Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-06 00:00:00

Виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради, як орган опіки та піклування, звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON]про позбавлення батьківських прав. При цьому, орган опіки та піклування вказує на те, що батьками [PERSON] та [PERSON]є відповідачі, які ухиляються від виховання дитини та батьківських обов'язків і взагалі не проявляють батьківської турботи. Дитина з 31.10.2016 року перебуває на вихованні та утриманні в центрі соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справах дітей Білгород-Дністровської районної державної адміністрації, просили позбавити батьківських прав [PERSON] та [PERSON] відносно сина [PERSON], [INFO] та стягнути аліменти на користь державного закладу, в якому перебуватиме дитина на утримання [PERSON], [INFO] в розмірі 500 грн. щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Представник позивача - виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити позовні вимоги, проти винесення заочного рішення не заперечували. Відповідач - [PERSON]в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи був сповіщений належним чином, що підтверджується судовими повістками, які повернуті до суду з відміткою за збігом терміну зберігання Відповідачка - [PERSON] у судове засідання не з'явилась. про день слухання справи була сповіщена належним чином, що підтверджується судовими повістками, що повернуті до суду з відміткою за зазначеною адресою «не проживає». Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Згідно довідки Управління з питань надання адміністративних послуг від 25.09.2017 року за № 22/1280 [PERSON], [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, у зв'язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 169 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від позивача, ухвалив слухати справу за відсутності відповідача, що не з'явився, у порядку заочного розгляду справи. Прокурор Білгород-Дністровської міжрайонної прокуратури у судове засідання не з'явились, про день слухання справи були повідомлені належним чином, що підтверджується судовою розпискою, заяв про відкладення розгляду справи, або розгляду справи за їх відсутністю до суду не надходило, причини неявки суду не повідомили. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, уразі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Враховуючи, що відповідач був належним чином завчасно сповіщені про час і місце розгляду справи, і не з'явився в судове засідання, суд вважає за необхідне відповідно до ч.9 ст.76 ЦПК України розглянути справу у відсутності відповідача. Вивчивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]є батьками [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], видане відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Білгород-Дністровському Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області, актовий запис 262. Малолітній [PERSON], [INFO], з 31.10.2016 року перебуває на утриманні та вихованні в центрі соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справах дітей Білгород-Дністровської райдержадміністрації. З 01.11.2016 року [PERSON], [INFO], перебуває на обліку в службі у справах дітей Білгород-Дністровської міської ради як дитина, яка опинилася в складних життєвих обставинах, у зв'язку з ухиленням батьків від виконання батьківських обов'язків. З 16.11.2016 року [PERSON] та [PERSON] перебувають в міському центрі соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді на обліку сімей, які опинилися в складних життєвих обставинах, та під соціальним супроводом. Питання виконання [PERSON] та [PERSON] обов'язків щодо утримання та виховання сина [PERSON], [INFO], неодноразово розглядалося на засіданні координаційної ради служби у справах дітей. За результатами розгляду зазначеного питання, направлялися матеріали до Білгород-Дністровського ВП ГУНП України в Одеській області щодо притягнення [PERSON] та [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст. 184 КУпАП за невиконання батьківських обов'язків відносно малолітнього сина. [PERSON] та [PERSON] жодного разу не ініціювали питання повернення дитини на домашнє виховання, не створили житлово- побутові умови для його розвитку, виховання та проживання. [PERSON] та [PERSON] зарекомендували себе як такі, що не спроможні виконувати свої батьківські обов'язки. Вказане стало підставою для розгляду на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті міської ради питання щодо результату супроводу [PERSON] та [PERSON] та виконання ними батьківських обов'язків. Встановлено, що на даний час мати дітей [PERSON], [INFO], утримується в Чортківській УВП №26 на підставі ухвали слідчого судді Тернопільського міськрайсуду про обрання міри запобіжного заходу - тримання під вартою в рамках кримінального провадження за підозрою в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. З ст. 185 КК України. Батько дітей [PERSON] за місцем проживання зарекомендував себе з негативної строни. Неодноразово надходили скарги від жильців будинку, схильний до вживання наркотичних речовин, офіційно не працює. Згідно інформації від 07.12.2016 року №42/27548, [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 184 КУпАП. Згідно інформації КЗ «Білгород-Дністровська міськрайонна багатопрофільна лікарня» від 15.05.2017 року № 647, [PERSON], [INFO], у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога консультативно-діагностичної поліклініки на обліку не перебуває. Направлений 27.02.2017 року в примусовому порядку на стаціонарне лікування до обласної психіатричної лікарні №4 з діагнозом: Розлади психіки та поведінки внаслідок вживання психоактивних засобів. Висновком органу опіки та піклування від № 32/1418 від 31.05.2017 року, виконком Білгород-Дністровської міської ради, як орган опіки та піклування вважає доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] та [PERSON] відносно сина [PERSON], [INFO]. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків, і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Згідно із ст.3 «Конвенції про права дитини», прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року (набрала чинності для України 27.09.