Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-10 00:00:00

В грудні 2017 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача та третіх осіб про визнання права власності на спадкове майно, посилаючись на те, що 03 лютого 1995 року помер її батько [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина на 1/3 частку домоволодіння, яке розташоване по вул. Басарабська, № 29 в с. Ванчиківці Новоселицького району. 10 липня 2007 року померла мати [PERSON], після смерті якої також відкрилася спадщина на 1/3 частку вказаного домоволодіння. Спадщину після смерті батьків як спадкоємець 1 черги за законом вона прийняла своєчасно. Однак, оскільки при житті спадкодавці не отримали правовстановлюючих документів на домоволодіння, вона не може оформити на себе право власності на вказане спадкове майно. Крім цього, у свідоцтві про народження прізвище матері записано дівоче «Михаеса». Просила суд встановити юридичний факт родинних відносин із матірю та визнати за нею право власності на 2/3 частки домоволодіння в порядку спадкування по закону після смерті батьків. В судовому засіданні позивач позов підтримала та просила задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Новоселицького району в судове засідання не зявився, направивши до суду заяву, в якій позов визнав та просив розглянути справу у його відсутності. Третя особа [PERSON] позов визнала. Треті особи [PERSON] та [PERSON] подали до суду заяви, в яких позов визнали та просили розглянути справу у їх відсутності. Свідки [PERSON] та [PERSON] показали суду, що померла [PERSON] була матірю позивача [PERSON]. Суд, вислухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи дійшов висновку про задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до довідки [PERSON] сільської ради Новоселицького району № 1406 від 17 листопада 2018 року станом на 1990-1991 роки домоволодіння, яке розташовано по вул. Басарабська, № 29 в с. Ванчиківці Новоселицького району відносилося до дворів колгоспного типу, в якому були зареєстровані та проживали троє осіб, в силу чого виходячи з положень ст. 123 ЦК УРСР в редакції 1963 року кожен з них мав рівні долі у колгоспному дворі, тобто по 1/3 частці домоволодіння. Житловий будинок вказаного домоволодіння побудований в 1980 році на відведеній для вказаної мети земельній ділянці та зареєстрований в [PERSON] сільській раді Новоселицького району в погосподарській книзі із наданням відповідної адресної частини, що підтверджується технічним паспортом домоволодіння. Дані обставини у своїй сукупності свідчать про те, що житловий будинок та господарські споруди вказаного домоволодіння побудовані відповідно до діючого на час їх будівництва законодавства, належним чином були зареєстровані органом місцевого самоврядування і належали зареєстрованим та проживаючим в ньому станом на 1991 рік особам на праві спільної сумісної власності. 03 лютого 1995 року помер [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина на 1/3 частку вказаного домоволодіння. Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР в редакції 1963 року, діючої на час відкриття спадщини, при успадкуванні по закону спадкоємцями першої черги є в рівних долях діти, подружжя та батьки померлого. Зі змісту ст. 548 ЦК УРСР вбачається, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно п. 1 ч.1 ст. 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Частиною другою даної статті передбачено, що зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Таким чином, Цивільний кодекс УРСР 1963 року передбачав фактичне прийняття спадщини. Відповідно до статті 549 ЦК УРСР спадщина вважалася прийнятою, якщо спадкоємець фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, слід мати на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Аналіз вказаних норм та судової практики дає підстави вважати, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути зокрема довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним або протягом шестимісячного терміну після його смерті проживав у спадковому домоволодінні. Спадщину за законом після смерті [PERSON] своєчасно прийняла його дочка позивач [PERSON], яка на час відкриття спадщини постійно проживала разом із спадкодавцем, чим вступила в управління та володіння спадковим майном. Слід зазначити, що на час смерті [PERSON] у спадковому домоволодінні буди зареєстровані треті особи [PERSON], [PERSON] та [PERSON], однак там не проживали, що підтверджується довідкою [PERSON] сільської ради № 259 від 13 лютого 2018 року. Дану обставину також підтвердили треті особи у своїх заявах на адресу суду про визнання позову. Відповідно до ч. 1 ст. 17 ЦК УРСР, діючого на час відкриття спадщини, місцем проживання визнається місце, де громадянин постійно чи переважно проживає. У своїх заявах треті особи зазначили, що на час відкриття спадщини після смерті [PERSON], вони у спадковому домоволодінні не проживали, оскільки фактично мали інші місця проживання. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Із урахуванням письмових доказів справи та заяв третіх осіб, суд вважає доведеною ту обставину, що спадщину після смерті [PERSON] прийняла тільки його донька [PERSON]. 10 липня 2007 року померла мати позивача [PERSON]. Однак, в свідоцтві про народження позивача її мати записано за дівочим прізвищем «Михаеса». Той факт, що померла [PERSON] була матірю позивача підтверджується довідкою [PERSON] сільської ради Новоселицького району № 127 від 01 лютого 2018 року та іншими матеріалами справи. Вирішуючи вимогу про встановлення даного юридичного факту, суд виходить з того, що відповідно до розяснень, викладених у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обовязки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Враховуючи, що законом не визначено іншого порядку встановлення вказаного юридичного факту, він має бути встановлений в судовому порядку. Задоволення вимог про встановлення юридичного факту має юридичне значення для позивача. У суду немає підстав ставити під сумнів істинність фактів, повідомлених нею та підтверджених документами. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на 1/3 частку вказаного домоволодіння. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. У відповідності до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч.1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Статтею 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини встановлений у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадщину після смерті [PERSON] позивач прийняла своєчасно як спадкоємець за законом 1 черги, оскільки на час відкриття спадщини постійно проживала разом із спадкодавцем, що підтверджується довідкою [PERSON] сільської ради № 1442 від 23 листопада 2016 року. Однак, у звязку із смертю спадкодавців та відсутністю за ними правовстановлюючих документів на домоволодіння, нотаріальна контора відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на домоволодіння. Враховуючи, що позивач є спадкоємцем по закону 1 черги після смерті своїх батьків та своєчасно прийняла спадщину, інші спадкоємці спадщину не прийняли, то суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, у звязку із чим позов слід задовольнити. На підставі ст.ст. 120, 123, 529, 548, 549 ЦК УРСР, ст.ст. 328, 1218, 1223, 1261, 1267-1270 ЦК України, суд

Outcome: approved