Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-27 00:00:00

В грудні 2020 року позивачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідача [PERSON] , в якому просили суд припинити право власності відповідача на 1/16 частину квартири [ADDRESS] , визнавши за ним право на компенсацію її вартості в сумі 66375,00 грн.; визнати за [PERSON] право власності на 1/16 частину квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначено, що позивач [PERSON] є власником 5/8 частин квартири [ADDRESS] , позивач [PERSON] є власником 3/16 частин зазначеної квартири, а позивач [PERSON] - 1/8 частини зазначеної квартири. Право власності в зазначених частках було визначено рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 23.09.2011 року, та зареєстровано у встановленому законом порядку в КМБТІ. Згідно зазначеного рішення суду, право власності на 1/8 частини зазначеної квартири також було визнано за [PERSON] , яка померла [INFO] . Після смерті, останньої, один із її синів - [PERSON] успадкував 1/16 зазначеної квартири. Позивачі вказують, що відповідач ніколи не проживав у цій квартирі, зареєстрований за іншою адресою, та його частка в квартирі є незначною, користування квартирою при такому розподілі часток та виділ частки відповідача є неможливим. Оскільки, відповідач в квартирі ніколи не проживав та нею не користувався, позивачі вважають, що припинення його права власності на 1/16 частину у квартирі не завдасть істотної шкоди його інтересам. Відповідно до висновку незалежної оцінки майна від 02.07.2020 року, ринкова вартість зазначеної квартири складає суму в розмірі 1062000,00 грн., а тому вартість 1/16 частки в квартирі становить суму в розмірі 66375,00 грн. Зазначену суму позивачі внесли на депозитний рахунок суду. З огляду на викладене, а також вказуючи на наявність підстав для припинення права власності відповідача у квартирі, позивачі вимушені звернутись до суду із даним позовом. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 13.01.2021 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 18.02.2021 року, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач та представник позивачів в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з викладених в позові підстав. Відповідач в судове засідання не з`явився. Судом про розгляд справи повідомлявся належним чином. З будь-якими клопотаннями до суду не звертався. Відзив на позов до суду не надходив, в зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу без його участі. Суд, вислухавши пояснення сторони позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23.09.2011 року у справі № 2-721/11, позивач [PERSON] є власником 5/8 частин квартири [ADDRESS] , позивач [PERSON] є власником 1/8 частин зазначеної квартири, а позивач [PERSON] - 1/8 частини зазначеної квартири. Крім того, з резолютивної частини зазначеного рішення суду вбачається, що право власності на 1/8 частини зазначеної квартири також було визнано за [PERSON] , яка померла [INFO] . Після смерті [PERSON] , відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 03.08.2018 року, [PERSON] після смерті [PERSON] успадкувала Ѕ частку спадщини в тому числі з урахуванням ј частки у спадщині, від якої відмовилась [PERSON] . Спадщина, на яку у вказаній частці було видано зазначене свідоцтво складалось із 1/8 частини № 74 в будинку [ADDRESS] . Крім того, із зазначеного свідоцтва вбачається, що свідоцтво про право власності на спадщину на Ѕ частку від 1/8 частки квартири ще не видано. Позивачі вказують, що відповідач [PERSON] успадкував 1/16 частину спірної квартири, та на даний час є власником зазначеної частки, однак, доказів наведеним твердженням матеріали справи не містять, та будь-яких клопотань в цій частині стороною позивачів заявлено не було. Перевіряючи обгрунтованість та доведеність позовних вимог, суд приймає до уваги те, що відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України). Відповідно до приписів ч. 1ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб, належить їм на праві спільної власності. Поняття спільної часткової власності викладено у ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробовому виразі. У відповідності з ч. 1 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Частиною 2 цієї статті передбачено, що співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Згідно із ст. 155 ЖК України, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно із ч. 1 ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Положеннями частини першої ст. 346 ЦК України наведено перелік випадків, за наявності яких право власності може бути припинено. Виходячи зі змісту ч. 2 цієї статті, даний перелік не є вичерпним та право власності може бути припиненим і в інших випадках, встановлених законом. Один з таких випадків наведено в ст. 365 ЦК України, яка регулює порядок, підстави та умови припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зокрема, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Відповідно ч. 2 ст. 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Верховний Суд України під час розгляду справи № 6-37цс13 сформулював правову позицію від 15.05.2013 року, згідно з якою для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Під час розгляду справи № 6-68цс14, Верховний Суд України також сформулював правову позицію від 02.07.2014 року, якою роз`яснив, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зі змісту практики Верховного Суду України випливає, що для ухвалення рішення про припинення права на частку в спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбаченої п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України, яка обов`язково повинна бути в сукупності з обставиною, передбаченою п. 4 ч. 1 цієї статті. Крім того, згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до положень ч.ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінюючи подані докази та встановлені судом обставини, суд вважає, що стороною позивачів не надано суду належних доказів того, що відповідач [PERSON] у справі дійсно є власником 1/16 частини квартирі [ADDRESS] , право власності на яку позивачі просять припинити. Будь-яких клопотань в частині витребування зазначеної інформації в ході розгляду справи заявлено не було, а в силу вимог цивільного процесуального закону суд позбавлений можливості з власної ініціативи витребовувати докази у справі. Суд відмічає, що інші наведені позивачами доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що стороною позивачів не доведено обґрунтування позовних вимог щодо належності відповідачу на праві власності 1/16 частки квартири, а тому законні підстави для припинення його права власності на цю частку квартири відсутні, в зв`язку з чим в задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Крім того, з огляду на те, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову в частині припинення права власності відповідача на частину квартири, інші вимоги позивачів задоволенню не підлягають, оскільки, є похідними від первісної вимоги. В порядку ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід залишити за позивачами по фактично понесеному.

Outcome: dismissed