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Положеннями норм Сімейного кодексу України встановлено, що кожний із батьків зобов'язаний піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов'язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст. 150, 151, 152, 155 Сімейного кодексу України). Відповідно до ст.164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно із ст.165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Особа, позбавлена батьківських прав: втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов'язків щодо її виховання; перестає бути законним представником дитини; втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім'ям з дітьми; не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов'язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину (ст.166 Сімейного кодексу України). У відповідності до п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. За таких обставин, суд приходить до висновку про відповідність та доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] відносно сина [PERSON], [INFO]. Крім того, частиною 3 статті 166 Сімейного кодексу України визначено, що при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов'язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із статтею 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Закон покладає на батьків обов'язок щодо надання утримання своїм неповнолітнім дітям, тобто дітям, які не досягли 18 років. Обов'язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття. Такий обов'язок не припиняється і в тому випадку, коли діти набувають повну дієздатність до досягнення ними повноліття при укладанні шлюбу у випадку зниження їм шлюбного віку. Лише після досягнення повноліття діти втрачають право на утримання. У випадку невиконання батьками обов'язку утримувати неповнолітню дитину добровільно, аліменти можуть стягуватися за рішенням суду. При злісному ухиленні батьків від сплати аліментів вони підлягають притягненню до кримінальної відповідальності, відповідно до ст.164 Кримінального кодексу України. При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатного чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення (ч.1 ст.182 СК України). Так, при визначенні розміру аліментів, що стягуються з батьків на користь дитини, суд має враховувати стан здоров'я та матеріальне становище дитини. Зокрема, чим гірше стан здоров'я дитини, тим більше коштів на утримання вона потребує. При розгляді справи про стягнення аліментів при визначенні їх розміру, суд повинен враховувати також стан здоров'я та загальний матеріальний стан того з батьків дитини, з якого вони будуть стягуватися. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім'ї. Відповідно до ч.2 ст.182 Сімейного кодексу України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Дана норма однаково застосовується до всіх платників аліментів, незалежно від правових підстав їх праці (робота за трудовим договором, відповідно до вимог КЗпП, робота за контрактом за кордоном тощо). Зазначені положення передбачають мінімальний розмір аліментів на одну дитину відповідного віку, у той час як максимальний розмір аліментів закон не встановлює. Останній буде визначатися судом у кожному конкретному випадку, враховуючи як потреби самої дитини, так і можливості платника аліментів - матері або батька дитини. Статтею 183 Сімейного кодексу України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. У відповідності до ч.1 ст.184 Сімейного кодексу України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Дана норма передбачає можливість визначення судом в окремих випадках розміру аліментів на утримання дитини у твердій грошовій сумі, а не у частці від заробітку платника аліментів. Стягнення аліментів у твердій грошовій сумі є можливим за наявності певних обставин, що унеможливлюють сплату аліментів у частці від заробітку (доходу), приблизний перелік яких наводиться у частині 1 даної статті. Необхідність встановлення розміру аліментів у твердій грошовій сумі може виникнути за наявності у платника аліментів нерегулярного або мінливого доходу, або отримання частини доходу в натурі. У такому випадку стягнення аліментів на дитину у частці від доходу її матері або батька може призвести до істотної різниці у розмірі аліментів, які отримує дитина щомісяця, що у свою чергу негативно вплине на забезпечення дитини. Стягнення аліментів у твердій грошові сумі дозволяє забезпечити більшу стабільність щодо утримання дитини. Також доцільно стягувати аліменти у твердій грошовій сумі у випадку отримання платником аліментів заробітку або доходу повністю в натурі або в іноземній валюті, що можна віднести до інших обставин, які мають істотне значення, відповідно до змісту ч.1 даної статті. Положеннями ч.1 ст.191 Сімейного кодексу України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред'явлення позову. Згідно із положеннями Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік», з 01.01.2017 року по 30.04.2017 року прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років встановлений в розмірі 1 355 грн. (30 % = 406,50 грн.), а для дітей віком від 6 до 18 років - 1 689 грн. (30 % = 506,70 грн.). За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність стягнення щомісячно з [PERSON], [INFO], яка проживає за адресою [ADDRESS], ідентифікаційний код [NUMBER] та [PERSON], [INFO], який проживає за адресою: [ADDRESS], на користь законного представника дитини аліменти на утримання [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі у розмірі 500 грн., але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позовної заяви до повноліття дитини. Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У відповідності до п.2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» за № 14 від 18.12.2009 року, рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (ч.1 ст.213 ЦПК). Обґрунтованим визнається рішення, яке ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставин, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про обґрунтованість, правомірність та законність позовних вимог Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради, як органу опіки та піклування, у зв'язку з чим його позовна заява до [PERSON], [PERSON], третя особа - Білгород-Дністровська місцева прокуратура, Центр соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справах дітей Білгород-Дністровської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів підлягає задоволенню. Відповідно до ст.ст. 79, 88 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: approved