Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-27 00:00:00

В жовтні 2017 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], про стягнення авансових платежів. Просила стягнути з останніх 124476,00 грн. авансових платежів, 1244,76 грн. судового збору, а всього 125720,76 грн., обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 03.08.2008 року між позивачем та відповідачами відбулась домовленість, що була викладена у вигляді розписки, про купівлю позивачем в останніх присадибної земельної ділянки та розташованих на ній споруд в с. Водотиї, Брусиловського р-ну, Житомирської обл., яку відповідачі оформляли, як спадкоємці, після смерті свого батька. За умовами цієї домовленості позивач в рахунок визначеної повної вартості присадибної зазначеної присадибної земельної ділянки та розташованих на ній споруд, зобов'язалася сплачувати [PERSON] та [PERSON] частинами грошові кошти до на цю землю та споруди до отримання правовстановчих документів та укладення з нею договору їх купівлі-продажу. У такий спосіб позиваючи протягом протягом 2008-2010 років було сплачено відповідачам 4600,00 дол. США, що підтверджується розпискою останніх. Згодом присадибна ділянка та розташовані на ній споруди стали спірними і позивач попросила відповідачів повернути отримані ними грошові кошти. Відповідачі в свою чергу не заперечують щодо свого обов'язку повернення авансових платежів, одна наразі відмовляються це робити в позасудовому порядку. Грошові кошти, що сплатила позивач відповідачам є авансом, що не виконував забезпечувальної функції. Ці кошти сплачувались позивачем в рахунок майбутніх платежів до повної вартості зазначеної присадибної земельної ділянки та розташованих на ній споруд у разі укладення останніми з нею відповідного договору їх купівлі-продажу. Однак, оскільки такий договір не уклався, то позивач, у відповідності до ч.2 ст.570 ЦК України має вимоги їх повернення. В судовому засіданні позивач - [PERSON] та її представник - [PERSON] підтримали позовні вимоги, зіславшись на доводи викладені в позові. Відповідачі - [PERSON], [PERSON] та їх представник - [PERSON] позов не визнали та вказали, що договір купівлі-продажу земельної ділянки не був укладений не з вини відповідачів [PERSON] кошти в якості авансових платежів поверненню не підлягають, оскільки відповідачі готові та не відмовляються від укладення договору купівлі-продажу присадибної земельної ділянки за ціною обумовлено в письмових домовленостях від 03.08.2008 року. Оскільки останній платіж позивачем було здійснено в квітні 2010 року та оскільки саме з 2010 року позивач з надуманих причин стала вважати, що присадибна земельна ділянка, яку вона мала намір придбати у відповідачів є спірною, то право у позивача на звернення до суду з відповідним позовом виникло в 2010 році, однак з того часу жодних вимог до відповідачів щодо повернення суми авансових платежів остання не висувала та у даному випадку саме з 2010 року почався перебіг позовної давності. Представник відповідачів просив застосувати строки позовної давності, у зв'язку з чим відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі. Заслухавши учасників процесу та ретельно дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити виходячи з наступного. Статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Частиною 3 ст. 640 ЦК України передбачено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації-з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 203 ЦК України, правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Судом встановлено, що 03.08.2008 року сторони домовилися про купівлю-продаж присадибної ділянки 0,46 га. з розташованими на її території будівлями, повна вартість якої на момент оформлення договору-купівлі продажу буде складати 21000,00 дол. США. Договір купівлі продажу буде складено після отримання державних актів на землю та приватизації будівель, з виплатою всієї суми щомісячними платежами. Того ж дня позивач передала відповідачам завдаток в рахунок вартості вказаної присадибної ділянки 1000,00 дол. США, що підтверджується розпискою від 03.08.2008 року, яка скріплена підписами позивача та відповідачів. Крім того, відповідно до вказаної розписки позивач 28.09.2008 року передала відповідачам в рахунок сплати вартості присадибної ділянки 1000,00 дол. США., 06.11.2008 року 600,00 дол. США, 16.12.2008 року 600,00 дол. США, 07.2009 року 600,00 дол. США, 30.04.2010 року 500,00 дол. США, 16.07.2010 року 300,00 дол. США. Факт отримання від [PERSON] вказаних коштів частково був визнаний відповідачами по справі, а саме суму в розмірі 4300,00 дол. США. Щодо передачі 16.07.2010 року суми в розмірі 300,00 дол. США відповідачі заперечували, оскільки вказану суму коштів позивач їм не передавала та дані в розписці про їх передачу є неправдивими. