Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-08 00:00:00

Виклад позиції позивача та заперечень відповідача. 15 листопада 2019 року до суду з цією позовною заявою, посилаючись на ст.ст. 84, 180-182 СК України, звернулася [PERSON] , яка проживає по [ADDRESS] , до [PERSON] , який проживає по [ADDRESS] , в якій просить стягувати із відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] в розмірі ј частини всіх видів доходів щомісячно, але не більше десяти розмірів прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а також стягувати із відповідача аліменти на її утримання до досягнення дитиною - [PERSON] , [INFO] трьохрічного віку. Даний позов обґрунтовано наступним. З відповідачем по справі [PERSON] 06 грудня 2016 року позивачка зареєструвала шлюб. Від спільного проживання у них народився син: [PERSON] , [INFO] , у свідоцтві про народження яких відповідач [PERSON] записаний батьком. На даний час відповідач ніякої матеріальної допомоги в добровільному порядку не надає, хоча він є працездатною особою, матеріально забезпечений, тому з даним позовом [PERSON] вимушена звернутися до суду. 12 грудня 2019 року відповідачем було подано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просить позовні вимоги [PERSON] задовольнити частково. Від сплати аліментів на утримання дружини просить його звільнити. Відзив мотивовано наступним. Відповідач вказує, що позивач в позовній заяві просить стягувати із відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] в розмірі ј частини всіх видів доходів щомісячно, але не більше десяти розмірів прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а також стягувати із відповідача аліменти на її утримання до досягнення дитиною - [PERSON] , [INFO] трьохрічного віку. Позовні вимоги відповідач визнає частково, в частині витрат на утримання дитини. Вимоги щодо витрат на утримання дружини позивач не визнає, оскільки на даний час добровільно надає допомогу на утримання дитини. Окрім того відповідач вказує, що на даний час не працює та зареєстрований як безробітний. Також має непогашений кредит. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі. Ухвалою Томашпільського районного суду від 21 листопада 2019 року відкрито спрощене позовне провадження у справі, судове засідання призначено на 09 січня 2020 року. 12 грудня 2019 року відповідачем було подано до суду відзив на позовну заяву. Доводи учасників процесу. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача, адвокат Щетніцький В.С. позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд їх задовольнити посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги частково визнав, в частині витрат на утримання дитини та не заперечує проти їх задоволення. В частині вимог позивача щодо витрат на утримання дружини відповідач не визнав, та просив відмовити, посилаючись на обставини зазначені у відзиві. Відповідач вказав, що на даний час не працює та перебуває на обліку в центрі зайнятості як безробітний. В судовому засіданні відповідач відзначив, що на даний час отримає середньомісячний дохід близько 3000 грн. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторін, які заявили про розгляд справи за їх відсутності, на підставі наявних у справі доказів, відповідно вимог ст.211 ЦПК України. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України не здійснювалося. Фактичні обставини, встановлені судом, норми права, які застосовував суд, мотиви суду. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши їх належність та достовірність, сприяючи всебічному й повному з`ясуванню обставин справи, що має істотне значення для правильного вирішення спору, прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст.129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов`язковість рішень суду. Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 06 грудня 2016 року Томашпільським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області. [INFO] народився син [PERSON] , у свідоцтві про народження якого батьками записані сторони у справі. Позивач звернулася до суду для вирішення спору у правовідносинах щодо участі того з батьків, що проживає окремо від дитини в її утриманні шляхом стягнення аліментів. Вказані правовідносини регулюються ст. ст., 180-182 Сімейного кодексу України (далі СК України), за змістом яких батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, у випадку не досягнення домовленості щодо участі в утриманні дитини, рішенням суду з того з батьків, який проживає окремо може бути стягнуто кошти на утримання дитини (аліменти) в частці від доходу і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно довідки Липівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області № 821 від 08.11.2019 року [PERSON] дійсно веде догляд за дитиною [PERSON] до досягнення ним трирічного віку Згідно довідки Липівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області № 819 від 08.11.2019 року син [PERSON] [INFO] знаходяться на вихованні та утриманні матері [PERSON] . Таким чином [PERSON] зобов`язаний утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття. Позивач в позові зазначає, що домовленості з відповідачем про добровільну сплату аліментів не досягнуто, коштів на утримання дітей відповідач не надає. Декларація з прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, закріплює, що дитина повинна мати можливість користуватися благами соціального забезпечення, повинна бути забезпечена належним харчуванням, житлом, розвагами та медичним обслуговуванням. Найкраще забезпечення інтересів дитини повинно бути головним принципом, і відповідальність за це лежить перш за все на батьках дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Держава вживає всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Крім того, статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно статті 11 ЗУ «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до цивільного кодексу України. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 2 та 3 ст. 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ст. 182 СК України). Відповідно до ст. 182 СК України, при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. Тобто, дана норма передбачає виникнення у дружини-матері права на утримання від чоловіка (аліментів) до досягнення дитиною трьохрічного віку за наявності сукупності обставин, передбачених вказаною статтею, зокрема й можливість чоловіка надавати матеріальну допомогу. Позивач не надала доказів, що [PERSON] може надавати матеріальну допомогу Відповідач у своєму відзиві вказав, що не працює та перебуває на обліку в центрі зайнятості. В судовому засіданні відповідач відзначив, що отримає середньомісячний дохід близько 3000 грн. Відповідно до довідки Томашпільської районної філії Вінницького обласного центру зайнятості від 11.12.2019 року [PERSON] зареєстрований як безробітний. Статтею 184 Сімейного кодексу України передбачено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Відповідно ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Виходячи із характеру спірних правовідносин, що виникли між сторонами, та враховуючи вищенаведені обставини справи в їх сукупності, враховуючи те, що відповідач позовні вимоги частково визнав та згідний сплачувати аліменти на утримання дитини та, він є у працездатному віці зважаючи на обов`язок батька утримувати дитину та враховуючи те, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, зважаючи що відповідач на даний час не працює, суд дійшов висновку про наявність в даному випадку передбачених законом підстав для часткового задоволення позовних вимог і вважає необхідним стягувати із відповідача аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не більше десяти розмірів прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Позовну заяву [PERSON] пред`явлено нею особисто до суду 15 листопада 2019 року. Тобто саме з цієї дати суд присуджує аліменти. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ч.5 ст.265 ЦПК України, у резолютивній частині рішення зазначається розподіл судових витрат. Згідно п. 3 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів у справах про стягнення аліментів. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб у місячному розмірі, встановленому законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Ставка судового збору за поданням до суду позовної заяви майнового характеру справляється у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Отже, якщо станом на 1 січня 2019 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 1921 гривень, тому ставка судового збору в даній справі становитиме 768, 40 гривень. Таким чином з [PERSON] підлягає стягненню в дохід держави 768, 40 гривень судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial