Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-21 00:00:00

В жовтні 2020 року позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування вимог позивач зазначила, що їй на праві власності належить будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Син позивача [PERSON] проживав з відповідачем [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу, та вона була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але з березня 2016 року вони разом не проживають і [PERSON] в належному позивачу будинку не проживає. У жовтні 2020 року позивач почала збирати документи для призначення субсидії, та з довідки Новопсковської селищної ради №3980 від 12.10.2020 дізналась, що відповідач з реєстраційного обліку в належному позивачу будинку не знялась. Фактично відповідач проживає за адресою: [ADDRESS] , її речей в належному позивачу будинку немає, але в добровільному порядку знятися з реєстрації відповідач не бажає, чим перешкоджає позивачу в користуванні будинком. Посилаючись на вказані обставини, позивач просила суд визнати [PERSON] , 1977 року народження такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 12.11.2020 відкрито загальне позовне провадження по справі та призначено підготовче судове засідання на 11.01.2021. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 11.01.2021 підготовче судове засідання відкладено на 11.02.2021 у зв`язку з клопотанням відповідача, продовжено строк проведення підготовчого провадження на тридцять днів. 11.02.2021 судове засідання не відбулося у зв`язку із зайнятістю головуючого судді у іншому провадженні. 17.03.2021 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду на 15.04.2021. Позивач та її представник до судового засідання не з`явилися, надали суду заяви, в яких просили розглянути справу без їх участі, позовні вимоги підтримали. Відповідач в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог, просила суд відмовити у задоволенні позову. Пояснила, що вона не проживає у будинку по [ADDRESS] близько п`яти років, однак не бажає зніматися з реєстраційного обліку, оскільки не має іншого місця реєстрації проживання, та їй потрібен час на оформлення правовстановлюючих документів з метою постановки на реєстраційний облік в іншому житловому приміщенні. Представник третьої особи Новопсковської селищної ради в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи без участі представника селищної ради. Дослідивши докази та з`ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 27.05.1998 №906, виданим державним нотаріусом Новопсковської державної нотаріальної контори, свідоцтвом про право на спадщину за законом від 27.05.1998 № 908, виданим державним нотаріусом Новопсковської державної нотаріальної контори, витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно № 33596196 від 26.03.2012. З довідки виконкому Новопсковської селищної ради №3980 від 12.10.2020, вбачається, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , та згідно записів погосподарської книги має такий склад сім`ї: [PERSON] , 1964 р.н. - син, [PERSON] , 2002 р.н. - онук, [PERSON] , 1977 р.н. - не родичка, зареєстрована, але не проживає. В матеріалах справи міститься акт підтвердження непроживання від 12.10.2020, складений депутатом Новопсковської селищної ради 7 скликання по виборчому округу № 7 [PERSON] , в присутності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , в якому зазначено, що [PERSON] з березня 2016 року не проживає за адресою: [ADDRESS] , та фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Вказане положення закону визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб та будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Аналогічні правові позиції Верховного Суду України та Верховного Суду викладені в постановах від 16листопада 2016року у справі № 6-709цс16, 25.07.2018 року у справі №638/13030/13-ц та 14.08.2019 року у справі №702/101/18. Верховний Суд України у постанові від 26 вересня 2019 року в справі №320/1384/17-ц (провадження № 61-48777св18) зробив висновок, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Відповідно до частини першої статті 156 ЖК України, з урахуванням положень частини першої статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Як закріплено частиною четвертою статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (частина друга статті 405 ЦК України). Зі змісту вказаної норми ст. 405 ЦК України можна дійти висновку, що при вирішенні питання про втрату членом сім`ї власника житла права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причини такої відсутності. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 1-3 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи матеріали справи, суд встановив, що відповідач [PERSON] проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з сином позивача [PERSON] , у зв`язку з чим вселилася в спірне домоволодіння і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю, непов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до статі 406 ЦК України сервітут припиняється, зокрема, у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Відповідач не проживає за адресою: [ADDRESS] з березня 2016 року та з указаного часу проживає за іншою адресою, що свідчить про втрату нею інтересу до вказаного житлового приміщення. Доказів, які б свідчили про те, що причини відсутності відповідача у зареєстрованому житловому будинку понад один рік є поважними, та що вона не втратила право користування житловим будинком, суду не надано. Інших домовленостей між сторонами щодо користування житловим будинком не було, підстав для збереження за відповідачем житлового приміщення не встановлено. Доводи відповідача про те, що вона не має іншого зареєстрованого місця проживання, суд не може взяти до уваги, оскільки сервітутне право відповідача на проживання в житлі позивача припинилося у 2016 році, відповідач у цьому житлі з цього часу не мешкає, спільним побутом із позивачем не пов`язана, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Суд звертає увагу і на той факт, що тривалість відсутності відповідача в належному позивачу будинку свідчить про зміну її місця проживання, що підтверджується матеріалами справи та не заперечувала сама відповідач у судовому засіданні, а тому визнання за нею втрати права на користування спірним жилим приміщенням не буде свідчити про втрату нею житла взагалі. Враховуючи, що реєстрація відповідача у належному позивачу будинку перешкоджає в повній мірі реалізувати свої права як власника майна, та беручи до уваги встановлений в судовому засіданні факт відсутності відповідача в будинку за місцем реєстрації понад один рік, ненадання доказів поважності причин такої відсутності, суд вважає, що порушене право власника житлового будинку підлягає захисту, у зв`язку з чим наявні підстави для визнання відповідача такою, що втратила право користування належним позивачу житлом, а тому позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Outcome: approved