Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-02 00:00:00

В грудні 2014 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання. В позові позивач зазначає, що перебувала з відповідачем [PERSON], [INFO], у зареєстрованому шлюбі з травня 1996 року до листопада 2007 року. Від спільного проживання у них народилась донька [PERSON], [INFO]. Після припинення спільного проживання з відповідачем, донька знаходиться на утриманні позивача. Позивач в позові вказує, що оскільки донька навчається у Дніпропетровському національному університеті імені Олеся Гончара на денній формі навчання, то відповідач згідно законодавства України повинен брати участь в утриманні доньки, яка у зв'язку з навчанням потребує матеріальної допомоги. Тому позивачка ставить питання про стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання доньки [PERSON], [INFO], в розмірі 1/2 від прожиткового мінімуму на дитину даного віку до досягнення нею 23-х років, за умови, що вона буде продовжувати навчання. Позивачка [PERSON] в судовому засідання позов підтримала. Вона пояснила, що на даний час донька [PERSON] навчається на ІІ курсі Дніпропетровського національного університету імені Олеся Гончара, факультет суспільних наук і міжнародних відносин, що підтверджується довідкою. Добровільно коштів відповідач на утримання доньки не надає. Тому позивач просить суд стягнути з відповідача аліменти на утримання доньки [PERSON] в розмірі 1/2 від прожиткового мінімуму на особу даного віку на період навчання доньки. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомлений, відповідно до вимог ЦПК України, про місце, час і дату проведення судового засідання, в судове засідання не з'явився. Попередньо він через канцелярію суду за вхідним № 1940 28.01.2015 року надав заперечення на позовну заяву. Згідно заперечення відповідач позов не визнає та вказує, що оскільки на даний час донька є повнолітньою вона втратила статус «дитина», позивач як мати не має законних прав та повноважень на звернення до суду з даним позовом, за виключенням представництва за дорученням. Також відповідач в запереченні вказує, що особисто до нього за допомогою повнолітня донька не зверталася, так само як не зверталася з відповідним позовом до суду. До того ж, в матеріалах справи доручення доньки видане на ім'я позивача [PERSON] відсутнє та довідка про навчання доньки також не надана, а тому він вважає, що повнолітня донька в даний час не навчається і матеріальної допомоги не потребує. Разом з тим, відповідач вказав, що на його утриманні вже перебувають двоє непрацездатних осіб: малолітній син -[PERSON], [INFO], та батько відповідача - [PERSON], [INFO], які, на його думку, мають першочергове право на утримання. Відповідач вважає, що позивач за рахунок аліментів має намір покращити свій майновий стан, а тому позов задоволенню не підлягає. Згідно заперечення відповідач [PERSON] проти розгляду справи у його відсутність не заперечує. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, мають доньку [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження [PERSON] серія [NUMBER] - а.с. 8). Згідно довідки Дніпропетровського національного університету імені Олеся Гончара № 87-325-217 від 11.12.2014 (а.с.14) донька [PERSON] - студентка другого курсу денної форми навчання факультету суспільних наук і міжнародних відносин. Довідка дійсна з 01.09.2014 року по 31.12.2014 року. Відповідно до ст.. 199 СК України, якщо повнолітня дочка, син продовжують навчання і у зв»язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов»язані утримувати їх до досягнення 23-х років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, які продовжують навчання. У зазначеній нормі права законодавець пов»язує обов»язок батьків утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв»язку з цим потребують матеріальної допомоги, до досягнення ними 23-х років за умови, коли батьки можуть надавати таку матеріальну допомогу. Відповідно до ст.. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів із врахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього кодексу, яка передбачає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров»я та матеріальне становище дитини, стан здоров»я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» - обов»язок батьків утримувати повнолітню дочку, сина, які продовжують навчатись після досягнення повноліття ( незалежно від форм навчання), виникає за обов»язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але менше 23 років; продовження навчання; потреба у зв»язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. В процесі розгляду справи судом встановлено, що відповідач [PERSON] заперечує проти стягнення аліментів на утримання доньки на час навчання, зокрема, з підстав відсутності в матеріалах позову відповідної довідки. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, впродовж розгляду судом справи, позивачем не надано суду доказів щодо продовження донькою навчання, так як надана суду довідка дійсна з 01.09.2014 року по 31.12.2014 року, а тому суд не бере її до уваги як доказ. Таким чином, позивачем не надано суду жодних допустимих доказів щодо підтвердження обставин продовження навчання донькою. Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв'язку, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, не доведеністю їх належними і допустимими доказами та виходячи з принципу справедливості, вважає за необхідне відмовити позивачу в задоволенні її позову в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed