Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-03 00:00:00

В вересні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому просила суд постановити рішення яким визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Позивачка [PERSON] просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, не заперечувала проти заочного розгляду справи (а.с.32). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином у встановленому законом порядку, що підтверджується повідомленнями, які повернулися до суду з відміткою «закінчення терміну зберігання» (а.с.20,31), відзив на позовну заяву не подавав, а тому зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 223, 280 ЦПК України. Повно та всебічно дослідивши та вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 41 Конституції України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є єдиним власником домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом серії НАР 856710 від 17 грудня 2015 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2-1595 (а.с.6) та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, згідно якого власником домоволодіння та земельної ділянки за вищевказаною адресою є саме [PERSON] (а.с.7). Згідно довідки про склад сім`ї №4516 від 17 вересня 2020 року, виданої виконавчим комітетом Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, в належному [PERSON] домоволодінні крім неї зареєстровані її мати [PERSON] , [INFO] , донька [PERSON] , [INFO] та її дядько [PERSON] , [INFO] (а.с.10). Позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] наразі не спілкуються та на теперішній час місце проживання останнього позивачці не відоме, у зв`язку з чим вона не має можливості провести зняття з реєстрації [PERSON] в добровільному порядку, з приводу чого звернулася до суду з даним позовом. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] за місцем свої реєстрації, починаючи з вересня 2015 року не проживає, що підтверджується Актом №1 обстеження будинку [ADDRESS] , в якій вказано, що за вищевказаною адресою [PERSON] не проживає більш ніж 15 (п`ятнадцять) років та його особистих речей в домоволодінні не виявлено, спального місця та інших ознак, що б вказували на його фактичне проживання у домоволодіння, яке на праві приватної власності належить позивачці [PERSON] , за вказаною адресою також не має (а.с.13). Факт не проживання та відсутності відповідача [PERSON] в [ADDRESS] підтверджується і повідомленням яке надійшло до суду 16 лютого 2021 року від Національної поліції України Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області Дніпровське районне управління відділення №8, в якому зазначено, що в ході здійснення виїзду за вищевказаною адресою було встановлено, що [PERSON] не мешкає у домоволодінні на протязі тривалого часу (а.с.27-28). Відповідно до ст. ст. 316, 317 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Права власника житлового будинку чи квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпорядження своїм житлом на власний розсуд. Частиною 1 ст. 156 ч. 1 ст. 165 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Це дружина наймача, їх діти і батьки, членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Члени сім`ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Фізична особа може мати кілька місць проживання ( ч.6 ст.29 ЦК України). Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом (ч.4 ст.9 ЖК України). У п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання ,що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» за №2 від 12 квітня 1985 року зазначено, що судам, що у справах цієї категорії необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року зазначено, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України). Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року №5 роз`яснив наступне: «Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить віл вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК Української PCP, ст. 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилам приміщенням: про визнання особи безвісно відсутньою: про оголошення фізичної особи померлою». ВСУ зазначив: «Власник житла усуває перешкоди в користуванні цим житлом зареєстрованою особою шляхом подання позову про визнання цієї особи такою, що втратила право на користування житлом та зняття з реєстрацію (ВСУ від 16.11.2016 року №6-709цс16). Відповідно до п. 3 Правил Реєстрації місця проживання, постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016року №207 реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради). Відповідно до п. 26 Правил Реєстрації місця проживання, постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року №207, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ст.ст. 386, 391 ЦК України, власник має право звертатися до суду за захистом свого права власності перед іншою особою та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Підстави позбавлення члена сім`ї права користування жилим приміщенням, яке належить громадянинові на праві власності, визначені ст. 405 ЦК України. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналізуючи вищевикладені обставини, а саме відсутність відповідача [PERSON] в домоволодінні за адресою: [ADDRESS] , без поважних причин більше шести років та враховуючи той факт, що позивачці [PERSON] на теперішній час місце проживання відповідача [PERSON] не відоме, у зв`язку з чим вона не має змоги в добровільному порядку провести його зняття з реєстрації, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням обґрунтовані та знайшли своє об`єктивне підтвердження в судовому засідання, тому вони підлягають задоволенню. Оскільки позивачка в позовній заяві не просила стягувати судові витрати з відповідача, суд залишає судові витрати за позивачкою. На підставі викладеного,

Outcome: approved