Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-31 00:00:00

Відповідач [PERSON] не зявився, направив до суду заяву з проханням розглянути справу у його відсутність, не заперечує проти задоволення позовних вимог. Позивачка та її представник [PERSON] (ордер серія ОД № 189648 від 04.01.2016 р.) у судове засідання не зявились, направили до суду заяву з проханням розглянути справу без їх участі, наполягали на задоволенні позову. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання. Відповідно до ч.4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: свідоцтво про смерть [PERSON], помер 14.10.2002 р.; свідоцтво про смерть [PERSON], померла 09.10.1996 р.; свідоцтво про смерть [PERSON], померла 26.10.2004 р.; свідоцтво про народження [PERSON], батько [PERSON], мати [PERSON]; витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження, згідно якого [PERSON] народилась 20.03.1959 р., батько [PERSON], мати [PERSON]; копія рішення про встановлення опіки над [PERSON]; копія листа Головного управління Держгеокадаструв Одеській області від 12.01.2016 р. №29-1521-99.12-15/2-16, згідно яких відповідно до записів у Книгах реєстрації сертифікатів на право на земельну ділянку частку (пай), видано сертифікат на право на земельну частку (пай) [PERSON], серії ОД № 0107403, який зареєстрований 28.12.1996 р.. за № 610 та [PERSON], серії ОД № 0107102, який зареєстрований 28.12.1996 р. за № 609; копія довідки Плавнівської сільської ради Ренійського району Одеської області № 1101 від 17.07.2015 р., згідно якої на момент смерті [PERSON] разом з нею мешкали [PERSON] та [PERSON]; копія довідки Плавнівської сільської ради Ренійського району Одеської області № 1100 від 17.07.2015 р., згідно якої на момент смерті [PERSON] разом з ним мешкали онуки [PERSON], [PERSON] та дружина [PERSON]. Дослідивши надані докази, судом було встановлено, що 13.10.2002 р. помер дідусь позивача [PERSON]. Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді права власності на сертифікат на право на земельну частку (пай), серії ОД № 0107402. Заповідального розпорядження не залишив, у звязку з чим спадкоємство здійснювалось за законом. Спадкоємець першої черги, дружина [PERSON], прийняла спадщину в порядку ст. 549 ЦК України (1963 р.), оскільки фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, однак належним чином не оформила її. 26.10.2004 р. [PERSON] померла, після її смерті відкрилась спадщина у вигляді сертифікату на земельну частку (пай), серії ОД № 0107403. Заповідального розпорядження не залишила, у звязку з чим спадкоємство здійснюється за законом. Спадкоємців першої черги не має, оскільки їх донька та мати позивачів [PERSON] померла раніше, а саме 09.10.1996 р. Позивач та відповідач є спадкоємцями у відповідності до ст. 1266 ЦК України за правом представлення. У встановлений законодавством строк позивач не звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак, на момент відкриття спадщини, постійно проживав разом із спадкодавцем, що підтверджується довідкою Плавнівської сільської ради Ренійського району Одеської області. 19.10.2017 р. [PERSON] звернувся до нотаріуса за оформленням спадщини, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину, йому було відмовлено, у звязку із відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на земельні ділянки. Ця обставина змусила позивача звернутися до суду із позовом про визнання права власності на спадкове майно. Таким чином, позивач фактично прийняв спадщину, що залишилася після померлих дідуся та бабусі, вважає, що має всі законні підстави для визнання за ним права власності на неї, оскільки до держави вона не перейшла, відумерлою не визнана, інший спадкоємець, відповідач по справі [PERSON], на спадщину не претендує, не заперечує проти визнання за позивачем права власності, про що свідчить заява, яка міститься в матеріалах справи. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки його доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. Оскільки щодо позовних вимог, обставин справи сторони не заперечують, визнають їх, суд вважає, що факти, які обґрунтовують заявлені вимоги і мають значення для справи встановлені, у звязку із чим немає необхідності у підтвердженні їх доказами засобом дослідження показань свідків. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 ЦК України (ст. 1223 ЦК України). Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно поживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.ст. 1270 ЦК України, він не заявив відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Як було встановлено судом, позивач у справі є спадкоємцем за правом представлення (ст. 1266 ЦК України). Прийняття спадщини є фактом, яке відображає волю спадкоємця придбати майно після смерті спадкодавця. В даному випадку позивач прийняв спадщину фактично, шляхом постійного проживанням із спадкодавцем на момент відкриття спадщини, відмову від спадщини не заявляв. Інший спадкоємець за правом представлення не заперечує проти визнання за позивачем права власності на спадкове майно. Таким чином, позивач прийняв спадщину в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та не заявляв про відмову від неї, однак оформити її не може у звязку з обставинами, які не залежать від нього. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, суд вважає, що позивач є субєктом набуття права власності на земельні ділянки з підстав прийняття спадщини за законом в порядку ч.3 ст. 1268 ЦК України. З урахуванням викладених позивачем та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити його вимоги щодо визнання за ним права власності на спадкове майно.

Outcome: approved