Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-18 00:00:00

В жовтні 2018 року позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. В позовній заяві позивачка вказала, що вона є власником квартири [ADDRESS]. За цією адресою у встановленому порядку зареєстрований [PERSON], який з 2003 року по даний час не проживає за вказаною адресою, оскільки проживає за межами України в США. Те, що відповідач зареєстрований в її квартирі завдає їй незручностей, комунальні послуги доводиться сплачувати в більшому розмірі. Просить визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право на користування житлом, а саме квартирою [ADDRESS]. Представник позивачки [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги підтримує, просить суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, в своїй заяві просить справу розглядати у його відсутності, позов визнає. Вислухавши пояснення позивачки, вивчивши та дослідивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити з наступних мотивів. Позивачка [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що стверджується договором дарування, укладеним в м. Чортків Тернопільської області 26 вересня 2002 року. Згідно будинкової книги в квартирі [ADDRESS], з 22 жовтня 1999 року зареєстрований відповідач [PERSON]. Відповідач [PERSON] за місцем реєстрації фактично не проживає, комунальними послугами не користується з 2003 року, про що свідчать акти про не проживання від 30 листопада 2017 року, 18 квітня 2018 року, 10 жовтня 2018 року, складені депутатом Чортківської міської ради в присутності сусідів. Згідно ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин. Згідно ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до абзацу 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Належним способом захисту цивільних прав у такому разі є пред'явлення позову про позбавлення права власності або визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, які є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами. Така позиція підтверджується висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11 у якій зазначено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом із тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньої; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Враховуючи те, що відповідач [PERSON] не користується вказаним житлом з 2003 року, а тому може бути визнаним таким, що втратив право користування жилим приміщенням по [ADDRESS] Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки судом встановлено, що відповідач не користується житлом понад один рік. Згідно з ч. 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачем позову в даній справі не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ч. 3 ст. 200 Цивільного процесуального кодексу України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України, ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про необхідність задоволення клопотання позивача і повернення йому з державного бюджету 50 відсотків сплаченого судового збору в сумі 704,80 гривень згідно квитанції про сплату № 33301631 від 03 липня 2018 року, що становить 352 гривні 40 копійок.

Outcome: approved