Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-08 00:00:00

В грудні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення забезпечувального платежу за договором про наміри, неустойки та моральної шкоди, посилаючись на те, що між нею та відповідачем був укладений договір про наміри №201408191 від 10 серпня 2014року, відповідно до умов якого останній виразив намір продати, а позивачка придбати нерухоме майно, що розташоване за адресою: [ADDRESS]. Позивачка зазначала, що під час підписання договору про наміри вона передала відповідачу забезпечувальний платіж в сумі, яка еквівалентна 5000,00 доларів США. Стверджувала, що відповідно до п.7.1 вказаного договору, основний договір (договір купівлі-продажу) повинен був бути укладений між ними не пізніше 30 листопада 2014 року, але у вказаний договорі про наміри термін основний договір купівлі-продажу не був укладений з вини відповідача, оскільки виявилось, що адреса земельної ділянки, зазначена у правовстановлюючих документах на таку земельну ділянку, не відповідає адресі, зазначеній у правовстановлюючих документах на житловий будинок, розташований на цій земельній ділянці. Враховуючи вказане, позивачка просила суд стягнути з відповідача на її користь суму забезпечувального платежу за договором про наміри у розмірі 79700,00 грн. та неустойку в розмірі 79700,00 грн., а також моральну шкоду в розмірі 4000,00 грн. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 23 грудня 2015 року, позов задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму забезпечувального платежу за договором про наміри у розмірі 79700,00 грн. та неустойку в розмірі 79700,00 грн. У решті вимог відмовлено (т.1 а.с.17-20). Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 червня 2016 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2015 року та ухвала апеляційного суду Одеської області від 23 грудня 2015 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення неустойки скасовані, справа в цій частині направлена на новий розгляд до суду першої інстанції (т.1 а.с.21-23). Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 13 липня 2016 року були прийняті до провадження позовні вимоги в частині стягнення неустойки по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення забезпечувального платежу за договором про наміри, неустойки та моральної шкоди (т.2 а.с.40). Представник позивача, діючий за довіреністю від 28 листопада 2014 року в судовому засіданні позовні вимоги в частині стягнення неустойки у розмірі 79700,00 грн. по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення забезпечувального платежу за договором про наміри, неустойки та моральної шкоди підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі, надав суду письмові пояснення до позову (т.2 а.с.50,56-58). Представник відповідача, діючий за ордером від 15 вересня 2016р. та угодою від 12 вересня 2016р. в судовому засіданні позовні вимоги в частині стягнення неустойки не визнав, та просив відмовити в їх задоволенні, надав суду заперечення на позов (т.2 а.с. 136-138). Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, вважає що позовні вимоги щодо стягнення неустойки за договором про наміри в розмірі 79700,00 грн. задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Суд, вважає що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються книгою п'ятою розділом 1 главою 49 ЦК України, а саме щодо забезпечення виконання зобов'язання. Встановлено, що 10 серпня 2014р. між сторонами було укладено у письмовій формі договір про наміри №201408191 від 10 серпня 2014р., відповідно до умов якого останній виразив намір продати, а позивачка придбати нерухоме майно, що розташоване за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до п.7.1 вказаного договору, основний договір (договір купівлі-продажу) повинен бути укладений сторонами не пізніше 30 листопада 2014р. На виконання вказаного правочину в рахунок майбутнього укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, що розташоване за адресою: [ADDRESS], позивачка передала відповідачу забезпечувальний платіж в сумі, яка еквівалентна 5000,00 доларів США, що підтверджується договором про наміри №201408191 від 10 серпня 2014р. та не заперечувалося сторонами в судовому засіданні (а.с.10-12). З матеріалів справи вбачається, що у вказаний в договорі про наміри термін основний договір купівлі-продажу не був сторонами укладений з вини відповідача, оскільки виявилось, що адреса земельної ділянки, яка зазначена у правовстановлюючих документах на таку земельну ділянку, не відповідає адресі, зазначеній у правовстановлюючих документах на житловий будинок, розташований на цій земельній ділянці. Судом встановлено, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2015р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 23 грудня 2015р., позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] щодо стягнення з останнього суми забезпечувального платежу за договором про наміри, неустойки та моральної шкоди були задоволені частково, з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто суму забезпечувального платежу за договором про наміри у розмірі 79700,00 грн. та неустойку в розмірі 79700,00 грн. У решті вимог відмовлено (т.1 а.с.17-20). Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 червня 2016р. рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2015р. та ухвала апеляційного суду Одеської області від 23 грудня 2015р. в частині вирішення позовних вимог про стягнення неустойки скасовані, справа в цій частині направлена на новий розгляд до суду першої інстанції (т.1 а.с.21-23). Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 13 липня 2016р. були прийняті до провадження позовні вимоги в частині стягнення неустойки по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] щодо стягнення з останнього забезпечувального платежу за договором про наміри, неустойки та моральної шкоди (т.2 а.с.40). В судовому засіданні представник відповідача не заперечував та підтвердив факт отримання останнім від позивачки авансу в розмірі 79700,00 грн. за продаж позивачці нерухомого майна, що розташоване за адресою: [ADDRESS]. Позивачка в обґрунтування своїх позовних вимог, посилаючись на п. 13 договору про наміри зазначала, що відповідач повинен повернути їй суму отриманого ним забезпечувального платежу, а також сплатити на її користь суму неустойки (штраф) в розмірі 100% від суми забезпечувального платежу. Пунктом 13 договору про наміри передбачено, що у випадку не укладання (відмови від укладення) основного договору у термін, зазначений у п.7.1 договору (не пізніше 30.11.2014р.), з вини продавця, останній зобов'язується повернути покупцю забезпечувальний платіж, а також сплатити неустойку (штраф) в розмірі 100% від суми забезпечувального платежу. Відповідно до частин 1, 2 ст. 635 ЦК попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати іншій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного-законодавства. Пунктом 4 ст.635 ЦК України передбачено, що договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Відповідно до ст.657 ЦК України, в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Оскільки попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна, що розташоване за адресою: [ADDRESS] укладений у письмовій формі, але нотаріально не посвідчений, то суд вважає що він не відповідає вимогам встановленими ст.635 ЦК України для попереднього договору. На думку суду, зазначений вище попередній договір підтверджує тільки факт отримання відповідачем від позивачки грошових коштів (авансу), тобто попередньої оплати за продаж нерухомого майна. Згідно з ст.570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Отже, на відміну від завдатку аванс - це лише спосіб платежу, який не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати. Зі змісту зазначених норм закону можна зробити висновок, що аванс-це лише спосіб платежу і він не є зобов'язанням. Аванс не виконує забезпечувальної функції, він сплачується боржником у момент настання обов'язку платежу, тобто виконує функцію попередньої оплати. Той, хто отримав аванс, повинен його повернути. Боржник, який видав аванс, має право вимагати його повернення в усіх випадках невиконання чи неналежного виконання договору кредитором. У свою чергу кредитор не може бути зобов'язаним до повернення авансу у подвійному розмірі і, відповідно, до відшкодування збитків. У разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися. Тобто, боржник, який видав аванс, має право вимагати його повернення в усіх випадках невиконання чи неналежного виконання договору кредитором. У свою чергу кредитор не може бути зобов'язаним до повернення авансу у подвійному розмірі і, відповідно, до відшкодування збитків. Оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами укладено не було, то сплачена в рахунок виконання договору відповідачу сума авансу повинна бути повернута в тому розмірі, в якому вона передавалася. Встановлено, що сума, яку отримав відповідач від позивачки є авансом, який був стягнутий з відповідача за рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 11листопада 2015р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 23 грудня 2015р. та ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 червня 2016 р. Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача неустойки в розмірі 79700 грн., то суд вважає, що дані вимоги задоволенню не підлягають, оскільки аванс не є грошовим зобов'язанням, і до цих правовідносин не застосовуються положення ст. 611 ЦК України. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивачки суми неустойки в розмірі 79700,00грн. задоволенню не підлягають, оскільки не відповідають вимогам закону. На підставі ч.ч.1 та 3 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір у справі складає 1634,00грн., які сплачені позивачкою при зверненні до суду. Судовий збір у справі складає 1634,00грн., які сплачені позивачкою при зверненні до суду(а.с.1).

Outcome: dismissed