Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-12 00:00:00

В жовтні 2019 року позивач АТ «Ощадбанк» звернулося до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору дарування від 16.05.2018, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Сіряковою О.В. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28.02.2017 по справі № 489/7918/15-ц було стягнуто з [PERSON] на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 16004,65 дол. США, 56336,47 грн. пені та 8145,45 грн. трьох процентів річних. Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 11.05.2019 було звернуто стягнення на іпотечне майно - трикімнатну квартиру [ADDRESS] , проте його виконання було відстрочено на період дії мораторію, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». На виконання рішення щодо стягнення заборгованості банком 23.03.2017 було отримано відповідний виконавчий лист, який пред`явлено до примусового виконання. Проте у зв`язку з оскарженням [PERSON] рішення від 28.02.2017 вказаний виконавчий лист було повернуто 23.08.2017, припинено чинність арешту, накладеного на все майно боржника. Пізніше банк повторно отримав виконавчий лист, який перебуває на виконанні відділу з 31.07.2019. Однак, у процесі примусового виконання рішення суду з інформаційної довідки від 28.05.2019 банку стало відомо, що [PERSON] відчужив 1/3 квартири [ADDRESS] своїй матері - [PERSON] на підставі договору дарування від 16.05.2018. У свою чергу, позивач вважає, що вказаний договір дарування був укладений між відповідачами із метою приховування майна від банку як кредитора та уникненням реалізації належного боржнику майна у рахунок погашення боргу за рішенням суду, а тому є фіктивним та має бути визнаний судом недійсним. Також вказували, що підставою для визнання договору недійсним є те, що він був укладений за наявності чинної заборони відчуження, зареєстрованої у встановленому порядку, що суперечить положенням законодавства. За викладених обставин звернулись до суду з зазначеним позовом. Відповідачі правом на подачу відзиву не скористалися, проте 17.03.2021 представник відповідача [PERSON] - адвокат Скотников О.М. подав пояснення до позовної заяви, в якій послався на необґрунтованість та недоведеність позивачем позовних вимог. Стверджував, що наміри сторін договору були реальними, [PERSON] подарував частку квартири своїй матері, оскільки саме вона володіла та користувалась даним майном, самостійно несла витати з утримання квартири, а він в ній не проживав та не був зареєстрований, ніякого відношення до батьківського майна не мав, а лише був автоматично включений при її приватизації. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 29.11.2019 відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження та призначено її розгляд у підготовчому судовому засіданні. Ухвалою від 17.03.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. У судове засідання, призначене на 13.05.2021, сторони не з`явились. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі, вимоги позову підтримує. Від представника відповідача [PERSON] - Скотникова О.М. надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, в задоволенні позовних вимог просив відмовити. Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази та встановивши фактичні обставини справи, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що 31.10.2007 між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є АТ «Ощадбанк», та [PERSON] було укладено договір № 1255-І, відповідно до якого банк зобов`язався надати останньому на умовах цього договору грошові кошти в сумі 55000,00 дол. США на придбання квартири, а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використати та повернути кредит в сумі 55000,00 дол. США, строком до 31.10.2027, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 12,5 % річних (а.с.19-22). В забезпечення виконання вказаного договору того ж дня між банком та [PERSON] укладено іпотечний договір, згідно умов якого банку передано в іпотеку трикімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с.22а-25). У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх кредитних зобов`язань, банк звернувся до суду з відповідним позовом та рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 28.02.2017 по справі № 489/7918/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 26.09.2017, стягнуто з [PERSON] на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 16 004,65 дол. США, 56336,47 грн. пені та 8145,45 трьох процентів річних, а рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 11.05.2019 звернуто стягнення на вищевказане іпотечне майно (а.с.5-9, 10-11). Виконання рішення від 11.05.2019 про звернення стягнення на іпотечне майно було відстрочено на період дії мораторію, встановлено Законом «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». В той час як на виконання рішення про стягнення заборгованості банком 23.03.2017 було отримано виконавчий лист, який пред`явлено до примусового виконання (а.с.26). Проте у зв`язку з оскарженням [PERSON] рішення від 28.02.2017 виконавчий лист було повернуто 23.08.2017, припинено чинність арешту, накладеного на все майно боржника (а.с.28, 29). Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28.05.2019 [PERSON] відчужив 1/3 квартири [ADDRESS] [PERSON] на підставі договору дарування № 284 від 16.05.2018, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Сіряковою О.В. Право власності [PERSON] на 1/3 частку вказаної квартири було зареєстровано (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 41124236 від 16.05.2018) (а.с.13). Згідно з частин першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, виходячи з положень статті 81 ЦПК України та статті 204 ЦК України саме позивач, оспорюючи дійсність укладеного правочину, який є дійсним за презумпцією, має належними допустимими та достатніми доказами довести обґрунтованість своїх вимог. Сам по собі факт винесення судового рішення про стягнення з відповідача боргу та укладення між відповідачами договору дарування не є однозначним свідченням того, що такий договір є фіктивним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу в усіх сторін правочину, фіктивним правочином є правочин, за яким сторони не вчинили будь-яких дій на його виконання. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. При цьому, підписання відповідачами договору дарування, та реєстрація за відповідачем [PERSON] права власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS] в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно на підставі даного договору дарування свідчать про те, що [PERSON] фактично прийняла частку квартири у дар. А згідно з частини четвертої статті 722 ЦК України прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка. Також підтвердженням реальності укладеного між відповідачами договору дарування є те, що дарувальник [PERSON] перед даруванням належної йому частки квартири знявся 01.12.2017 з реєстрації місця проживання за адресою місця знаходження вказаної квартири, що підтверджено довідкою відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС в Миколаївській області (а.с.38). Таким чином, укладений між відповідачами договір дарування був виконаний, сторони вчинили необхідний обсяг дій для виконання вказаного договору, майно було передане дарувальником обдаровуваному та звільнене дарувальником, тому він є реальним та заявлені позивачем обставини не свідчать про фіктивність даного правочину. Також відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленій в постанові від 21.01.2015 № 6-197цс14, позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Крім того, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні посилання позивача на фіктивність договору дарування через те, що [PERSON] відчужив частку квартири з метою ухилення від сплати на користь позивача стягнутої з нього судовим рішенням заборгованості, оскільки вказані твердження є лише припущенням. Факт відчуження в цей самий період іншого майна, що не було предметом іпотеки, яке забезпечувало кредитні зобов`язання [PERSON] , не може беззаперечно свідчити про ухилення боржника від виконання зобов`язання та не є свідченням фіктивності оспорюваного договору дарування. Щодо посилань позивача на наявність арешту від 08.04.2014 на нерухоме майно [PERSON] , яке перешкоджало відчуженню частки квартири за договором дарування, то суд дійшов такого. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 26.09.2019 [PERSON] мав обмеження у вигляді арешту нерухомого майна, що був накладений постановою державного виконавця Ленінського ВДВС Сидоровою Н.В. від 08.04.2014 про арешт майна боржника (а.с.15). Згідно відповіді Інгульського ВДВС від 07.04.2021 на запит суду на виконанні відділу перебувало виконавче провадження № 34501434 з примусового виконання виконавчого листа № 2-5166 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «МТЕЦ» боргу у сумі 125,00 грн. і 08.04.2014 виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 34501434 та направлена сторонам. 14.07.2015 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження згідно пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на момент винесення постанови), при цьому відомості про скасування постанови про арешт майна боржника відсутні (а.с.158) Проте, згідно наданих нотаріусом на запит суду документів, на підставі яких було посвідчено оспорюваний договір дарування не вбачається, що на час його укладення існувала заборона на відчуження 1/3 частки квартири [ADDRESS] [PERSON] . Так, згідно витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за параметрами пошуку як за майном, що відчужувалось, так і за суб`єктом [PERSON] станом на 16.05.2018, на день укладення оспорюваного договору, будь-яких обмежень, арештів щодо квартири [ADDRESS] не існувало, а щодо майна [PERSON] існувало лише обмеження за іпотечним договором від 31.10.2007 відносно квартири [ADDRESS] , іпотекодержателем якої і досі є позивач, який може задовольнити свої вимоги, звернувши стягнення на таке іпотечне майно (а.с.166-169). Таким чином, в матеріалах справи відсутні будь-які фактичні дані, які б вказували, що укладений між відповідачами договір дарування частки квартири є фіктивним та укладений без мети настання реальних наслідків, та які б спростували встановлену законом презумпцію правомірності правочину, а також, що на момент його укладення існувала заборона у вигляді арешту відносно 1/3 частки квартири [ADDRESS] , що була відчужена [PERSON] . За такого, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, то відповідно до пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України підстави для стягнення судових витрат з відповідачів відсутні.

Outcome: dismissed