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 570 ЦК завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. У тих випадках, коли сторони домовились укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі визнаються авансовими і повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися. Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише в разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникати на підставі договорів купівлі-продажу будинку та частин земельних ділянок. Угода про завдаток має бути укладена в письмовій формі у відповідності з вимогами ст. 527 ЦК України. В такій угоді повинно бути чітко визначено, що сума, яка передається в рахунок належних за договором платежів, є саме завдатком. В разі, якщо це не буде встановлено, сплачена сума буде вважатися авансом, тобто звичайною сумою попередньої оплати за договором, яка не виконує забезпечувальної функції, властивої завдатку. В разі невиконання зобов'язання, по якому передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося, аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила. Так як факту укладення сторонами договору купівлі-продажу присадибної ділянки в судовому засіданні не було встановлено, то згідно ч.2 ст. 570 ЦК України, передані позивачем відповідачам кошти слід вважати авансом. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки. Виходячи з положень частин 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Згідно із ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Як зазначалося вище строк виконання сторонами своїх зобов'язань за розпискою від 03.08.2008 року конкретною датою не було обумовлено. Відповідно до наданих в судовому засіданні пояснень свідка [PERSON], який є чоловіком позивача вбачається, що в 2016 році [PERSON] телефонувала йому та повідомила про те, що буде повертати кошти. Дружина передала відповідачам кошти в розмірі 4600,00 дол. США. Бачив, як 1000,00 дол. США передавали в нотаріальній конторі а інші кошти передавали відповідачу [PERSON] дома. Мав місце факт того, що з братом батька відповідача виник конфлікт з приводу присадибної земельної ділянки, однак в якому саме році не пам'ятає. Після виникнення непорозумінь з приводу відчуження присадибної земельної ділянки в 2012 році, щомісячні платежі не вносились та [PERSON] обіцяла розібратись в ситуації. При особистій бесіді відповідач [PERSON] не заперечувала щодо обов'язку повернення авансових платежів, однак весь час під приводом якихось сімейних негараздів відтерміновувала повернення коштів. Не наполягали на поверненні коштів, оскільки між його родиною та відповідачами були довірливі відносини та вірили, що відповідачі добросовісно повернуть сплачені кошти. Допитаний у якості свідка [PERSON] суду пояснила, що знає позивача приблизно 20 років та перебуває з нею в дружніх відносинах приблизно 3-4 роки. Була свідком того, як літом 2016 року, а саме в кінці липня позивач зустрічалась з [PERSON], та остання казала, що поверне кошти, однак вона за свою сестру не відповідає. Оскільки матеріалами справи, поясненнями сторін та показами свідка [PERSON] підтверджується той факт, що влітку 2012 року сама позивач відмовилась від придбання присадибної земельної ділянки та розташованих на ній споруд, вказаний факт також підтверджується і тим, вона перестала вносити щомісячні авансові платежі, то суд приходить до висновку, що саме з 2012 року у позивача виникли обставини, які вона зазначає в позові та виникло право на звернення до суду з відповідним позовом до відповідачів. Однак, позивач звернулось до суду з відповідним позовом лише в квітні 2017 року, тобто з пропуском позовної давності, у зв'язку з чим у позові має бути відмовлено в повному обсязі. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed