Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-25 00:00:00

В жовтні 2015 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом у якому просить суд визнати свого батька [PERSON] таким, що втратив право користування житловою площею в квартирі [ADDRESS]. В обґрунтування позову вказує, що вона є власницею двокімнатної квартири, розташованої за адресою [ADDRESS] загальною площею 50,1 кв.м., житловою площею 28,7 кв.м. Ця квартира належить їй на підставі договорів дарування укладених між нею та її бабусею [PERSON] від 22.06.2012 року, та між нею та відповідачем [PERSON] від 20.08.2001 року. Її батько, відповідач у справі [PERSON], після дарування їй своєї частини квартири залишився зареєстрованим в квартирі, проте фактично в квартирі більше 3-х років не проживає. Він давно розірвав шлюб з її мамою, одружився з іншою жінкою та має іншу родину. Відносини з батьком в неї не дуже гарні, у 2004 році батько намагався визнати недійсним укладений з ним договір дарування 1\\2 частини квартири. Вже тривалий час відповідач в квартирі не мешкає, участі в утриманні будинку та прибудинкової території та оплаті комунальних послуг не бере, особистих речей відповідача в квартирі не має Перешкод у проживанні відповідача в квартирі вона не чинила, відповідач виїхав з квартири за власним бажанням. Доказами на підтвердження її позовної заяви є довідка ф.№3 КП «ЖЕО-111 Голосіївського району» від 04.09.2015 року, з якої вбачається, що в спірній квартирі крім неї, зареєстрований відповідач та актами комісії ТОВ «ЖЕО-111 Голосіївського району» від 20.03.2015 року, від 22.06.2015 року, від 25.09.2015 року, в яких зазначено, що [PERSON] у спірній квартирі не проживає з 2012 року по теперішній час. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримує, пояснила в судовому засіданні, що відповідач більше трьох років в квартирі не мешкає, з моменту смерті його матері [PERSON], у квартирі не з'являється. Після смерті бабусі [PERSON], матері відповідача, вона хоче продати цю квартиру, бо разом з чоловіком хоче придбати іншу. Вона запропонувала батьку добровільно виписатись з квартири, навіть пропонувала зареєструвати його у тому житловому приміщенні, яке буде придбано нею в майбутньому, але батько відмовляється. Представник позивача адвокат Штеренберг О.О. позовні вимоги підтримує, та посилаючись на ст.405 ЦК України просить позов задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача за дорученням [PERSON] позов не визнав, пояснив в судовому засіданні, що з 1998 року відповідач постійно проживає в спірному житловому приміщенні, яке є для нього єдиним житлом. Літній період відповідач проводить на дачі. Повернувшись після проведеного літнього періоду восени 2015 року додому, відповідач виявив, що замки в квартирі змінені. Сама позивачка у спірній квартирі не мешкає, проживає в іншому місці, а одну із кімнат здає квартирантам. Вважає що немає законних підстав для позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням. Дочка відповідача повідомила, що питання його права на проживання в квартирі буде вирішуватись у судовому порядку. Свідок [PERSON], мати позивачки, пояснила в судовому засіданні, що відповідач є її колишнім чоловіком. Відповідач у квартирі не мешкає вже п'ять років. Він добровільно звільнив житло і його речей в квартирі немає. Свідок [PERSON] пояснила в судовому засіданні, що вона надає позивачу ріелторські послуги з продажу квартири. З вересня 2015 року вона декілька разів приходила в квартиру, але жодного разу там відповідача не бачила. Реєстрація відповідача в житловому приміщенні перешкоджає продажу квартири. Вислухавши позивача, її представника, представника відповідача, покази свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши всі письмові матеріали справи, а також довідку ф. №3 КП «ЖЕО-111 Голосіївського району» від 04.09.2015 року(а.с.13), акти від 20.03.2015 року, 22.06.2015 року, 25.09.2015 року про не проживання відповідача(а.с.14,15,16), суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. В судовому засіданні встановлено що квартира належить цілому належить позивачу [PERSON] на підставі договорів дарування 1\\2 частини квартири, один з яких укладений між нею та її бабусею [PERSON] 22.06.2012 року(а.с.5-7), та другий укладений та між нею та батьком відповідачем [PERSON] 20.08.2001 року(а.