Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-08 00:00:00

В грудні 2015 року [PERSON] в інтересах позивача звернувся до суду з вище вказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 10.02.1992 року помер батько позивача [PERSON] та після його смерті відкрилась спадщина на житловий будинок загальною площею 49,20 кв.м. в тому числі житловою 32,20 кв.м. з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, а саме кухня літ. Б, вбиральня літ. В., сарай літ. Г, сарай літ. Д, погріб «ПГ», огорожа №1, №2 по вул. Вінниченка, 104 в м.Чернівці. Інших спадкоємців майна померлого, окрім позивача немає, а тому останній з метою отримання свідоцтва про право на спадщину звертався в органи нотаріату з відповідною заявою проте у звязку з розбіжностями у написані імя та по батькові позивача він змушений був звернутись до суду та рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 05.10.2015 року встановлених факт родинних відносин позивача та його батька. В подальшому, 12.11.2015 року державним нотаріусом Першої Чернівецької державної нотаріальної контори була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії відповідно до якої нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказаний вище будинок, оскільки ним не було надано документів на підтвердження права власності померлого на вказане майно. Вказував на те, що 13.06.1958 року [PERSON] на підставі рішення Чернівецької міської ради депутатів трудящих №267/10 була відведена земельна ділянка площею 520 кв.м. під індивідуальне житлове будівництво та 14.08.1958 року був складений акт земельної ділянки під будівництво. Так, 1971 року батьком позивача було завершено будівництво житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами по вул. Вінниченка, 104 в м. Чернівці, проте за життя він не оформив у встановленому законом порядку право власності на вказаний будинок. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просив визнати за позивачем право власності на спадкове майно, а саме житловий будинок, загальною площею 49,20 кв.м., житловою площею 32,20 кв.м. та належних до будинку господарських будівель та споруд, а саме: літня кухня літ. Б, вбиральня літ. В., сарай літ. Г., сарай літ. Д., погріб літ. Пг., огорожа №1, №2, розташованих в м.Чернівці по вул. Вінниченка, 104. В судове засідання позивач не зявився. Від його представника до суду надійшла заява про розгляд справи у їх відсутності. Позов підтримують та просять суд його задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не зявився. Від нього до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутності. Не заперечував проти задоволення позову. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Судом встановлено, що відповідно до рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 05.10.2015 року встановлено факт родинних відносин між [PERSON] та [PERSON], який помер 09.02.1992 року, як сина та батька (а/с 7). Відповідно до копії свідоцтва про смерть, 09.02.1992 року помер батько позивача (а/с 6). Відповідно до вимог ст.58 Конституції України та ст.5 ЦК України передбачено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. За загальним правилом про дію нормативно-правового акту в часі до кожної події, факту чи відносин застосовується той нормативно-правовий акт, який був чинним на момент, коли вказана подія, факт чи відносини мали місце, а не на момент пред'явлення позову. Відповідно до п. 4. Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності Як вбачається з розяснень, які містяться в абз. 3 п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК ( 435-15 ), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР ( 1540-06 ) (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК ( 435-15 ) і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. У відповідності до вимог ст.527 ЦК УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. З матеріалів справи вбачається, що 23.11.1991 року покійний [PERSON] склав заповіт відповідно до якого належний йому житловий будинок №104 з належними до нього господарськими та побутовими спорудами в м. Чернівці по вул. 60-ти річчя СРСР заповів своєму сину [PERSON] (а/с 4). Так, після смерті батька, з метою оформлення права власності на спадщину за заповітом, позивач звернувся з відповідною заявою в органи нотаріату, проте постановою державного нотаріуса Першої чернівецької державної нотаріальної контори [PERSON] від 12.11.2015 року йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказаний вище житловий будинок оскільки спадкоємцем не були надані належним чином оформлені документи, що посвідчують право власності на спадкове майно за померлим (а/с 10). Згідно ст. 100 ЦК УРСР в редакції, що діяла до 1993 року, в особистій власності громадян можуть бути предмети вжитку, особистого споживання, комфорту і підсобного домашнього господарства, жилий будинок і трудові заощадження. Судом встановлено, що відповідно до протоколу №10 засідання виконавчого комітету Чернівецької міської ради депутатів трудящих від 13.06.1958 року, покійному [PERSON] відведено земельну ділянку під індивідуальне житлове будівництво по вул. Нововінницькій, 14 розміром 520 кв.м. та в подальшому розроблено генеральний план забудови (а/с 12-14). Як вбачається з технічного паспорта на спірний житловий будинок по вул. Винниченка, 104 в м. Чернівці, останній був збудований в 1971 році та в період з 1958 року по 1989 рік були збудовані належні до вказаного житлового будинку господарські будівлі та споруди, а саме кухня літ. Б, вбиральня літ. В., сарай літ. Г, сарай літ. Д, погріб «ПГ», огорожа №1, №2 (а/с 21). У відповідності до ст. 105 ЦК УРСР громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його (продавати, дарувати, здавати в найом тощо). Разом з тим, у відповідності до п. п. 3.2 Інструкції «Про порядок проведення технічної інвентаризації обєктів нерухомого майна», затвердженої наказом Держбуду України №127 від 24.05.2001 року, не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 5 серпня 1992 року. Отже, підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок збудований до 05.08.1992 року був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію та виникнення права власності на житловий будинок не повязувалось із проведенням його реєстрації. Як було встановлено судом, покійний [PERSON] збудував спірний житловий будинок до 05.08.1992 року на відведеній для цієї мети земельній ділянці та відповідно до розробленого плану забудови, а тому відповідно до норм діючого на той час законодавства, був власником житлового будинку з належними до нього надвірними та господарськими спорудами по вул.. Вінниченка, 104 в м. Чернівці Крім того, згідно з положеннями ст. ст. 548, 549, 554 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. В статті 553 ЦК УРСР зазначено, що спадкоємець за законом або за заповітом має право відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважається, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини. Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Наведене також узгоджується з правовою позицією сформованою Верховним Судом України у постанові від 06.02.2013 року за наслідками розгляду справи №6-167цс12, що відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Судом встановлено, що позивач вчинив відповідні дії для прийняття спадщини та звернувся в нотаріальну контору з відповідною заявою про прийняття спадщини, крім того згідно з 07.01.1972 року по даний час проживав разом з спадкодавцем та зареєстрований за адресою [INFO], що підтверджується довідкою ПП «Житлосервіс» від 13.08.2015 року (а/с 8). Таким чином, судом встановлено, що спірний житловий будинок з належними до нього господарськими та надвірними спорудами належав спадкодавцю, який відповідно до складеного ним заповіту заповів все своє майно позивачу, який в свою чергу звернувся в органи нотаріату з заявою про прийняття спадщини, проте реалізувати своє право на отримання свідоцтва про право на спадщину не зміг у звязку з відмовою нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій. Згідно ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до змісту ст.ст. 55,124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. За таких обставин, позов обґрунтований та підлягає задоволенню. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved