Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-20 00:00:00

В грудні 2013 року Квартирно-експлуатаційний відділ м. Житомира (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), у якому просив стягнути в порядку регресу з [PERSON] кошти в сумі 20 760, 22 грн. та судові витрати. В обгрунтування позовних вимог зазначив, що 14.10.2009 року біля 13 год. 40 хв. в м. Житомирі на перехресті вулиць Котовського-Ватутіна сталося зіткнення автомобіля ДСУ, державний номер [NUMBER], під керуванням [PERSON], який рухався по вул. Ватутіна в напрямку вул. Київської з автомобілем ГАЗ-24, державний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON], який перебуває у трудових відносинах з Квартирно-експлуатаційним відділом м. Житомира. Внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, позивач поніс витрати в сумі 20 760, 22 грн. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позов визнав частково, через канцелярію суду подав письмові заперечення, у яких пояснив, що [PERSON] перебуває у трудових відносинах з позивачем. При прийомі [PERSON] на роботу водієм, між останнім та позивачем укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Однак, посада, яку займає [PERSON] не включена до Переліку №447/24 затвердженого постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24, а отже виходячи з вимог ст. 135-1 КЗпП України, позивач не мав права укладати з [PERSON] договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, в такому випадку договір не має юридичної сили. Тому не заперечував про стягнення з [PERSON] на користь позивача майнової шкоди в розмірі середньомісячного заробітку [PERSON], в решті позову просив відмовити. Суд, заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, в листопаді 2009 року сталося ДТП за участю автомобілів ГАЗ-24, державний номерний знак [NUMBER], що належить Квартирно-експлуатаційному відділу м. Житомира під керуванням [PERSON] та автомобіля ДЄУ, державний номерний знак [NUMBER], під керуванням водія [PERSON]. Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 06.03.2012 року позови [PERSON], [PERSON], [PERSON] до КЕВ м. Житомира про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено та стягнуто з КЕВ м. Житомира на користь [PERSON] 15 869,45 грн. матеріальної шкоди, 1000,00 грн. моральної шкоди, 480 грн. сплачених витрат на експертні послуги, 261,00 грн сплаченого державного мита та 120,00 грн. сплачених витрат за інформаційно-технічне забезпечення суду, на користь [PERSON] 1500,00 грн. моральної шкоди, на користь [PERSON] 115,72 грн. понесених матеріальних збитків на придбання медичних препаратів та 1500,00 грн. моральної шкоди (а.с.15-16). Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 30.10.2012 р. апеляційну скаргу КЕВ м. Житомир задоволено частково, рішення Корольовського районного суду від 06.03.2012 р. в частині часткового задоволення позову [PERSON] [PERSON] скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким в задоволені позову [PERSON], [PERSON] до КЕВ м. Житомир про відшкодування моральної, матеріальної шкоди відмовлено (а.с.13-14). Судом встановлено, що наказом Квартирно-експлуатаційному відділу м. Житомира від 19.07.2006 року №106 [PERSON] прийнято на посаду водія третього класу (а.с. 11). Крім того, 19.07.2006 року між Квартирно-експлуатаційним відділом м. Житомир в особі начальника КЕВ м. Житомира Гураленка А.М. та [PERSON] - водієм легкового автомобіля укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (а.с.17). Внаслідок ДТП, яка сталася з вини [PERSON], позивач поніс витрати в сумі 20 760,22 грн. (15 586,45 грн. матеріальної шкоди + 1000 грн. моральної шкоди + 480 грн. сплачених витрат за експертні послуги + 261 грн. сплаченого державного мита + 120 грн. витрат з інформаційно-технічне забезпечення суду + 271,33 грн. судового збору за апеляцію + 824,88 грн. витрат за авто технічну експертизу + 132,95 грн. судового збору за касацію + 1772,64 грн. виконавчого збору + 32,00 грн. витрат на проведення виконавчих) (а.с. 41-43, 45, 47, 48). Згідно ч. 1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Згідно ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Згідно з роз'ясненнями, викладеними в абз. З п. З постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації їх працівниками» за шкоду, заподіяну внаслідок порушення трудових обов'язків, працівник несе відповідальність перед підприємством (установою, організацією), з яким перебуває в трудових відносинах. За вимогами інших осіб, що ґрунтуються на неналежному виконанні працівником своїх трудових обов'язків (відшкодування шкоди їх майну, здоров'ю, виплаченої пенсії, допомоги по соціальному страхуванню та ін.), відповідає підприємство, перед яким винний працівник несе матеріальну відповідальність у порядку регресу за нормами трудового законодавства. Частиною 1 статті 130 КЗпП України передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. Частиною 2 даної статті встановлено, що при покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Відповідно до ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Відповідно до п. 1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Стаття 135-1 КЗпП України встановлює, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками, які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт затверджено постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24 (далі - Перелік № 447/24), яка діє на території України відповідно до постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 року № 1545-ХІІ «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу PCP». Цей перелік не підлягає розширеному тлумаченню. Договори про повну матеріальну відповідальність із працівниками, чиї посади (виконувані роботи) в зазначеному переліку не вказані, юридичної сили не мають. Пленум Верховного Суду України в п. 8 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29 грудня 1992 року № 14 роз'яснив, що розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП України), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі ст. 135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір, та чи був він укладений. За відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладено лише обмежену матеріальну відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. Крім того, правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах (справа №6-16цс12), яка є обов'язковою для всіх судів і суди зобов'язані привести свою практику у відповідність з цим рішенням (ст. 360-7 ЦПК України), Таким чином, відповідно до статті 135-1 КЗпП України, договір про повну матеріальну відповідальність може укладатися, якщо є одночасно три умови: досягнення працівником 18 років, наявність посади, яку працівник обіймає, або роботи, котрі він виконує, у Переліку № 447/24, виконання обов'язків згідно з посадою, а також роботи за фахом має бути безпосередньо пов'язане зі збереженням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням чи застосуванням в процесі виробництва довірених працівникові цінностей. Оскільки, посада водія, яку займає відповідач [PERSON] не включена до Переліку №447/24, та виходячи зі змісту вимог ст. 135-1 КЗпП України, договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 19.07.2006 року, який укладений між [PERSON] та позивачем не несе правових наслідків для стягнення з відповідача матеріальної допомоги в повному обсязі. Відповідно до довідки № 1658 від 03.04.2014 року наданої позивачем, [PERSON] працює на посаді водія з 19.07.2006 року по даний час та його середньомісячна заробітна плата за останні два місяці складає 1734,74 грн. 74 коп. (а.с. 65). У зв'язку із вищевикладеним, суд вважає, що позовні вимоги Квартирно-експлуатаційного відділу м. Житомира до [PERSON] про стягнення коштів в порядку регресу, підлягають частковому задоволенню, з урахуванням рішення про стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку в сумі 1734,74 грн. Згідно ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню на користь держави витрати по оплаті судового збору у розмірі 243 грн. 60 коп.

Outcome: partial