Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-26 00:00:00

В грудні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до Новопсковського районного суду Луганської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову зазначив, що 17.05.2013 року між КС «Імперіал ЛТД» та [PERSON] був укладений кредитний договір №284 нп, згідно якого позичальнику був наданий кредит у розмірі 2000,00 грн. 20.06.2013 року між КС «Імперіал ЛТД» та [PERSON] був укладений кредитний договір №323 нп, відповідно до якого позичальник отримала кредит у розмірі 1000,00 грн. Згідно умов зазначених договорів, які є ідентичними за змістом, кредитні кошті надавались відповідачу на умовах строковості, зворотності та цільового використання зі сплатою 70% річних від загальної суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом, строком на 12 фактичних місяців від дати отримання відповідачем кредиту до повного виконання зобов`язань. Позивач [PERSON] набув права вимоги до відповідача за вказаними кредитними договорамина підставі договору відступлення права вимоги, укладеного з КС «Імперіал ЛТД» 27.11.2018 року . Позичальник [PERSON] неналежним чином виконувала свої зобов`язання за кредитними договорами, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитним договором №284 нп у розмірі 9939,85 грн., за договором №323 нп у розмірі 4670,80, яку позивач просив стягнути з відповідача. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 01.03.2019 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження на 01.04.2019 року. Позивач та його представник до судового засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, представник позивача надав заяву, в якій просить справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач до судового засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, відзиви на позовну заяву не надала. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи на підставі наявних у справі доказів та без фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що між КС «Імперіал ЛТД» та [PERSON] були укладені кредитні договори, а саме: кредитний договір №284 нп від 17.05.2013 року та кредитний договір №323 нп від 20.06.2013 року, згідно яких [PERSON] отримала кредит на загальну суму 3000,00 грн. Кредитні договори були укладені на умовах строковості, зворотності, цільового використання, платності та забезпеченості. Плата за користування кредитом відповідно до п.3.1 цих договору становить 70 % річних від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Згідно п.2.1 договорів строк дії договору становить 12 фактичних місяців від дати отримання позичальником кредиту. Відповідно до п.2.3. договорів, відповідач [PERSON] зобов`язалася повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом до закінчення строку, визначеного п. 2.1. Договорів. На забезпечення виконання зобов`язань за вказаними кредитними договорами КС «Імперіал ЛТД» та [PERSON] уклали договори застави №284 нп від 17.05.2013 року та №323 нп від 20.06.2013 року, відповідно до яких [PERSON] передала в заставу рухоме майно, яке належить їй на праві власності. Згідно розрахунків заборгованості відповідач [PERSON] має заборгованість перед КС «Імперіал ЛТД» у загальному розмірі 14610,65 грн., з яких 9939,85 - сума заборгованості за кредитним договором №284 нп від 17.05.2013 року, 4670,80 грн. - сума заборгованості за кредитним договором№323 нп від 20.06.2013 року. 27.11.2018 року між КС «Імперіал ЛТД» та [PERSON] був укладений договір відступлення права вимоги, відповідно якого останній набув права вимоги та став кредитором за кредитними договорами №284 нп від 17.05.2013 року та №323 нп від 20.06.2013 року. Суд вважає, що позивач [PERSON] не має правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості на свою користь за кредитними договорами №284 нп від 17.05.2013 року та №323 нп від 20.06.2013 року, виходячи з наступного. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України). Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України). Статтею 1054 ЦК України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями в кредитних правовідносинах. Такими є банк або інша фінансова установа. Цей перелік є вичерпним. У пункті 1 частини першої статті 1 Закону України від 12 липня 2001 року № 2664-III «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» вказано, що фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг. З наведених норм права вбачається, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. Отже, відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11, який слід врахувати при застосуванні норми права відповідно до вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України. Таким чином, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, доказів, досліджених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки останній не наділений правом здійснювати фінансові операції відповідно до Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та, відповідно, не може бути кредитором за кредитними договорами №284 нп від 17.05.2013 року та №323 нп від 20.06.2013 року. Враховуючи, що позов не підлягає задоволенню, судові витрати у розмірі 704,80 грн. слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: dismissed