с.9-10). В спірній квартирі відповідно до довідки № 4851 від 04.09.2015 року з 21.05.1998 року зареєстрований відповідач [PERSON](а.с.13). Відповідно до цієї довідки позивач [PERSON] у житловому приміщенні по [ADDRESS] не зареєстрована. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є дочкою відповідача(а.с.17) перебуває у шлюбі з громадянином [PERSON] (а.с.18), та проживає за адресою [ADDRESS] де і зареєстрована з 07.09.1995 року (а.с.23). Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 41 Конституції України - кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. Відповідно до ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно до ч.4 статті 311 ЦК України гарантовано, що фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст.7 Закону України від 11.12.2003р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. У відповідності до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В судовому засіданні встановлено, що немає підстав для застосування до правовідносин, з приводу яких заявлено позов, припису ч.2 ст.405 ЦК України. Так в судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON], хоча і є власником житлового приміщення за адресою [ADDRESS] у цьому житловому приміщенні не проживає. Власником житлового приміщення в цілому позивач [PERSON] стала післі укладення 22.06.2012 року договору дарування 1\\2 частини квартири з бабусею [PERSON] (а.с.5-7), який буз зареєстрований 05.07.2012 року(а.с.8). Таким чином, лише з 05.07.2012 року, позивачем може відраховуватись строк передбачений у ч.2 ст.405 ЦК України для можливості визнання членів сім'ї втративши право користування житлом. При цьому суд вважає, що позивачем до відповідача певним чином повинно було доведено про зміну права власності на житлове приміщення, оскільки раніше співвласником спірного житлового приміщення була його мати [PERSON], і саме з нею у відповідача складались правовідносини з користування житловим приміщенням врегульовані ч.1 ст.405 ЦК України. Даних про доведення до відповідача відомості про зміну права власності на квартиру в судовому засіданні не встановлено. В судовому засіданні стороною позивача не доведена відсутність відповідача [PERSON] без поважних причин в житловому приміщенні за адресою [ADDRESS] понад один рік. Акти від 20.03.2015 року, 22.06.2015 року, 25.09.2015 року про не проживання відповідача (а.с.14,15,16), після огляду їх оригіналів у судовому засіданні, суд сприймає критично та не розцінює їх як належний та допустимий доказ не проживання відповідача. Всі ці акти, начеб то складені в різні місяці (березень, вересень, червень) написані одними чорнилами, однім почерком, тими ж самими особами. Таким чином явно є підстави вбачати що складались ці акти в один й той самий час. При цьому зміст цих актів містить посилання на склад комісії, однак даних про те хто саме визначив склад цієї комісії, її повноваження та компетенцію ці акти не містить. Акти складені з посиланням на те, що висновки в них зроблені про не проживання відповідача зі слів мешканців та сусідів, однак кого саме не вказано. Суд погоджується з посиланнями представника відповідача на сумнівність цих актів на а.с.14,15,16 як доказів по справі. В судовому засіданні стороною позивача не доведено того, що відповідач [PERSON] був відсутній у житловому приміщенні за адресою [ADDRESS] без поважних причин понад один рік, або має інше постійне місце проживання. Представник відповідача вказує на вимушеність не проживання відповідача в квартирі з вересня 2015 року у зв'язку зі зміною позивачем замка на вхідних дверях та заселенням в квартиру сторонніх осіб. Ці обставини в судовому засіданні позивачем не спростовані. Покази свідка [PERSON] стосуються відвідання нею квартири з вересня 2015 року, а як встановлено в судовому засіданні саме з вересня відповідачу створювались перепони у користуванні житловим приміщенням шляхом зміни замка і неможливості потрапити в квартиру. Покази свідка [PERSON], колишньої дружини відповідача, не доводять обставин неповажності причин відсутності відповідача в житловому приміщенні по [ADDRESS]. також суд враховує особливість відносин цього свідка з відповідачем та позивачем по справі. Таким чином у суду немає підстав для застосування ч.2 ст.405 ЦК України та визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловою площею в квартирі [ADDRESS] На підставі викладеного,

Outcome: dismissed