Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-17 00:00:00

Відповідачі [PERSON], [PERSON] про розгляд справи були повідомлені в порядку ч.9 ст. 74 ЦПК України, яка передбачає, що відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. У судові засідання, які призначалися на 31.01.2014р., 18.02.2014р. відповідачі, будучи належним чином сповіщені, не явилися, про причину неявки суд не сповістили. Позивач на задоволенні позову наполягав, просив розглянути справу без його участі. В ході розгляду справи судом були досліджені наступні докази: копії свідоцтв про народження [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO]; копія свідоцтва про укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON]; копія розпорядження Ренійської райдержадміністрації від 21.11.2013р. про надання дозволу на продаж частин житла, що належать неповнолітнім дітям; копія довідки про склад сім'ї [PERSON] та про реєстрацію її членів; копія технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] оформленого на ім'я всіх членів сім'ї [PERSON] (6 осіб); копії витягів про реєстрацію права власності на квартиру від 25.07.2006р. та від 29.08.2007 р.; копія свідоцтва про право власності на житло від 16.06.2006 р. № 12; договір купівлі-продажу нерухомості від 22.11.2012р.; розписка про отримання грошей від 22.11.2012р. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач [PERSON] звернувся до суду із вищезгаданими вимогами до [PERSON], [PERSON], зазначивши, що у листопаді 2012р. між ним та відповідачами була досягнута домовленість про купівлю-продаж нерухомості. 22.11.2012р. між сторонами був укладений договір купівлі-продажу нерухомості, згідно якого відповідачі, діючі від свого імені, а також від імені та в інтересах неповнолітніх дітей - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], продали, а позивач купив квартиру [ADDRESS] за 20000 грн. 22.11.2012р. позивач передав відповідачам обумовлену суму, отримання якої підтверджується розпискою останнього, в якій зазначено, що гроші сплачені саме за купівлю нерухомості. На час укладення угоди про відчуження квартири відповідачі запевнили відповідача про те, що вони мають письмовий дозвіл від Ренійської РДА на продаж 4/6 частин квартири, що належали їх неповнолітнім дітям. Оскільки на момент укладення угоди сторони не мали змоги засвідчити договір нотаріально, вони домовилися зробити це згодом. Після вчинення правочину позивач користується придбаною нерухомістю, доглядає за її збереженням, сплачує всі необхідні платежі. З метою нотаріального засвідчення правочину, позивач неодноразово звертався до колишніх власників, однак, [PERSON] та [PERSON] спочатку від посвідчення договору ухилялися, потім, як з'ясувалось, на час укладення договору вони не мали дозволу на продаж часток нерухомості, що належали їх неповнолітнім дітям, отримали його лише 21.11.2013р. (тобто через рік після укладення договору). В даний час позивачу взагалі невідомо теперішнє місце мешкання відповідачів, оскільки вони виїхали за кордон. При зверненні до відповідних органів з питанням про переоформлення документації на квартиру на себе, позивачу було роз'яснено, що зробити це неможливо, оскільки у сторін відсутній правовстановлюючий, належним чином завірений документ на доказ вчинення правочину. Враховуючи вищенаведене, позивач вимушений був звернутися із позовом до суду. Згідно ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу повинен бути укладений у письмовій формі і посвідчений нотаріально, якщо хоча б однією із сторін є громадянин, і недотримання цієї вимоги є підставою для визнання укладеного договору недійсним. Разом із тим, між сторонами була досягнута взаємозгода за всіх істотних умов договору, покупець передав продавцям обумовлену суму, продавці передали документи, нерухомість в натурі. Позивач фактично вступив у володіння і розпорядження нерухомістю, після укладання правочину приступив до виконання поточного ремонту, постійно наглядає за збереженням майна, - тобто правочин між сторонами фактично відбувся. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки доводи позивача знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. Згідно ст. 220 ЦК України договір, укладений із порушеннями нотаріальної форми є нікчемним. Однак, в ч.2 вищевказаної статті зазначено, що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Така можливість передбачена законом як одна із форм захисту інтересів добросовісного учасника цивільних правовідносин. Таким чином, по даній справі між сторонами при укладанні договору купівлі-продажу була досягнута угода по всіх істотних умовах: відповідачам передані гроші, позивачу - об'єкт нерухомості, яким він на теперішній час користується, проте через нотаріальне непосвідчення договору, не може ним розпорядитися, переоформити на себе. Факти укладення угоди, передачі грошей у рахунок вартості нерухомості підтверджуються договором купівлі-продажу від 22.11.2012р. із розпискою. В даний час звернення за оформленням договору купівлі-продажу є неможливим, оскільки прохання позивача з цього приводу відповідачами не сприймаються, так як потребують додаткових матеріальних витрат для приїзду з іншої держави до України. За ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно : було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Також не підлягає віндикації майно, що було продане набувачу у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Відповідно до ч.3 ст. 388 ЦК України майно набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, може бути витребуване в усіх випадках. Згідно із ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України, майно не може бути витребуване у нього. Згідно ст. 397 ЦК України, володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Право володіння чужим майном може належати одночасно двом або більше особам. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Враховуючи вищевикладені засади законодавства, сторона у справі - позивач [PERSON] є добросовісним набувачем, оскільки на час укладення письмової угоди про купівлю-продаж квартири він не знав і не міг знати про те, що [PERSON] та [PERSON] не мали права на відчуження 4/6 частин нерухомості, що належали їхнім неповнолітнім дітям. Отже, вбачаються правові підстави для набуття позивачем права власності на вищевказану нерухомість, як добросовісним набувачем, оскільки випадків, передбачених ст. 388 ЦК України, для витребування майна від набувача немає. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Крім того, ч. 3 ст. 334 ЦК України встановлено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Виходячи із вищенаведеного, угода (правочин) між сторонами відбулася, вона виконана в повному обсязі, нею були припиненні обов'язки відповідачів щодо квартири та встановленні права на нерухомість у позивача, тому є правові підстави визнати: договір дійсним, позивача - добросовісним набувачем та право власності на квартиру за ним.

Outcome: approved