Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-05 00:00:00

В грудні 2016 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про визнання права власності, в обґрунтування якого вказала, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 2003 року по травень 2012 року. За час перебування сина [PERSON] у шлюбі позивач за власні кошти, в т.ч. за рахунок банківських кредитів придбала меблі та техніку на загальну суму 11999грн., яку передала в тимчасове користування відповідачам, зокрема, газову плиту K3G21(w)R 603075207; пральну машину ARISTON AVSF 109 серійний номер 612115311; холодильник LG GR 5392 QVC серійний номер 703 INB300261; пиловсмоктувач «LG»; витяжку ВЕS/BROA» р 550 нерж. та кухонну стінку «[PERSON] нова». З часу придбання вказане майно знаходиться у квартирі за місцем проживання відповідача [PERSON] Після розірвання шлюбу між відповідачами, [PERSON] не визнає право власності позивача на вказане майно та відмовляється його повертати, а тому позивач просить визнати за нею право власності на газову плиту K3G21(w)R серійний номер 60307520725352841110, вартістю 1469грн.; пральну машину ARISTON AVSF 109 серійний номер 612115311, вартістю 2245грн.; холодильник LG GR 5392 QVC серійний номер 703 INB300261, вартістю 2349грн.; пиловсмоктувач «LG», вартістю 515грн.; витяжку ВЕS/BROA» р 550 нерж., вартістю 650грн. та кухонну стінку «[PERSON] нова» вартістю 4771грн. Ухвалою суду від 20 лютого 2017 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено [PERSON]. В судовому засіданні позивач, представник позивача позовні вимоги підтримали та просили задовольнити в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав, надав суду пояснення в яких вказав, що вказане майно придбано позивачем та передано у тимчасове користування до час до придбання власного майна. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, надала суду пояснення в яких вказала, що відповідач [PERSON] 23.01.2012 р. незаконно забрав документи на побутову техніку (газову плиту; пральну машину; холодильник) з квартири [ADDRESS], у якій відповідач [PERSON] на даний час проживає з малолітньою дочкою. Згідно постанови міліції від 26.01.2012 р. [PERSON] пояснив, що він забрав документи на вказану побутову техніку для розподілу майна між подружжям, натомість передав ці документи своїй матері [PERSON] щоб уникнути розподілу майна. Також зазначила, що будь-якої домовленості між сім'єю відповідача та позивачем про передачу в користування якогось майна не було. Також позивач не надала касових документів про оплату вказаної техніки. Майна за кредитними договорами № 007-22022-280307 та № 003-22022-060108 за місцем проживання фактично не має, подала до суду заяву про застосування строку позовної давності, просить в задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини справи та відповідні правовідносини. Згідно кредитного договору № 007-22022-280307 від 28.03.2007 р. укладеним між ТОВ «КБ «Дельта» та [PERSON] позичальником коштів є позивач [PERSON] Предметом договору є надання коштів на придбання кухні «Оля Нова». Кошти були перераховані банком продавцю майна ФОП [PERSON] Погашення заборгованості за кредитним договором здійснювала [PERSON] 06.01.2008 р між ТОВ «КБ [PERSON]» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 003-22022-060108, предметом якого є надання коштів на придбання пилососа «LG» та витяжки BES/BROA». Кошти були перераховані банком продавцю майна - ФОП [PERSON] Погашення заборгованості за кредитним договором здійснювала [PERSON] У гарантійному талоні газову плиту K3G21(w)R серійний номер 60307520725352841110, вартістю 1469грн.; пральну машину ARISTON AVSF 109 серійний номер 612115311, вартістю 2245грн.; холодильник LG GR 5392 QVC серійний номер 703 INB300261, вартістю 2349грн. стоїть підпис позивача [PERSON] Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). У п. 37 Постанові № 5 Пленуму ВССУ від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано, що з урахуванням положень ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Таким чином, за правилами ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Отже, ураховуючи, що відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому ст. 392 ЦК України. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1858цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Відповідно до п. 3 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Відповідно до ч. 1 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Позивач звертаючись до суду із вказаним позовом вказала, що придбала за договорами купівлі-продажу вказане майно як за особисті так і за кредитні кошти. Відповідно до ч.1 ст. 698 ЦК України за договором роздрібної купівлі-продажу продавець, який здійснює підприємницьку діяльність з продажу товару, зобов'язується передати покупцеві товар, що звичайно призначається для особистого, домашнього або іншого використання, не пов'язаного з підприємницькою діяльністю, а покупець зобов'язується прийняти товар і оплатити його. Частиною 1 ст. 706 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, оголошеною продавцем у момент укладення договору, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті зобов'язання. Відповідно до п. 22 Порядку провадження торговельної діяльності та правила торговельного обслуговування на ринку споживчих товарів, затвердженого постановою КМУ від 15 червня 2006 р. N 833 розрахунки за продані товари та надані послуги можуть здійснюватися готівкою та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) відповідно до законодавства. Разом з товаром споживачеві в обов'язковому порядку видається розрахунковий документ установленої форми на повну суму проведеної операції, який засвідчує факт купівлі товару та/або надання послуги. Разом з тим позивачем [PERSON] не надано розрахункового документу на придбання побутової техніки та меблів, а гарантійні талони та кредитні договори не є належними та допустимими доказами щодо придбання саме позивачем вказаних товарів. Відповідно до ч.1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. У звязку з вищезазначеними приписами закону показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] не є належними та допустимими доказами виникнення у позивача [PERSON] права власності на спірне майно. За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Разом з тим, відповідно до частини другої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач, в силу частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] в 2011 році звернулась до суду із позовом про витребування вказаного майна з чужого незаконного володіння. Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 18.01.2013 в задоволенні позову відмовлено. За таких обставин строк звернення до суду позивачем не пропущено. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, якщо визнання відповідачем позову не суперечить закону не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Визнання відповідачем [PERSON] суперечить іншим письмовим доказам зібраним у справі. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги [PERSON] не доведені належними та допустимими доказами, у звязку з чим задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed