Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-09 00:00:00

В жовтні 2018 року з Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області до Дніпропетровського районного суду надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу та моральної шкоди для розгляду за підсудністю. В липні 2019 року [PERSON] уточнив позовні вимоги та просив суд постановити рішення, яким стягнути з відповідача [PERSON] на його користь 2836979,179 грн. боргу, з урахуванням пені та 5000 грн. моральної шкоди. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його адвокат Васюхін Є.В. уточнені позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх в повному обсязі. Адвокат відповідача за договором про надання правової допомоги Стрельнікова-Ляшко А.В. позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні. Вислухавши пояснення сторін, повно та всебічно вивчивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 01 серпня 2013 року [PERSON] взяв в борг в [PERSON] товар на суму 89441 доларів США та зобов`язався повернути грошові кошти до 31 грудня 2013 року, у випадку несплати грошових коштів зобов`язався сплатити проценти (штрафні санкції) в розмірі 3% річних за місяць, про що надав [PERSON] власноручно написану розписку (а.с.5). [INFO] [PERSON] помер, після смерті якого 08 грудня 2017 року приватним нотаріусом Магдалинівського районного нотаріального округу Солодовник Вікторією Володимирівною була відкрита спадкова справа №147/2017. З заявою про прийняття спадщини після смерті батька, 08 грудня 2017 року звернувся його син [PERSON] , [INFO] (заява №454 від 08 грудня 2017 року). Матір спадкодавця [PERSON] , [INFO] (заява №456 від 08 грудня 2017 року), батько [PERSON] , [INFO] (заява №456 від 08 грудня 2017 року) та дружина померлого [PERSON] , [INFO] (заява №457 від 08 грудня 2017 року), подали до приватного нотаріуса заяви про відмову від спадщини після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Окрім цього, 01 червня 2018 року за вх.303/02-14 до приватного нотаріуса надійшла претензія від імені [PERSON] про визнання його стороною спадкової справи як кредитора і з урахуванням його боргових вимог прийняття міри для охорони спадкового майна та заборони будь-якого відчудження на користь інших осіб на рухоме та не рухоме майно (а.с.101-103). Згідно з ст. 608 ЦК України, зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою. За приписами ст. 1216, 1218 ЦК України спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1219 ЦК України, не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені ст. 608 цього Кодексу. За змістом зазначених норм у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язаннями у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємця, таким чином, відбувається передбачена законом заміна боржника за зобов`язанням. Згідно з ч. 4 ст. 1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених ч.ч. 2-4 ст. 1273 цього Кодексу. Порядок пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців і порядок їх задоволення регулюються нормами ст.ст.1281, 1282 ЦК України. У зв`язку зі смертю боржника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту не застосовуються, а підлягають застосуванню норми ст. 1281, 1282 ЦК України щодо строків пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців і порядку задоволення цих вимог кредитора. Відповідно до ст. 1281 ЦК України, кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частиною другою та третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. За положеннями ст. 1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. А тому, виходячи із наведеного, при вирішенні спору про стягнення зі спадкоємця коштів для задоволення вимог кредитора, судом підлягає встановленню, яке саме майно спадкоємець отримав у спадщину та яка його вартість (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду №755/7730/16-ц від 20.02.2019 року). У п. 32 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012 року роз`яснено, що з урахуванням положення ст. 1282 ЦК України спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов`язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов`язання фактично не пов`язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями. Аналіз зазначених норм права дає можливість зробити висновок про те, що спадкоємці можуть задовольняти вимоги кредиторів лише: у разі прийняття майна у спадщину; у межах вартості успадкованого майна; у розмірі, який виник за життя спадкодавця. При вирішенні спору про стягнення зі спадкоємця коштів для задоволення вимог кредитора встановленню підлягають обставини, пов`язані із з`ясуванням кола спадкоємців, належності спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, вартості отриманого спадкоємцями майна та дотримання кредитором законодавчо визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника. [PERSON] направив приватному нотаріусу Магдалинівського районного нотаріального округу Солодовник В.В. претензію від 01 червня 2018 року, в якій він просить повідомити спадкоємця [PERSON] про вимогу повернути йому борг батька [PERSON] . Відповідно до листа приватного нотаріуса Магдалинівського районного нотаріального округу Солодовник В.В. №634/02-14 від 02 серпня 2018 року спадкоємцю [PERSON] станом на 02 серпня 2018 року свідоцтво про право на спадщину не видавалось (а.с.118). Згідно з правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними, зокрема, в постановах Суду від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15, досліджуючи боргові розписки, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів (постанови Верховного Суду України від 18.09.2013 р. у справі № 6-63цс13, від 11.11.2015 р. у справі № 6-1967цс15). Підтвердженням укладення договору позики може бути не будь-яка розписка, а лише та, яка засвідчує факт отримання грошових коштів в борг, тобто в розписці повинно бути обов`язково зазначено про те, що сторона отримала саме таку суму коштів, яку зазначено в розписці, про що повинно бути поставлено особистий підпис та розшифровка повного прізвища, ім`я та по батькові. Відповідно розписки від імені [PERSON] , останній взяв в борг у [PERSON] товар на суму 89441 доларів США, тобто не грошові кошти а товар на певну суму. Таким чином, суд приходить до висновку, що вищевказана розписка не містить даних про отримання [PERSON] в борг від [PERSON] грошових коштів, не містить даних про укладення та умови договору позики, отже, тому не є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Зазначене узгоджується з Постановою Верховного Суду України від 11.11.2015 року №6-1967цс15. За таких обставин, на думку суду, зазначена розписка не є підтвердженням укладення між [PERSON] та [PERSON] договору позики як реальної односторонньої оплатної угоди на зазначених позивачем умовах. А тому суд приходить до висновку про недоведеність існування між [PERSON] та [PERSON] правовідносин за договором позики. Згідно з положеннями ст. 12, 13 ЦПК України, учасники справи, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. ст. 76, 89 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групі доказів). Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) №303-A, п.29). За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин. Таким чином, розглянувши справу в межах визначеного позивачем предмету спору, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову,не знайшли підтвердження в ході судового розгляду, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення боргу не підлягають задоволенню. А враховуючи, що позовні вимоги про стягнення пені є похідними від зазначених позовних вимог, то, відповідно, і в їх задоволенні слід відмовити. Що стосується позовних вимог [PERSON] про стягнення моральної шкоди, яку він оцінив в 5000 грн. Згідно ст.ст. 23, 1167 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала в зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала в зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними відшкодовується особою, яка її завдала. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуми Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві повинно бути зазначено у чому полягає моральна шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та яким доказами це підтверджується. Будь-яких доказів вини [PERSON] , протиправної поведінки відповідача в завданні позивачу моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку з діями відповідача, позивач до суду не надав, а тому суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в цій частині також не підлягають задоволенню. Згідно ст. 141 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. У зв`язку з відмовою позивачу у задоволенні його вимог, судові витрати (судовий збір) не підлягають стягненню з відповідачів і підлягають покладенню на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed