Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-20 00:00:00

В грудні 2017р. позивачка [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з вказаним позовом до відповідача ДП «Науково - дослідний та проектно - вишукувальний інститут транспортного будівництва «Київдіпротранс», в якому просила суд: стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у сумі 36590,4 грн. Свої позовні вимоги позивачка обгрунтовувала тим, що вона працювала у відповідача на посаді провідного бухгалтера та 26 травня 2017р. була звільнена з займаної посади за п. 1 ст. 36 КЗпП України, проте остаточний розрахунок з нею був проведений роботодавцем лише 20 листопада 2017р. з незалежних від позивачки причин, а тому на підставі положень ст. ст. 116, 117 КЗпП України просила суд позов задовольнити. До судового засідання позивачка подала до канцелярії суду заяву, в якій просила здійснювати розгляд справи у відсутності сторони позивача, заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач, про час і місце судового розгляду повідомлявся у встановленому законом порядку, в судові засідання свого представника не направив, про поважність причин неявки в суд не повідомляв та не просив розглядати справу за його відсутності, відзив на позов не подавався. Оскільки сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи, та за одночасним існуванням всіх обставин, що передбачені у ст. 280 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає що позов підлягає частковому задоволенню з наступник підстав. За змістом ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, позивачка працювала у відповідача на посаді провідного бухгалтера з 02 липня 2013р., відповідно до наказу відповідача № 151/к від 01 липня 2013р. Наказом відповідача №74/к від 18 травня 2017р. позивачка [PERSON] з 26 травня 2017р. була звільнена за займаної посади провідного бухгалтера ДП «Науково - дослідний та проектно - вишукувальний інститут транспортного будівництва «Київдіпротранс» на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Судовим наказом Шевченківського районного суду м. Києва від 17 серпня 2017р. по справі № 761/28775/17 стягнуто з ДП «Науково-дослідний та проектно-вишукувальний інститут транспортного будівництва «Київдіпротранс» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в сумі 29181,69 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Структуру заробітної плати визначено у ст. 2 Закону України «Про оплату праці», якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Організація оплати праці здійснюється на підставі трудових договорів (ч.1 ст. 5 Закону України «Про оплату праці»). Відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 20 Постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999р. № 13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Тобто, застосування принципу співмірності при визначення розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду (правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України в справі № 6-54цс11 від 12 січня 2012р., № 6-113цс16 від 27 квітня 2016р., № 6-259цс17 від 13 березня 2017р., яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України). Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка просила суд стягнути на свою користь з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку, як зі звільненим працівником з 26 травня по 20 листопада 2017р. на загальну суму 36590,4 грн. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи положення ст. 117 КЗпП України, керівних роз'яснень, які містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999р. № 13, правових позицій викладених в постановах Верховного Суду України в вищезазначених справах, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. Так, відповідно до постанови КМУ № 100 від 08 лютого 1995р. середньоденна заробітна плата позивачки без врахування відповідних податків й інших обов'язкових платежів складає 235,89 грн., а середній заробіток за час затримки розрахунку, як зі звільненим працівником з 26 травня по 20 листопада 2017р. складатиме 28542,69 грн. без врахування відповідних податків й інших обов'язкових платежів, при цьому судом враховано принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. З урахуванням викладеного, суд прийшов до висновку, про стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні у розмірі 28542,69 грн. без врахування відповідних податків й інших обов'язкових платежів. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача у дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640,0 грн.

Outcome: partial