залишився факт перебування [PERSON] у зареєстрованому шлюбі. Крім того, Сімейний кодекс України набрав чинності з 01 січня 2004 року і зворотної сили не має, тому положення ст. 74 СК України застосовуються виключно до правовідносин, які виникли після дати набрання ним законної сили. Суд першої інстанції не звернув уваги на зазначене та дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для встановлення факту, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 19 січня 2002 року, в той час як до 01 січня 2004 року не було передбачено правового механізму встановлення факту спільного проживання однією сім'єю чоловіка та жінки, які не перебували при цьому в зареєстрованому шлюбі та, діючи на свій розсуд, не врегулювали свої відносини відповідно до закону, тобто фактичне проживання сторін однією сім'єю без шлюбу між собою у період до 01 січня 2004 року було відсутнє в юридичному розумінні. Згідно із ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ч. 1 ст. 59 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 63 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд критично ставиться до показів свідків, допитаних у судовому засіданні в суді першої інстанції, оскільки вони не підтвердили факту ведення спільного господарства сторонами у справі, тобто прийняття участі у їх спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім'ї, а також наявність взаємних прав та обов'язків. Таким чином, суд першої інстанції надав невірну оцінку поданим позивачкою доказам, які не підтверджують обставини, які є предметом доказування та не свідчать беззаперечно про факт проживання з липня 2012 року (після розірвання шлюбу [PERSON]) сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу, ведення ними спільного господарства та наявність спільних коштів. Частиною 1 ст. 26 ЦПК України встановлено, що у справах позовного провадження особами, які беруть участь у справі, є сторони, треті особи, представники сторін та третіх осіб. Згідно із ч. 2 ст. 35 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть бути залучені до участі в справі також за клопотанням сторін, інших осіб, які беруть участь у справі.. Якщо суд при прийнятті позовної заяви, здійсненні провадження у справі до судового розгляду або під час судового розгляду справи встановить, що судове рішення може вплинути на права і обов'язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі в справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору. Судом першої інстанції не було перевірено та враховано, що у померлого [PERSON] є діти від шлюбу з [PERSON] - син [PERSON] та дочка [PERSON], на права та обов'язки яких може вплинути рішення у справі, та не залучено їх до участі у справі. Відповідно до п.п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими. На підставі вищевикладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з відмовою у задоволенні позовних вимог [PERSON] про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу. В іншій частині рішення суду не оскаржувалось.

Outcome: partial