Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-14 00:00:00

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. [PERSON] та [PERSON] є співвласниками житлового приміщення, розташованого за адресою: пл. Дзержинського (дійсна назва Шахтарської слави) 3/21, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, загальною площею 63 кв.м., житловою площею 37.1 кв.м., яке належить їм на праві спільної часткової власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності №175 від 20.03.1995 року та Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №117216001 від 15.03.2018 року (а.с.7-8, 60-62). [PERSON] на момент розгляду справи не є співвласником вказаного житлового приміщення, оскільки належну йому 1/3 частку він відчужив на користь [PERSON] відповідно до свідоцтва про придбання майна серії ВМІ №427502 від 22.07.1999 року, що також підтверджується Витягом КП «Криворізьке БТІ» ДОР від 26.09.2008 року про реєстрацію права власності за [PERSON] (а.с.9, 10). Однак, як вказувала позивач, що підтверджується довідкою №3 від 02.11.2017 року КОМ ДІС «НОВА-КОМ» та відповіддю адресно-довідкового підрозділу (а.с.16, 40), в квартирі №21 буд.№3 по пл.. Шахтарської слави (Дзержинського) в м. Кривому Розі Дніпропетровської області значиться зареєстрованим місце проживання: [PERSON], [PERSON] та з 09.09.1985 року і по теперішній час [PERSON] При цьому, дослідженням матеріалів справи встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі, зареєстрованому 12.03.1988 року Довгинцівським відділом РАЦС м. Кривого Рогу, який розірвано рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13.11.1996 року (а.с.15). Відповідно до акту від 12.03.2018 року, засвідченого ТОВ «Житлосервіс-КР» (а.с.64), в квартирі фактично мешкає [PERSON] Звертаючись до суду з позовом [PERSON] посилалась на чинення їй перешкод [PERSON], який веде аморальний спосіб життя, руйнує квартиру, приводить її в непридатний для проживання стан, перешкоджає їй проживати там, висловлюючи погрози, у звязку з чим вона просить суд виселити його з житлового приміщення без надання іншого. Визначаючи характер спірних правовідносин, з урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що вони склались між власником житла та колишнім членом її сімї (родичем непрямої лінії споріднення), який по відношенню до [PERSON] третьої особи по справі є батьком, тобто родичем прямої лінії споріднення. Згідно зі\~ст.317, ч.1 ст.319, ст.383 ЦК України,\~власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Як визначено ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статті\~15,\~16,\~386,\~391 ЦК України\~гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. Відповідно до положень цим норм, власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. При цьому, позивач повинен довести, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача порушується його право власності чи законного володіння, на чому також акцентує увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду кримінальних і цивільних справ в п.п.33,34 Постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 року. Відповідно до\~ст.9 ЖК УРСР,\~ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Право вимагати у судовому порядку виселення членів сім'ї, у т.ч. колишніх, без надання іншого жилого приміщення власник жилого будинку (квартири) має відповідно до\~ст.157 ЖК УРСР, але за наявності обставин, передбачених ч.1\~ст.116 ЖК УРСР, зокрема, якщо вони систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. Крім того, згідно із п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року, під час вирішення справ про виселення на підставі\~ст.116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Судовим розглядом встановлено, що відповідач чинить перешкоди позивачеві шляхом позбавлення її можливості проживати в належному їй житловому приміщенні, в результаті чого позивача вимушена була звертатись до суду з вимогою про її вселення до квартири, які рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07.12.2010 року задоволено (а.с.12). Натомість проживати в квартирі вона не має можливості. Так, як вказувала позивач, що також підтвердила третя особа [PERSON], відповідач [PERSON] веде аморальний спосіб життя, зловживає спиртними напоями, псує майно, руйнує квартиру, чим приводить її в непридатний для проживання стан. Відповідач до суду не зявився, доказів протилежного суду не надав. Факт неналежного утримання майна та перебування його в занедбаному, антисанітарному, частково зруйнованому стані також підтверджується наявними в матеріалах справи фотографіями (а.с.18-37). В житловому приміщенні, розташованому за адресою: пл. Шахтарської слави 3/21, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область відсутні газо-, електропостачання, обліковується заборгованість по оплаті житлово-комунальних послуг перед КП «Кривбасводоканал» - 8732,79 грн., КП «ЖЕО №35» - 3199,83 грн., КПТМ «Криворіжтепломережа» - 10\~967,57 грн., та за виконавчим документом 23\~187,04 грн., ТОВ «Екоспецтранс» - 2457,46 грн., що підтверджується довідкою КОМ ДІС «НОВА КОМ» (а.с.17). Згідно з ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п.1-3 ч.1 ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Враховуючи доведеність в ході судового розгляду обставин порушення прав позивача як співвласника житлового приміщення, створення перешкод з боку [PERSON] в користуванні ним, наявність підстав, які в розумінні ст.116 ЖК УРСР визначають можливість виселення відповідача як колишнього члена сімї, суд вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON] в цій частині задовольнити та ухвалити рішенням, яким усунути їй перешкоди в користуванні житловим приміщенням, розташованим за адресою: пл. Шахтарської слави (колишня назва Дзержинського) 3/21 в м. Кривому Розі Дніпропетровської області шляхом виселення з вказаного приміщення [PERSON] без надання іншого житлового приміщення. Стосовно вимоги позивача про примусове зняття [PERSON] з реєстраційного обліку в квартирі, то суд вважає за необхідне в її задоволенні відмовити, оскільки відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування особи жилим приміщенням (виселення), є достатньою правовою підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання, що також відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 16.01.2012 року у справі № 6-57цс11. Оскільки спір між [PERSON] та органом, на який покладено обовязок реєстрації та зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб відсутній, тому суд приходить до висновку про безпідставність та передчасність предявлення такої вимоги. Натомість, у випадку виникнення між сторонами спору, який матиме публічно-правовий характер, позивач вправі звернутись до суду з відповідним позовом в порядку адміністративного судочинства. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, згідно ст.141 ЦПК України, п.35 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 320 грн. в рахунок часткового відшкодування документально підтверджених витрат по сплаті судового збору пропорційно частині задоволених вимог (а.с.1).

Outcome: partial