Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-30 00:00:00

В жовтні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про виселення, зняття з реєстрації. Позивач вказував на те, що згідно мирової угоди, затвердженої ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 червня 2014 року за ним визнано право власності на квартиру [ADDRESS]. Відповідачі за цією мировою угодою зобов'язані були протягом 30 днів з дати затвердження мирової угоди звільнити квартиру та знятися з реєстрації за вказаною адресою. Посилаючись на те, що відповідачі порушують умови мирової угоди в частині зняття з реєстрації та звільнення квартири, та до цього часу продовжують проживати в ній, просив суд виселити їх з квартири та зобов'язати СГІРФО Ленінського РВ ММУ МВС України у Миколаївській області зняти відповідачів з реєстрації з квартири [ADDRESS]. В судове засідання сторони не з'явилися. Про час і місце розгляду справи повідомлялися судом належним чином, заяви про розгляд справи за відсутності відповідача до суду не надходило. Від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Відповідно до вимог ч.5 ст. 74 ЦПК України у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Згідно ст.ст.224, 225 ЦПК України судом проводиться заочний розгляд справи. Вивчивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступного. Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 червня 2014 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки затверджено мирову угоду, за якою, окрім інших умов, право власності на квартиру [ADDRESS] визнано за [PERSON] Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 4 вересня 2014 року право приватної власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі мирової угоди від 25 червня 2014 року. Відповідно довідки Форми № 3, виданої ЖКП Миколаївської міської ради «Південь» від 4 вересня 2014 року в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] з 26 лютого 1988 року, його дружина [PERSON] з 9 лютого 1988 року, та їх діти [PERSON], [PERSON] Статтею 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод регламентується, що кожна особа фізична особа має право мирно володіти своїм майном, право власності набувається з підстав не заборонених законом, зокрема, правочинів. Добросовісний набувач набуває право власності на майно, навіть у тих випадках, коли воно відчужено особою, яка не мала на це права. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні, крім як у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового праву та інтересу. Відповідно до ст..317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з частиною 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.ст.386, 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира інші приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Глава 28 ЦК України визначає житло об'єктом права приватної власності. Згідно ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Статті 150, 156 ЖК України передбачають, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Виселення тимчасових мешканців, що проживають в квартирі без укладення договору найму, передбачено ст.ст. 98, 99 ЖК України. Оскільки позивач є новим власником спірної квартири, який не надавав згоди на проживання у ній відповідачів, а останні втратили право користування нерухомістю, у договірних відносинах з власником (позивачем) не перебувають, а тому вони підлягають виселенню з квартири як тимчасові мешканці за ст.. 98 ЖК України. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про виселення відповідачів з квартири [ADDRESS], яка належить позивачу на праві приватної власності є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Що стосується його вимог про зняття з реєстрації відповідачів за зазначеною адресою, такі вимоги є зайвими, оскільки виселення осіб є підставою для зняття їх з реєстрації.

Outcome: partial