Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-26 00:00:00

В грудні 2018 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, яким просить встановити постійний та безоплатний земельний сервітут шляхом надання права проїзду, проходу, проїзду транспортним засобом, прокладання комунікацій, води, прогону скота та інших необхідних потреб до приватної земельної ділянки площею 0,1550 га з кадастровим номером 3220883601:01:004:0043, яка знаходиться у глибині житлового кварталу за адресою: Київська область, Бориспільський район, с. Дударків, вул. Незалежності, 68, та належить на праві приватної власності [PERSON], через частину земельної ділянки, яка знаходиться між двома приватними земельними ділянками [PERSON], та належить на праві комунальної власності [PERSON] сільській раді, оскільки саме голова сільської ради несе персональну відповідальність за здійснення наданих йому Законом повноважень, саме він очолює виконавчий комітет сільської ради, головує на її засіданнях, організовує роботу ради та її виконавчого комітету, підписує рішення ради та її виконавчого комітету, здійснює керівництво апаратом ради та її виконавчого комітету; представляє територіальну громаду, раду та її виконавчий комітет у відносинах з державними органами та іншими органами місцевого самоврядування, тому саме голова [PERSON] сільської ради [PERSON] є відповідальним володільцем частини земельної ділянки, яка є необхідною для встановлення земельного сервітуту шириною 4,2 метри, площею 0,0256 га, з довжиною, згідно зведеного кадастрового плану. У судовому засіданні [PERSON] підтримала предявлений позов у повному обсязі та додатково пояснила, що як власник земельної ділянки має право вимагати встановлення земельного сервітуту для обслуговування своєї земельної ділянки. Необхідність встановлення сервітуту виникла після того, як голова [PERSON] сільської ради передав дорогу суміжному землекористувачу [PERSON] У звязку з цим, [PERSON] наполягала на тому, що саме сільський голова [PERSON] є володільцем земельної ділянки комунальної власності, через яку вона просить встановити сервітут. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні. В обґрунтування чого вказав на те, що [PERSON], як [PERSON] сільський голова, не являється володільцем земель комунальної власності і не має законного права одноособово приймати рішення щодо встановлення земельних сервітутів. Крім цього, рішеннями [PERSON] сільської ради Бориспільського району Київської області від 23 липня 2018 року №1119-23-УІІ та від 08 жовтня 2018 року №1155-24-УІІ [PERSON] було відмовлено в встановленні земельного сервітуту та укладенні договору про встановлення земельного сервітуту. Вказані рішення сільської ради позивачем не оскаржувались. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові матеріали справи, суд прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог, виходячи з наступних підстав. Встановлено, що рішенням [PERSON] сільської ради №418-24-VI від 17 липня 2012 року [PERSON] були передані у власність земельні ділянки площею 0,1450 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в с. Дударків по вул. Леніна, 68 та площею 0,1550 га для ведення особистого селянського господарства в с. Дударків (а.с.96). Земельним ділянкам були присвоєні кадастрові номери відповідно 3220883601:01:004:0043 та 3220883601:01:004:0042. В подальшому на вказані земельні ділянки позивач отримала державні акти на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №945588 та серія ЯИ №945589 відповідно (а.с.83,85,87,88). В липні 2018 року [PERSON] звернулась до [PERSON] сільської ради з заявою про надання вирішенню питання про існування у глибині житлового кварталу земельної ділянки (а.с.105). Проте, рішеннями [PERSON] сільської ради від 23 липня 2018 року №1119-23-VІІ їй було відмовлено в задоволенні заяви (а.с.108). В жовтні 2018 року позивач звернулась до [PERSON] сільської ради з заявою про укладення договору на встановлення постійного сервітуту (а.с.99). Рішенням [PERSON] сільської ради від 08 жовтня 2018 року №1155-24-VІІ [PERSON] було відмовлено в укладенні договору про встановлення земельного сервітуту (а.с.100). Згідно ч.1 ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відповідно до ч.2 ст.402 ЦК України земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. У відповідності\~до ч.3\~ст.402\~ЦК України у разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту. За змістом ч.1 та ч.2 ст.404 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту. Згідно ч.4\~ст.98\~ЗК України земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Таким чином, в судовому порядку може бути розглянутий спір про встановлення земельного сервітуту, в разі недосягнення згоди по цьому питанню між власником (володільцем) земельної ділянки та особою, яка вимагає встановлення сервітуту. У відповідності до ч.1 ст.12 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільський, селищний, міський голова є головною посадовою особою територіальної громади відповідно села (добровільного об'єднання в одну територіальну громаду жителів кількох сіл), селища, міста. Згідно ч.5 ст.12 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» на сільських, селищних, міських голів поширюються повноваження та гарантії депутатів рад, передбачені законом про статус депутатів рад, якщо інше не встановлено законом. Перелік повноважень сільського голови визначений ст.42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». З аналізу вказаних норм слідує, що сільський голова немає повноважень, щодо одноособового прийняття рішення про встановлення земельних сервітутів. Крім цього, положення п.34 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин. Посилання позивача на те, що голова [PERSON] сільської ради [PERSON] є володільцем земельної ділянки, на якій вона просить встановити сервітут, не знайшли підтвердження. Натомість, з пояснень позивача, наданих у судовому засіданні, встановлено, що земельною ділянкою, через яку вона просить встановити сервітут, користується інша особа [PERSON] У відповідності до ч.1 ст.13 ЦПК України с уд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положення ч.1 та ч.4 ст.12, а також ч.3 ст.13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. З приписів ч.1 ст.51 ЦПК України слідує, що суд першої інстанції має право залучити до участі у ній співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем лише за клопотанням позивача. На виконання вимог п.3 ч.5 ст.12 ЦПК України суд розяснював позивачу необхідність заміни неналежного відповідача чи необхідність залучення до участі у справі в якості належного відповідача [PERSON] сільську раду Бориспільського району. Незважаючи на це, клопотання про залучення іншого співвідповідача або заміну первісного відповідача від [PERSON] не надходило. Крім цього, позивач вказала, що саме голова [PERSON] сільської ради [PERSON] повинен встановити їй земельний сервітут. Крім цього,\~згідно з\~вимогами ч.1\~та ч.6\~ст.81\~ЦПК України\~саме на позивача покладається обовязок з доведення тих обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З зведеного кадастрового плану земельної ділянки, складеного ФОП [PERSON] вбачається (а.с.115), що до земельної ділянки, яка належить на праві приватної власності [PERSON], можна дістатися лише шляхом встановлення земельного сервітуту на землях загального користування площею 0,0256 га. Проте, суд вважає, що [PERSON] не доведено\~факт того,\~що у\~неї відсутня\~можливість проходу\~та проїзду\~до земельної\~ділянки,\~яка належить\~їй на\~праві власності.Оскільки в матеріалах цивільної справи відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження вказаної обставини. Разом з тим, у відповідності до ч.1 ст.78\~ЦПК України суд не бере до уваги докази, одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з ч.1 ст.103 ЦПК України для зясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, суд призначає експертизу. Для того, щоб визначити чи потребує [PERSON] встановлення земельного сервітуту у той спосіб в який вона просить, а також чи можливо встановити земельний сервітут з правом проїзду, проходу, прокладання комунікацій, води, прогону скота, необхідні спеціальні знання. Дана обставина може бути зясована виключно експертом, а не письмовими доказами. В свою чергу, вказівка позивача на зведений кадастровий план земельної ділянки, який виготовлений ФОП [PERSON], не є належним доказом на підтвердження того, що позивач позбавлена можливості використовувати власну земельну ділянку без встановлення сервітуту. Аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що у задоволенні предявленого [PERSON] позову належить відмовити. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З квитанції від 20 грудня 2018 року (а.с.1) вбачається, що при предявленні позову [PERSON] сплатила судовий збір у розмірі 704 гривні 80 копійок. Зважаючи на те, що у задоволенні предявленого позову відмовлено у повному обсязі, тому підстави для відшкодування позивачу судових витрат, відсутні. На підставі\~викладеного та\~

Outcome: dismissed