Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-23 00:00:00

В вересні 2019 року до суду звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] , якій в подальшому уточнила, в якому просить суд визнати за нею право власності на гараж № [NUMBER] , що знаходиться по [ADDRESS] , площею 27,5 кв.м. В обґрунтування позову зазначає, що її чоловік [PERSON] та відповідач [PERSON] 03 січня 1989 року уклали договір купівлі-продажу, за умовами якого, останній продав її чоловіку гараж [ADDRESS] 3-му [ADDRESS] № [ADDRESS] (несьогоднішній [ADDRESS] . [INFO] її чоловік помер, після смерті якого відкрилась спадщина. Постановою приватного нотаріуса від 07.03.2019 року їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на гараж, оскільки вона не надала на його правовстановлюючих документів.. Позивач посилаючись на те, що оскільки її чоловік згідно договору-купівлі продажу набув право власності на гараж, але вона наданий час позбавлена можливості оформити свої права спадкування без звернення до суду, просить суд позов задовольнити. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, причини неявки не повідомив. Відзив на позовну заяву від відповідача до суду не надходив. Також до суду не надходили від відповідача заяви чи клопотання щодо розгляду справи. Представник позивача не заперечує щодо розгляду справи в заочному порядку. З огляду на вказане, суд з урахуванням положень ч. 1\~ст. 280, ст. 281 ЦПК України, вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина. Спадкоємцем після смерті [PERSON] є його дружина позивачка по справі [PERSON] /а.с.10,11/. Згідно постанови приватного нотаріуса Новоград-Волинського міського нотаріального округу Плюйко В. П. від 07.03.2019р. №388/01-16, позивачці [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на гараж, що знаходиться по 3-му [ADDRESS] /а.с.11/ Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно із частиною четвертою статті 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;\~\~2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Тобто, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~\~(03 серпня 2004 року) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частинами першою та другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність). Ураховуючи зазначене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію. Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції України від 23 лютого 2016 року № 8.4-35//18/1) (постанова\~Верховного Суду\~від 10.10.2018\~р.\~№ 557/1209/16-ц) Встановлено, що відповідачу [PERSON] згідно рішення виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради народних депутатів №239 від 18.05.1979 року виділено земельну ділянку для будівництва та обслуговування гаража по 3-му провулку [ADDRESS] , на якій він набув право власності в 1979 році на підставі технічного паспорту /а.с.6,7/. Встановлено, що 3.01.1989 року між спадкодавцем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено письмовий договір купівлі-продажу, згідно якого останній продав, а [PERSON] купив гараж шлакоблоковий по 3-му провулку Войкова, розміром 6Х4 /а.с.5/. Відповідно до рішення Новоград-Волинської міської ради №734 від 31.03.15 р. вулицю [ADDRESS] перейменовано на вулицю [ADDRESS] . Згідно законодавства, чинного на час укладання вищезазначеного договору, а саме ст.227 ЦК УРСР, нотаріальному посвідченню підлягали договори купівлі-продажу лише житлових будинків. Нотаріального посвідчення іншого нерухомого майна, зокрема гаражів, на той час законодавство не передбачало. Таким чином, враховуючи те, що оскільки відповідач [PERSON] набув право власності на гараж та 03.01.1989 року продав його спадкодавцю [PERSON] , і останній набув на нього право у встановленому на той час законом порядку, суд приходить до висновку, що [PERSON] мав право ним розпоряджатися на власний розсуд. Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що спірний гараж, який був придбаний спадкодавцем у 1989 році, є предметом спадкування та спадкоємець може заявляти вимоги щодо визнання за ним право власності. Отже, виходячи з встановлених обставин та зроблених висновків, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю. Також наявні підстави згідно ст. 141 ЦПК України для стягнення із відповідача понесених позивачем судових витрат у розмірі 776,08 грн.

Outcome: approved