Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-19 00:00:00

В грудні 2014 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, про визначення утримування відповідачкою малолітнього [PERSON], [INFO] у Королівстві Іспанії з 01 березня 2014 року, як незаконного акта, а також, зобов'язати відповідача не перешкоджати позивачу брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з сином [PERSON], [INFO]. Мотивуючи позовні вимоги тим, що позивач з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі з 22 вересня 2006 року по 30 жовтня 2012 року. Від даного шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Згідно рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області про розірвання шлюбу, дитину залишено проживати з матір'ю [PERSON]. 21 січня 2014 року позивач надав відповідачу нотаріально посвідчену згоду на тимчасовий виїзд малолітньої дитини [PERSON] до Королівства Іспанії в період з 01 лютого 2014 року по 28 лютого 2014 року у супроводі його матері [PERSON] з наданням права на свій розсуд та на користь дитини вирішувати всі фінансові, матеріальні та моральні питання (у тому числі: оформлення необхідних документів, плата за проїзд, лікування, проживання, харчування та інше), що пов'язані з вищевказаною поїздкою, та зобов'язав її забезпечити повернення дитини в Україну по закінченню терміну перебування дитини за кордоном. 16 лютого 2014 року син позивача [PERSON] у супроводі відповідача перетнув державний кордон України і по закінченню вказаного в заяві позивача терміну, тобто 28 лютого 2014 року відповідачем не було забезпечено повернення дитини в Україну. В судовому засіданні позивач вимоги позовної заяви підтримав. Просив їх задовольнити. В судове засідання відповідач та її представник не з'явились, представник надав до суду заяву, просив слухати справу в його відсутності, в задоволенні позову просив відмовити. В судове засідання представник третьої особи не з'явився, про час та місце слухання справи був повідомлений, причини неявки суду не повідомив. Вислухавши пояснення позивача, вивчивши письмові матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини 1 статті 141 Сімейного Кодексу України як мати, так і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, зокрема право на її виховання, незалежно від того проживають вони з дитиною чи ні. Згідно статті 157 Сімейного Кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Законом України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів дітей своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь в її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 22 вересня 2006 року, який було розірвано рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 30 жовтня 2012 року (а.с.8). В період шлюбу у сторін народився син - [PERSON], [INFO], який після розірвання шлюбу залишився проживати разом з матір'ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Позивач в судовому засіданні зазначав, що бажає приймати участь в вихованні своєї дитини та піклуватися про його здоров'я, духовний та моральний розвиток і має для того все необхідне, проте не може реалізувати своє право через протидію з боку відповідача. Згідно заяви [PERSON] від 21 січня 2014 року він надав [PERSON] нотаріально посвідчену згоду на тимчасовий виїзд малолітньої дитини [PERSON] до Королівства Іспанії в період з 01 лютого 2014 року по 28 лютого 2014 року у супроводі його матері [PERSON] з наданням права на свій розсуд та на користь дитини вирішувати всі фінансові, матеріальні та моральні питання (у тому числі: оформлення необхідних документів, плата за проїзд, лікування, проживання, харчування та інше), що пов'язані з вищевказаною поїздкою, та зобов'язав її забезпечити повернення дитини в Україну по закінченню терміну перебування дитини за кордоном. 16 лютого 2014 року син позивача [PERSON] у супроводі матері [PERSON] перетнув державний кордон України і по закінченню вказаного в заяві позивача терміну, тобто 28 лютого 2014 року, відповідачем не було забезпечено повернення дитини в Україну. Даний факт підтверджується відповіддю з Міністерства Закордонних справ України від 26 червня 2014 року, в якій зазначено, що за інформацією Посольства України в Королівстві Іспанія та Консульства України в Малазі, встановлено, що громадянка [PERSON] та її син [PERSON] на консульському обліку в даних установах не перебувають, але після розмови консульського працівника з [PERSON] стало відомо, що вона разом з сином проживає у [ADDRESS] і точне місце проживання назвати відмовилась (а.с.11-12). Згідно довідки Виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області №864 від 05 березня 2014 року [PERSON], [INFO] разом з матір'ю [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS], але проживали за даною адресою до 16 лютого 2014 року. На теперішній час місце проживання їх і знаходження не відоме (а.с.9). Частинами 1 та 2 статті 159 СК України передбачено, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Позивач після розірвання шлюбу приймав участь у вихованні та утриманні дитини, сплачує аліменти на утримання сина, заборгованості по аліменти не має, проводив з дитиною вільний час. Перевіривши твердження сторін дослідженними доказами, суд приходить до переконання, що вимога позивача про його участь у вихованні та спілкуванні з дитиною є обґрунтованою, та такою, що підлягає задоволенню. Позов в частині визначення утримування відповідачем малолітнього [PERSON], [INFO] у Королівстві Іспанії з 01 березня 2014 року, як незаконного акта є необгрунтованим та задоволенню не підлягає. Відповідно до ст.141,150,157 СК України,

Outcome: partial