Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-19 00:00:00

Виклад позиції позивача та заперечень відповідача. 23 квітня 2019 року [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, в якому просить постановити рішення про повернення їй її дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] для проживання в її сім`ї. Позов обгрунтований наступним. Рішенням Томашпільського районного суду від 22 вересня 2015 року позов Служби у справах дітей Томашпільської РДА, як органу опіки і піклування, в інтересах малолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про відібрання дітей без позбавлення батьківських прав задоволено і передано дітей під опіку органу опіки та піклування в особі служби у справах дітей Томашпільської РДА. Позивач вказує, що після прийнятого судом рішення, усвідомивши свою негативну поведінку, вона стала на шлях виправлення. В даний час радикально змінилися умови її життя-вона веде добропорядний спосіб життя, має постійне місце проживання, працює, має бажання і можливість приймати участь у житті дітей, піклуватися про їх фізичний і духовний розвиток, матеріально їх утримувати, сприяти їх розвитку та гарному вихованню. Спиртні напої і наркотичні засоби позивач не вживає, позитивно характеризується за місцем проживання і роботи, що підтверджується характеристиками, за місцем проживання має хороші стосунки із сусідами та працівниками по роботі. Також позивач зазначає, що на даний час діти перебувають у Тульчинському обласному спеціалізованому будинку дитини для дітей з ураженням центральної нервової системи та порушенням психіки. За останні два роки вона провідує дітей дуже часто, привозить їм гостинці. Діти визнають її як матір, постійно просять забрати їх додому. Позивач вважає? що її малолітнім дітям буде краще проживати з нею, оскільки її поведінка та ставлення до виховання дітей змінилося на краще і на даний час є передбачені законом підстави для повернення дітей на виховання у сім`ю. [PERSON] звернулася в Службу у справах дітей Томашпільської РДА із проханням щодо повернення дітей у сім`ю на виховання, однак ті рекомендували звернутися за вирішенням даного питанням до суду. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі. Ухвалою Томашпільського районного суду від 24 квітня 2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі, підготовче засідання призначено на 11-00 годину 20 червня 2019 року. Доводи учасників справи. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю, посилаючись на обставини, викладені у позові, попросила їх задовольнити. Представник відповідача Ярош О . в судовому засіданні позовні вимоги визнала, не заперечила проти їх задоволення. Пояснила, що дійсно [PERSON] стала на шлях виправлення, її матеріальне становище покращилося, вона часто навідується до своїх дітей та цікавиться їхньою долею та життям. Фактичні обставини, встановлені судом, норми права, які застосовував суд, мотиви суду. Суд, заслухавши пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність ї достовірність показань сторін по справі, сприяючи всебічному й повному з`ясуванню обставин справи, що має істотне значення для правильного вирішення спору, прийшов до наступного. Відповідно до ст.129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов`язковість рішень суду. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч.1 ст.. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно з законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушення чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про застосування судами законодавства при розгляді справи про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», частинами першою та другою статті 163 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Вони мають право вимагати відібрання малолітніх дітей від будь-якої особи, яка тримає її у себе згідно рішення суду на підставі закону. Відповідно до ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Судом встановлено, що рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 22 вересня 2015 року позов служби у справах дітей Томашпільської районної державної адміністрації, як органу опіки і піклування в інтересах малолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про відібрання дітей без позбавлення батьківських прав, задоволено. Вирішено: відібрати малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у матері [PERSON] , [INFO] , проживаючої без реєстрації місця проживання [ADDRESS] , передавши дітей під опіку органу опіки і піклування в особі служби у справах дітей Томашпільської районної державної адміністрації (а.с.5). Відповідно до копії свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , її батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с.8). Дані відомості підтверджуються і витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження згідно з частиною першою статті 135 Сімейного кодексу України для призначення допомоги (а.с.9). Відповідно до копії свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , його батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с.10). Дані відомості підтверджуються і витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження згідно з частиною першою статті 135 Сімейного кодексу України для призначення допомоги (а.с.11). Відповідно до розпоряджень Томашпільської РДА від 20.10.2015 № 336, № 337 «Про надання статусу дитини, позбавленої батьківського піклування» малолітнім [PERSON] та [PERSON] надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування (а.с.12). Згідно розпорядження Томашпільської РДА від 10.06.2015 № 194 «Про тимчасове влаштування до державного дитячого закладу» тимчасово влаштовано малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] до Тульчинського обласного спеціалізованого будинку дитини для дітей з ураженням центральної нервової системи та порушенням психіки терміном на 6 місяців (а.с.13). Згідно довідки Тульчинського обласного спеціалізованого будинку дитини для дітей з ураженням центральної нервової системи та порушенням психіки від 11.04.2019 № 174, діти [PERSON] та [PERSON] знаходяться на вихованні в Тульчинському обласному будинку дитини з 10.06.2015 по даний час на повному державному утриманні. У 2018 році мати відвідувала дітей 11 раз, у 2019 році-4 рази. Під час відвідувань мати цікавиться станом здоров`я та розвитком дітей, приносить солодощі, фрукти, соки (а.с.14). Відповідно до довідки Вапнярської селищної ради від 03.04.2019 № 0691, [PERSON] проживає із співмешканцем [PERSON] (а.с.15). Відповідно до висновку органу опіки і піклування при виконкому Вапнярської селищної ради об`єднаної територіальної громади «Про доцільність повернення в біологічну сім`юматері [PERSON] дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] з Тульчинського обласного спеціалізованого будинку дитини з ураженням центральної нервової системи та порушенням психіки», з метою захисту прав неповнолітніх дітей члени опікунської ради дійшли висновку вважати доцільним повернення в біологічну сім`ю матері [PERSON] дітей [PERSON] , [PERSON] (а.с.16-17). Згідно довідки Вапнярської селищної ради від 12.04.2019 № 767, житловий будинок, в якому проживає [PERSON] , знаходиться у задовільному стані, за будинком рахується земельна ділянка, є підсобне господарство, [PERSON] та її співмешканець [PERSON] займаються тимчасовими заробітками, мають заощадження, матеріальне становище добре (а.с.18). Відповідно до характеристики Вапнярської селищної ради, виданої на [PERSON] від 12.04.2019 № 063, остання спиртними напоями не зловживає, громадський порядок не порушує, компрометуючими матеріалами відносно неї виконавчий комітет не володіє (а.с.19). Згідно ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до п. 2-5 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва. Згідно із ч. 1 ст. 170 СК України, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав є тимчасовим заходом на відміну від позбавлення цих осіб батьківських прав, яке має безстроковий характер. Ураховуючи положення ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 ст. 7 СК при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Відповідно до ст. З Закону України «Про охорону дитинства» всі діти на території України, незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного, етнічного або соціального походження, майнового стану, стану здоров`я та народження дітей і їх батьків (чи осіб, які їх замінюють) або будь-яких інших обставин, мають рівні права і свободи, визначені цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. При цьому батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У відповідності до ч. 2 ст. 150, ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Розірвання шлюбу між батьками, окреме проживання їх від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини (ч. 2 ст. 141 СК України). Ухилення кого-небудь із батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ч. 4 ст. 155 СК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей, і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Причинами, з яких на підставі судового рішення від 22 вересня 2015 року відібрано дітей від матері [PERSON] було ухилення матері від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей. Відповідно до ч.3 ст.170 СК України якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини. Позивач [PERSON] за весь час проживання окремо від дітей стала на шлях виправлення, змінила своє ставлення до життя та дітей, приймає участь у вихованні та утриманні дітей, за місцем проживання характеризується позитивно. Ці дані знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та підтверджені матеріалами справи. Висновки суду за результатом розгляду справи. Згідно ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судових розгляд. Відповідно до п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясовування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України „Про охорону дитинства, кожна дитина має право н проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Враховуючи встановлені у судовому засіданні обставини, визнання позову відповідачем, вимоги Конвенції ООН про права дитини 1989 року щодо як найкращого забезпечення інтересів дитини, реалізації права батьків на вжиття заходів для повернення дитини та обов`язку національних органів влади вживати такі заходи, суд приходить до висновку про те, що відпали причини, які перешкоджали належному вихованню малолітніх дітей їхньою матір`ю, а тому позовні вимоги [PERSON] про повернення їй дітей підлягають до задоволення. Відповідно до ч.5 ст.265 ЦПК України, у резолютивній частині рішення зазначається розподіл судових витрат. Відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Як вбачається із матеріалів справи, позивачем [PERSON] при подачі позову до суду сплачено судовий збір в розмірі 786,40 гривень (а.с.1), хоча мало бути сплачено 768,40 грн, а тому враховуючи вимоги ч.1 ст. 142 ЦПК України, позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору від суми 768,40 грн, що становить 384,20 гривень, та 18-00 грн, як надмірно сплачених. На підставі викладеного,

Outcome: approved