Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-10 00:00:00

Виконавчий комітет Рівненської міської ради звернувся до Рівненського міського суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, визнання недійсним договору найму квартири та виселення. В обгрунтування позовних вимог зазначає, що рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 12 серпня 2015 року відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] у справі за її позовом до [PERSON], третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Виконавчий комітет Рівненської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Управління Державної міграційної служби у Рівненській області про визнання права на користування житловим приміщенням та реєстрацію особи за місцем проживання. Будинок в м. Рівне, вул. Макарова, 30, в тому числі і квартира № 185, прийнято у комунальну власність міста Рівне згідно рішення Рівненської міської ради № 707 від 25 лютого 2004 року. Між громадянином [PERSON] і громадянкою [PERSON] 25 грудня 2004 року укладено договір найму квартири. Квартира [PERSON] не приватизована, а відтак відноситься до державного житлового фонду. Тобто, [PERSON] є наймачем квартири державного житлового фонду. Оскільки, при укладанні договору найму сторонами не дотримано вимог частин 1 та 4 статті 91 Житлового кодексу України, зокрема не було отримано згоду наймодавця, яким є виконавчий комітет Рівненської міської ради, та не зареєстровано договір у житлово-експлуатаційній організації, то відповідно наявні підстави для визнання договору найму від 25 грудня 2004 року недійсним згідно статті 94 Житлового кодексу України та виселення гр. [PERSON]. Зважаючи на те, що [PERSON] протягом тривалого часу (більше 6 місяців) у квартирі не проживає, наявні підстави для визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою № 185 за адресою вул. Макарова, будинок № 30, м. Рівне в судовому порядку згідно ч. 1 ст. 71, ст. 72 Житлового кодексу України. Згідно наданих суду заперечень відповідача [PERSON], звернення позивача до суду вважається протиправним, чим порушується передбачене ст. 47 Конституції України право відповідача на житло. Вказує, що у відповідності положень ст.ст. 65,109 ЖК України, позивач вправі вимагати виселення відповідачів, які не мають іншого житла, із займаного приміщення лише виключно із наданням іншого житлового приміщення. Останні 10 років відповідач проживала разом із [PERSON] одною сім»єю в якості цивільної дружини. Наведені обставини можуть бути підтверджені свідками. Тому, будучи членом сім»ї [PERSON], вона має право проживати у займаній житловій квартирі. Представник позивача повністю підтримав позовні вимоги в судовому засіданні. Відповідач [PERSON] та її представник підтримали заперечення,Ю в судові засідання після проголошеної перерви повторно не зявилися. Клопотань про відкладення розгляду справи на подавали. З урахуванням думки осіб, що з'явилися в судове засідання, суд вважає за можливе завершити судовий розгляд справи за відсутності відповідачів, належним чином повідомлених про дату, час та місце судового розгляду. . Представник третьої особи позовні вимоги Виконавчого комітету Рівненської міської ради підтримала, вважає позов обгрунтованим та просила позовну заяву Виконавчого комітету Рівненської міської ради задовольнити у повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення представників позивача та третьої особи, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, приходить до висновку про задоволення позову. Підставами для такого висновку суду стало наступне. Частиною першою статті 71 Житлового кодексу України встановлено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до статті 72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно досліджених судом доводів [PERSON] в позовні заяві у справі №569/15915/14ц за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Виконавчий комітет Рівненської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Управління Державної міграційної служби у Рівненській області про визнання права на користування житловим приміщенням та реєстрацію особи за місцем проживання [PERSON] не проживає за адресою: [INFO] понад рік. Вказані обставини щодо не проживання більше року [PERSON] у спірному житлі також підтвердили в судовому засіданні по даній справі свідки [PERSON] та [PERSON] Відповідно наданого дослідженого судом акту ЖКП «Західне» від 05.01.2016 року вбачається, що із виходом на місце встановлено не проживання [PERSON] в квартирі та відсутність відповідача на момент перевірки. [PERSON] яких доводів сторони відповідача або доказів щодо повернення [PERSON] в квартиру та проживання в ній на час судового розгляду справи і теперішній час не встановлено. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням квартирою № 185 в будинку № 30 по вулиці Макарова в місті Рівне. Вирішуючи заявлені позовні вимоги відносно відповідача [PERSON], суд враховує висновки колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в рішенні від 12 серпня 2015 року в справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Виконавчий комітет Рівненської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Управління Державної міграційної служби у Рівненській області про визнання права на користування житловим приміщенням та реєстрацію особи за місцем проживання. В рішенні апеляційного суду Рівненської області від 12 серпня 2015 року, зокрема, зазначено, що з матеріалів справи вбачається, що позивачка з 19 вересня 1987 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON], який помер 13 липня 2013 року (а.с.13) та зареєстрована була за адресою в м. Рівне вул. Пржевальського, 30 з 27 грудня 1995 року по 23 вересня 2014 року (а.с.7). З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що позивачка не є членом сім'ї відповідача [PERSON], а отже не набула самостійного права на користування та проживання у [INFO], а договір найму на житло від 25 грудня 2004 року не надає права на користування позивачці житлом відповідача за тих обставин, що суперечить положенням ст. 91 ЖК України про здачу житла у піднайом, а в силу вимог ч. 2 ст. 215 ЦК України є нікчемним. Згідно частини третьої статті 61 Цивільного кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Доводи заперечень відповідача і покази допитаних в якості свідків [PERSON] та [PERSON] спростовуються висновками вищенаведеного рішення колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області від 12 серпня 2015 року в справі 569/15915/14ц і доказуванню не підлягають. Щодо вимоги позовної заяви в частині визнання недійсним договору найму квартири, суд приймає до уваги наступне. Згідно частини 1 статті 91 Житлового кодексу України наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім'ї, які проживають разом з ним, і за згодою наймодавця здавати в піднайом жиле приміщення у випадках і в порядку, встановлюваних цим Кодексом. Частиною 4 статті 91 Житлового кодексу України передбачено, що договір піднайму укладається в письмової формі з наступною реєстрацією у житлово-експлуатаційній організації. Відповідно до статті 94 Житлового кодексу України здача жилого приміщення в піднайом з порушенням вимог, установлених частинами першою, третьою і четвертою статті 91 і статтею 93 цього Кодексу, тягне за собою недійсність договору піднайму. У цьому разі громадяни, які незаконно поселилися в жилому приміщенні, зобов'язані негайно звільнити його, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. З огляду на викладене, укладення наймачем житла договору найму щодо найманого ним житла з іншою особою чинним законодавством не передбачено, по суті є неможливим, оспорений договір є суперечним чинному законодавству по змісту та порядку укладення договорів піднайму. Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно положень ч.2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом /нікчемний правочин/, у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За наведених обставин, із урахуванням положень ст.ст.91,94 ЖК України, суд приходить до висновку, що визнання договору найму недійсним в даному випадку прямо встановлюється законом та не потребує визнання такого недійсним за рішенням суду. З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку про доведеність позовних вимог Виконавчого комітету Рівненської міської ради щодо виселення [PERSON] із квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення, в силу недійсності договору найму квартири від 25 грудня 2004 року між нею та [PERSON], що прямо встановлено законом. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved