Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-13 00:00:00

В вересні 2018 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив визнати дії відповідача у відмові безоплатного проїзду позивачу протиправними, стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автотранссервіс» на його користь вартість проїзду в сумі 07 грн. 00 коп. і в рахунок відшкодування моральної шкоди суму у розмірі 500,00 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог, з урахуванням наданого уточнення, вказав на те, що він має статус ветерана органів внутрішніх справ. 14 липня 2018 року, близько 11 години ранку, у місті Дніпрі він користувався автобусним маршрутом загального користування № 87«Б», від зупинки «Приозерний» до зупинки «МЖК «Південний». При посадці в даний вид автотранспорту, якім був автобус марки «Богдан», він пред'явив водію автобуса посвідчення ветерана органів внутрішніх справ, яке надає йому право на безкоштовний проїзд, але водій автобусу відмовив йому у пільговому проїзді, мотивувавши свою відмову тим, що в салоні автобуса вже було два пасажира маючих право на пільговий проїзд. Доводи про те, що в автобусах загального користування кількість пільгових місць не обмежена, водій заперечував, і він був вимушений, щоб їхати, оплатити проїзд. В підтвердженні здійснення оплати проїзду йому був виданий проїзний квіток серії ДОЗВ № 037703 із зазначенням зі звороту квитка повного найменування відповідача та його коду із Єдиного державного реєстру підприємств, організацій, установ. При цьому у салоні даного автобусу за кабіною водія знаходилась інформація про перевізника, а також перелік пільгової категорії пасажирів, в якому був зазначений і ветеран органів внутрішніх справ. Ніяких обмежень по кількості пільгового проїзду там зазначено не було. Вказаний автобус мав державний номерний знак [NUMBER]. У зв'язку з вказаним, він звернувся до відповідача в контактний центр, де йому пообіцяли розібратись у цій ситуації. При цьому, не спитали ні прізвища, ні контактного телефонного номеру позивача. За поверненням вартості проїзду йому взагалі порадили з'явитися до головного офісу відповідача у будні дні з 9:00 до 15:00 год. Позивач вважає дії відповідача незаконними і такими, що спричинили йому моральну шкоду, а час прийому у відповідача вкрай неприйнятний для працюючого за п'ятиденному робочому тижні позивача. Тому, 10 серпня 2018 року він звернувся до територіального управління державної служби України з безпеки на транспорті в Дніпропетровській області з питанням накладання на відповідача адміністративно-господарчого штрафу. 23 серпня 2018 року в наданій позивачу відповіді виконавець підтвердив наявність порушення з боку відповідача щодо безпідставної відмови водієм у безкоштовному проїзді позивачу. Позивач вважає дії водія в особі відповідача неправомірними і такими, що порушують його права як споживача, регламентовані Законом України «Про захист прав споживачів». Суму моральної шкоди він оцінив у 500 грн. і вважає, що це адекватна міра штрафної санкції для відповідача. В судове засідання позивач не з'явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, раніше надав суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, раніше надала суду заяву і письмовий відзив, в яких просила розглянути справу без її участі та відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог в повному обсязі. При цьому, вказала, що позивачем не надано належних і допустимих доказів того, що він дійсно пред'явив водієві посвідчення, що надає йому право на безкоштовний проїзд в міському автобусному маршруті, а той відмовив йому у такому. Крім того, транспортний засіб, про який вказано позивачем, не належить відповідачу. Також зазначила, що заявлені позивачем позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є безпідставними, оскільки правовідносини, що склалися між сторонами не передбачаються відшкодування такої шкоди. У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню по наступним підставам. У судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] є ветераном органів внутрішніх справ, що підтверджується відповідним посвідченням Серії № 034913, виданим 18.01.2006 року управлінням МВС України в Дніпропетровській області (а.с.4). Так, відповідно до п. 11 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист», ветеранам військової служби, ветеранам органів внутрішніх справ, ветеранам Національної поліції, ветеранам податкової міліції, ветеранам державної пожежної охорони, ветеранам Державної кримінально-виконавчої служби України, ветеранам служби цивільного захисту, ветеранам Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України надаються такі пільги: безоплатний проїзд усіма видами міського пасажирського транспорту (за винятком таксі) за наявності посвідчення встановленого зразка, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - також електронного квитка, який видається на безоплатній основі, автомобільним транспортом загального користування в сільській місцевості, а також залізничним і водним транспортом приміського сполучення та автобусами приміських маршрутів у межах України. При цьому, позивач стверджує, що 14 липня 2018 року, близько 11 години ранку, у місті Дніпрі водій автобуса марки «Богдан», державний номерний знак [NUMBER], на маршруті загального користування № 87«Б», при пред'явленні йому (водієві) посвідчення ветерана органів внутрішніх справ, яке надає позивачу право на безкоштовний проїзд, відмовив останньому у пільговому проїзді, внаслідок чого він був вимушений оплатити проїзд, що підтверджується виданим йому проїзним квитком серії ДОЗВ № 037703 на суму 07 грн. 00 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Представник відповідача заперечувала проти обставини, які викладені позивачем в позові, і зазначила, що ним не надано належних і допустимих доказів на підтвердження таких обставин. При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Зокрема самим представником відповідача було надано суду лист директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Автотранссервіс» на адресу начальника управління «Укртрансбезпеки» в Дніпропетровській області від 21.08.2018 року за № 173/1, в якому зазначено, що відповідач розглянув заяву [PERSON] про роботу маршруту № 87-Б в частині перевезення пільгової категорії пасажирів і повідомив, що з водійським складом проведено додатковий інструктаж по правилам перевезення пасажирів і надання пільгового проїзду відповідній категорії громадян. В цьому ж листі зазначено, що водій автобусу [NUMBER] [PERSON] - суворо попереджений (а.с.20). Тобто, вищевказаним доказом, який до того ж наданий самим відповідачем, спростовуються твердження представника відповідача в її відзиві, що такий автобус не належить відповідачу і підтверджено відмову позивачеві в пільговому проїзді. Більш того, з обороту проїзного квитку серії ДОЗВ № 037703 на суму 07 грн. 00 коп. випливає, що транспорт, що обслуговував позивача є транспортом саме відповідача, де (на обороті квитка) вказана інформація про перевізника, яким зазначено - Товариство з обмеженою відповідальністю «Автотранссервіс», ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 30548889 (а.с.5). Згідно з нормами ст. 37 Закону України «Про автомобільний транспорт», пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом. Безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно із законом. Аналогічні вимоги викладені в п. 145 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 1997 року № 176, згідно яких, окрім іншого, автомобільний перевізник зобов'язаний забезпечити дотримання персоналом вимог законодавства про автомобільний транспорт та захист прав споживачів, здійснювати перевезення пасажирів з квитками і пасажирів, яким згідно із законодавством надано пільги щодо плати за проїзд. В той же час, всупереч вимог вищевказаних нормативно-правових актів, відповідач в особі свого водія на автобусному маршруті № 87-Б не забезпечив прав позивача на безоплатний проїзд у автомобільному транспорті загального користування. Відповідно до положень ч. 1 ст. 37 Закону України «Про захист прав споживачів», за всіма споживачами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері торговельного та інших видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, застосування прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених нормативно-правовими актами. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що обставини, зазначені позивачем в його позовній заяві, знайшли своє повне підтвердження під час судового розгляду справи, у зв'язку з чим суд вважає обґрунтованими його позовні вимоги про визнання протиправними дій відповідача у відмові безоплатного проїзду позивачу, а також стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автотранссервіс» на його користь вартості проїзду в сумі 07 грн. 00 коп. При цьому, згідно з ч. 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. В силу абзацу 2 ч. 3 вказаної статті, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Судом встановлено, що позивач дійсно зазнав моральну шкоду, у зв'язку з протиправною поведінкою щодо нього, що полягала в порушенні наданих йому державою пільг, і перенесених від цього душевних страждань, але суд вважає значно завищеною заявлену позивачем суму спричиненої йому моральної шкоди в розмірі 500 грн. і такою, що не відповідає тяжкості спричинених йому моральних страждань, у зв'язку з чим, з урахуванням вимог розумності та справедливості, враховуючи характер порушення прав позивача і глибину його душевних страждань, суд вважає необхідним в цій частині вимоги позивача задовольнити частково в розмірі 300 грн. 00 коп. Крім того, в порядку ч. 6 ст. 141 ЦПК України, з відповідача повинно бути стягнено в дохід держави судовий збір по справі в сумі 704 грн. 80 коп. (в порядку ч. ч. 1-2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції на момент звернення до суду з даним позовом), оскільки позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial