Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-29 00:00:00

В жовтні 2015 року позивачі звернулись до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилались на те, що їм на праві спільної сумісної власності належить квартира №8 в будинку №221 в м. Чернівці. У вказаній квартирі окрім них зареєстровані також відповідачі. У звязку з припинення шлюбних відносин між [PERSON] та відповідачкою [PERSON], з вересня 2013 року вона разом з неповнолітнім сином [PERSON] змінили місце проживання та переїхали в с. Жилівка, Новоселицького району, Чернівецької області. В подальшому рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 10.07.2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Вказували на те, що відповідачі більше одного року не проживають у належній їм квартирі, не оплачують комунальні послуги, не оплачують витрати на утримання житла та не беруть участі у спільному побуті, при цьому [PERSON] не є членом їх сімї. Крім того, факт реєстрації відповідачки у їх житлі перешкоджає їм належним чином користуватись і розпоряджатись цим житлом на власний розсуд, що значно обмежує їх законні права, створює труднощі в отриманні відповідних довідок, субсидій та компенсацій, а також збільшує вартість комунальних послуг, оскільки їм також доводиться сплачувати рахунки з урахуванням зареєстрованої в їх квартирі відповідачки. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просили визнати [PERSON] та неповнолітнього [PERSON], [INFO], особою, що втратила право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні позивачі позовні вимоги підтримали, надали суду пояснення аналогічні змісту позовної заяви та просили позов задовольнити з підстав викладених ними у позовній заяві. Відповідач [PERSON], яка діяла в своїх інтересах та в інтересах малолітнього [PERSON] в судовому засіданні вказала, що вона дійсно на протязі тривалого часу разом з сином не проживає в квартирі, що належить позивачам. Представник третьої особи служби у справах дітей Чернівецької міської ради в судове засідання не зявився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомив та направив відповідного мотивованого клопотання про розгляд справи без його участі або про відкладення розгляду справи. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Так, судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, позивачам на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] (а/с 7, 11). Права власника жилого приміщення визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Так, відповідно до ст. 45 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною 1 ст. 391 цього ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлено, що окрім позивачів у належній їм на праві спільної сумісної власності квартирі зареєстровані також відповідачі, що підтверджується довідкою ПП «Житлосервіс» від 14.09.2015 року № 252 (а/с 6). У відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як вбачається зі змісту рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 10.07.2015 року, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 05.10.2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі під час якого у них 16.03.2012 року народився син [PERSON]. Вказаним рішенням суду шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а/с 4). Відповідно до акту ПП «Житлосервіс» від 14.09.2015 року №160, відповідачі з 12 вересня 2015 року по даний час за адресою м.Чернівці, вул. Руська, 221/8 не проживають (а/с 5). Отже, судом встановлено, що відповідачі понад один рік були відсутніми за місцем своєї реєстрації. За чинним житловим законодавством, зокрема відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Таким чином, необхідною умовою виникнення сервітутного права на користування житлом є спільне проживання членів сімї з власником житла та ведення спільного господарства. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що [PERSON] є малолітньою особою та на час розгляду справи не досяг десятилітнього віку. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. У відповідності до норм ст. 31 ЦК України, фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має часткову дієздатність, яка обмежується лише правом самостійно вчиняти дрібні побутові правочини та здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної та творчої діяльності. Таким чином, малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі малолітньої дитини, а тому за своїм характером є поважними. Відповідно до Декларації прав дитини, дитина внаслідок її фізичної і розумової незрілості потребують спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. Оскільки підставою втрати особою права користування житлом є лише неповажність причин відсутності понад встановлені строки, то малолітня дитина, як самостійний суб'єкт житлових правовідносин (окремо від батьків), не може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за правилами ч. 2 ст. 405 ЦК України. За таких обставин, в задоволенні позову в частині визнання малолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщення, а саме квартирою №8 в будинку №221 по вул. Руській в м. Чернівці слід відмовити. Крім того, при вирішенні спорів, пов'язаних із користуванням жилими приміщеннями в будинках і квартирах, належних громадянам на праві приватної власності (про виселення, право користування тощо), слід виходити з норм глави 6 розділу ІІІ ЖК України про користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду. Судом встановлено, що сімейні стосунки між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] припинились внаслідок розірвання шлюбу, остання з вересня 2013 року разом з позивачами не проживає та не веде спільного господарства, а тому не відноситься до членів сімї позивача у розумінні ст. 64 ЖК України. У відповідності до ч. 4 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Згідно розяснень, які містяться в п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Так, Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України, відповідно до якого закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Таким чином, права позивачів як співвласників квартири [ADDRESS] підлягають захисту шляхом визнання колишньої дружини [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок її відсутності у ньому без поважних причин, оскільки чинне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім ї. Відповідно до ст.ст.6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Зняття з місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Зняття з реєстрації місця проживання неповнолітніх, які не мають батьків, та осіб, стосовно яких встановлено опіку чи піклування, здійснюється за погодженням з органами опіки і піклування. Виходячи з того, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог про: позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України). Наведене також узгоджується з правовою позицією сформованою Верховним Судом України за наслідками розгляду справи №6-57цс11 у постанові від 16.01.2012 року, яка відповідно до ст.360 -7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно - правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України \~стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі вище викладеного та

Outcome: partial