Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-07 00:00:00

Вимоги позивача та доводи на їх обгрунтування Позивач подала до Арбузинського районного суду Миколаївської області вказаний позов, яким висунула вимоги про стягнення із [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої дитини та на її утримання до досягнення дитиною трирічного віку. Свої вимоги умотивувала тим, що з 2018 року проживала з відповідачем однією сім`ю без реєстрації шлюбу, а [INFO] у них народився син [PERSON] . Із січня 2020 року відносини з відповідачем припинились повністю, а дитина наразі проживає разом із нею та повністю перебуває на її утриманні. Відповідач же, є особою працездатного віку, інших утриманців не має, проте, матеріальної допомоги на утримання сина не надає. За такого, позивач просила суд стягнути із відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі у розмірі ј частики від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Також позивача зажадає стягнення із відповідача коштів на її утримання у розмірі ј частики від усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно від дати пред`явлення позову і до досягнення сином трирічного віку. Процесуальні дії у справі Спрощене провадження за цими вимогами було відкрите ухвалою судді Арбузинського районного суду Миколаївської області від 13 березня 2020 року. Цією ж ухвалою витребувано докази щодо спроможності відповідача утримувати дитину та позивачку у заявленому останньою розмірі, позаяк, це було необхідно для захисту прав та інтересів неповнолітньої дитини. Позиція сторін В судовому засіданні позивач позов підтримала повністю, просила його задовольнити та пояснила суду, що має із відповідачем спільну дитину, проте, майже три місяці відповідач проживає окремо і з цього ж часу утримувати сина не допомагає, посилаючись на відсутність коштів. Вона отримує допомогу на дитину у розмірі 860,00 грн. і не може влаштуватись на роботу, оскільки її батьки працюють і немає на кого залишити немовля. Крім того, позивач вказала, що отримує допомогу, як малозабезпечена, і її дохід разом із допомогою на дитину, загалом становить приблизно 2 000,00 грн. на місяць, а тому самостійно утримувати дитину важко. Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково та пояснив, що згодний сплачувати аліменти на утримання дитини у заявленому розмірі, проте, заперечує проти утримання позивачки. Свої доводи умотивував тим, що у разі, якщо він буде сплачувати кошти на утримання [PERSON] , то ні вона, ні її сім`я не будуть працювати. Крім того, позивачка спрямує ці кошти на купівлю телефонів та інших речей для власного вживання. Пояснив, крім цього, що нещодавно влаштувався на роботу, а тому спочатку заробітна плата була досить низькою, через що він не мав змоги надавати кошти на утримання дитини. Проте, мав бажання віддавати позивачці половину свого доходу, однак, добровільно, а не згідно судового рішення. Установлені фактичні обставини справи і зміст правовідносин, що виникли між сторонами, з посиланням на докази, а також оцінка аргументів, наведених учасниками справи Тож, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, створивши учасникам судового процесу всі умови для реалізації ними їхніх прав, дослідивши надані йому докази, у тому числі й витребувані ним самим, та оцінивши їх з точки зору належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні доказів, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини і виходив із такого. В судовому засіданні установлено, що сторони з 2018 року проживали однією сім`ю без реєстрації шлюбу, що відповідач підтвердив в судовому засіданні, а тому, в силу положень ч.1 ст. 81 ЦПК України, суд визнає цю обставину дійсною і такою, що не підлягає доказуванню. Сторони є батьками малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] ( а.с. 6). Наразі відповідач проживає окремо, дитина ж проживає разом із позивачкою (а.с.7) і знаходиться на її утриманні, зокрема, за рахунок державної допомоги, що, власне, відповідачем й не заперечувалось. Між тим, стаття 180 СК України установлює обов`язок обох батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При цьому, способи виконання батьками цього обов`язку визначаються за домовленістю між ними, а за домовленістю між батьками той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі ( ч.1,2 ст. 181 СК України). Та у цьому випадку, суд не установив наявність між сторонами домовленості щодо способів утримання їх спільних дітей, чи то у грошовій, чи то у натуральній формі. За такого, правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються нормою ч.3 ст. 181 СК України, згідно якої за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частка ж від заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом ( ч.1 ст. 183 СК України). Тож, виходячи із