Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-05 00:00:00

Відповідачка, її представник позовні вимоги визнали, щодо їх задоволення не заперечували, просили розглянути справу в попередньому судовому засіданні за їх відсутності. Позивач на задоволенні позову наполягав, просив розглянути справу без його участі. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання. Відповідно до ч.4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія рішення виконкому Ренійської міськради від 24.03.1994р. про ведення до експлуатації житлового будинку; копія акту прийомки до експлуатації закінченого будівництвом житлового будинку [ADDRESS] від 15.03.1994р.; копія рішення виконкому Ренійської міськради від 25.12.1959р. про відведення земельної ділянки під житлову забудову; копія витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно - житловий будинок із надвірними спорудами, розташований по [ADDRESS], оформленого на ім'я [PERSON]; копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.02.2014р., оформленого на ім'я [PERSON]; копія технічного паспорту на житловий будинок, розташований по [ADDRESS], оформленого на ім'я [PERSON]; копія договору забудови від 18.01.1960р.; копія витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 01.09.2011р.; копія свідоцтва про шлюб [PERSON] та [PERSON]; копія свідоцтва про народження відповідачки; копія свідоцтва про смерть [PERSON]- померла [INFO]. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач [PERSON] звернувся до суду із вищевказаними вимогами, зазначивши, що матері відповідачки [PERSON] - [PERSON] (нині померлій) на підставі договору забудови від 18.01.1960р. належав житловий будинок із надвірними спорудами, розташований по [ADDRESS]. У 2001р. [PERSON] (нині померла) продала позивачу вищевказаний житловий будинок, передавши у володіння та користування фактично належну їй нерухомість. Тоді ж позивач заселився на житлоплощу вищевказаного домоволодіння, з того часу мешкає там. Отже, з 2001р. по теперішній час позивач фактично, відкрито володіє житловим будинком по [ADDRESS], стежить за його технічним станом, сплачує за утримання комунальні послуги та ін. На момент фактичного укладення угоди про купівлю-продаж нерухомості позивач та власник вищевказаного житлового будинку - [PERSON] (нині померла) не оформили її у письмовому вигляді та не засвідчили нотаріально. Як стало пізніше відомо позивачу, [INFO]. [PERSON] померла, після її смерті спадщину за законом прийняла відповідачка, оформивши на себе право власності в порядку спадкування на спірний об'єкт нерухомості за судовим рішенням. При зверненні до відповідачки із питанням щодо володіння та користування ним житловим будинком, оформлення правовстановлюючої документації на нього, відповідачка йому пояснила, що вона не бажає нести додаткові матеріальні витрати і не заперечує, щоб він оформив право власності на будинок на себе. У зв'язку із вищевикладеними обставинами [PERSON] вважає, що має право на житловий будинок із надвірними спорудами, оскільки з 2001р. володіє та безперервно користується ним, слідкує за його технічним станом, несе витрати у зв'язку із його утриманням, отже з підстав ст. 344 ЦК України набув право власності на житловий будинок. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки його доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Згідно із ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. За ч. 1, 3 ст. 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. В силу ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відповідно до вимог п. 1 та 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. Правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом (тобто з 01 січня 2001 року). Як виходить з доводів позивача, у 2001р. між ним та [PERSON] (нині померлою) фактично була досягнута домовленість про купівлю-продаж житлового будинку по [ADDRESS]. Письмово та в нотаріальному порядку сторони цю угоду не оформляли за незалежними від позивача причинами, а після смерті [PERSON] відповідачка, як спадкоємиця за законом, оформила правовстановлюючі документи на житловий будинок і в даний час не заперечує щодо визнання права власності на нерухомість за позивачем. Таким чином, з 2001р. по теперішній час позивач безперервно, відкрито володіє житловим будинком, сплачує всі належні платежі, як власник нерухомості, розпоряджається ним, проводить ремонти та ін. За весь час володіння позивачем будинком, відповідачка, як власник і спадкоємиця, не пред'являла до позивача жодних вимог про витребування нерухомості, не брала участі у її утриманні та не несла витрат по сплаті належних платежів. На момент розгляду справи в суді [PERSON] не заперечувала щодо фактів, вказаних у позові, визнала позовні вимоги в повному обсязі. Таким чином, суд встановив, що володіння позивачем житловим будинком є добросовісним (тобто позивач вважав, що він володіє нерухомістю з законних підстав, оскільки була фактично досягнута домовленість про купівлю-продаж нерухомості), правомірним, відкритим (позивач, вважаючи себе власником, сплачував комунальні платежі за утримання будинку, розпоряджається житлом та ін.) та безперервним. Таким чином, суд вважає, що житловий будинок цілком з законних підстав було передано у володіння та користування [PERSON], внаслідок чого останній набув право власності на нього за набувальною давністю. З урахуванням викладених позивачем та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити вимоги позивача щодо визнання за ним права власності на житловий будинок.

Outcome: approved