Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-25 00:00:00

В грудні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що є власником житлового будинку № 37 по вул. Степана Разіна в м. Ізюм Харківської області,який належить йому на підставі договору довічного утримання та на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Відповідачка по справі була прописана в будинку як дружина сина позивача. Оскільки відповідачка в добровільному порядку не знімається з реєстрації, участі у витратах на утримання будинку не бере, просить суд визнати [PERSON] втратившею право на користування зазначеним будинком та зобовязати державний орган реєстрації місця проживання скасувати реєстрацію місця проживання відповідачки. Позивач та його представник надали суду письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності, на підставі наявних у справі доказів, позовні вимоги підтримують у повному обсязі, не заперечують проти ухвалення заочного рішення, у разі повторної неявки відповідача в судове засідання. Відповідачка в судове засідання повторно не зявилася, про час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, заперечень проти позову суду не надсилала. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст. 224-226 ЦПК України Судовим розглядом встановлено, що позивачу належить житловий будинок № 37 по вул. Степана Разіна в м. Ізюмі Харківської області на підставі договору довічного утримання від 15 січня 1999 року, який посвідчений державним нотаріусом Ізюмської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 3-43 та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21 січня 1997 року посвідченого державним нотаріусом Ізюмської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за № 2-148 ( а.с.9-10). З довідки голови квартального комітету № 20 вбачається, що відповідачка, [PERSON], з 11 липня 2013 року зареєстрована за адресою [INFO], але з листопада 2014 року не проживає за вказаною адресою ( а.с. 16,19). За положеннями ч. 1 ст. 317 та ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном і він реалізує їх на власний розсуд. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимогати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У разі будь яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимогати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема із позовом про виселення. Глава 28 ЦК України визначає житло обєктом права приватної власності. Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів його сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливо лише з підстав, передбачених законом. Згідно зі ст. 405 ЦК України члени сімї власника майна житла, які проживають разом з ним, мають право на користування відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. За містом ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст.64 цього Кодексу, зокрема його дружина, діти і батьки. Членами сімї власника будинку може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Підставами виселення членів сімї (колишніх членів сімї) власника будинку (квартири) передбачені ст. 157 ЖК України та ч. 1 ст. 116 ЖК України.

Outcome: partial