системного аналізу вказаних правових норм, слідує, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. При цьому, аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачуються щомісячно. Та у будь - якому випадку при визначення розміру аліментів суд ураховує обставини, що регламентовані ч.1 ст. 182 СК України. Тому у цьому аспекті суд бере до уваги вік, задовільний стан здоров`я та матеріальне становище дитини, яка є малолітньою, проживає разом із матір`ю, яка не працює; стан здоров`я та матеріальне становище відповідача, який не має патологічних захворювань, є особою працездатного віку, інших неповнолітніх чи непрацездатних осіб не утримує, учасником виконавчих проваджень не являється, на праві власності транспортних засобів не має, проте, використовує належний його батькові автомобіль, не є фізичною особою - підприємцем, не має відкритих рахунків у банківських установах, працює і отримує дохід у виді заробітної плати ( а.с.29), зокрема, як вказав сам відповідач у розмірі близько 14 000,00 грн. щомісячно і не перебуває на обліку в Арбузинському секторі обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області. Тому вирішуючи питання про розмір частки, яку необхідно стягнути із відповідача на утримання його малолітньої дитини, суд ураховував наступне. Зокрема, розмір аліментів має бути необхідним і достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини ( ч.2 ст. 182 СК України). А відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789- ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Тож, суд виходить із інтересів дітей, зокрема, положень ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», яка гарантує кожній дитині право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За такого суд, контексті установлених обставин справи, у тому числі й визначених ч.1 ст. 182 СК України, суд приходить до висновку, що відповідач спроможний сплачувати аліменти на утримання дитини у розмірі ј частики його заробітку (доходу), а тому у цій частині позов підлягає задоволенню. Стосовно вимоги про стягнення коштів на утримання позивачки, то суд виходив із такого. Відповідно до ч.2 ст. 91 СК України жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої - четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу. У свою чергу, згідно ч.2 ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу ( ч.4 ст. 84 СК України). Проте, у цьому випадку, суд установи дійсний факт того, сторони не пребували у шлюбі, але проживали однією сім`єю, однак, на даний час їхня спільна дитина проживає разом з позивачкою, окремо від відповідача. А це дає позивачці право на утримання, незалежно від її матеріального стану і факту працевлаштування на підставі ч. 2 ст. 91 СК України, за правилом, що установлене, у тому числі й ч.ч.4 ст. 84 того ж Кодексу. При цьому, суд відхиляє доводи відповідача у частині причин його незгоди із утримання позивачки, оскільки вони, у світлі вказаного вище, є неспроможними свідчити на користь його заперечень і не мають будь - якого правового значення для вирішення даного питання у негативний для позивачки бік. Проте, визначаючи частку, яку необхідно стягнути з відповідача на утримання позивачки, суд ураховує, окрім стану його здоров`я і матеріального становища, й факт того, що позивачка отримує держану допомогу на дитину та допомогу, як малозабезпечена особа, що, саме по собі не впливає на право на утримання, однак, має значення для визначення частки, яка має бути стягнута на ці цілі, і вважає домріним і достатнім стягнути з відповідача на утримання [PERSON] 1/6 частку від усіх його видів заробітку (доходу). Крім цього, вимога про стягнення утримання на позивачку саме з дня пред`явлення позову не може бути задоволена, оскільки ч.1 ст. 191 СК України передбачає присудження аліментів від дня пред`явлення позову лише на дитину. Аналоічно суд вважає за необхідне застосувати й положення п.1 ч.1 ст. 430 СК України, тобто допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місць лише у частині стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Таким чином, стягнення платежів на утримання позивачки має відбуватись у загальному порядку - після набрання рішенням законної сили, оскільки положення ч.1 ст. 191 СК України не мають змогу бути застосовані відносно цієї вимоги. Щодо розподілу судових витрат На підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року № 3674-VI позивач звільнена від сплати судового збору за подання позову про стягнення аліментів, але враховуючи те, що при винесенні рішення суд імперативно вирішує питання розподілу судових витрат, згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, із урахуванням п.3 ч.1 ст. 176 ЦПК України щодо ціни позову, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840, 80 грн. З цих мотивів,

Outcome: partial