Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-02 00:00:00

В жовтні 2014 р. [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності. Свої вимоги мотивувала тим, що вона та відповідач [PERSON] проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 2004 р., що підтверджується відповідним рішенням суду. За час спільного проживання відповідачем [PERSON] було приватизовано квартиру [ADDRESS]. Оскільки право власності на дану квартиру було набуто відповідачем за час перебування у шлюбних відносинах з позивачкою, вона вважає, що має право на 1/2 частку в порядку розподілу спільного сумісного майна. Проте 22.05.2012 р. [PERSON] без відома та згоди позивачки продав квартиру її племіннику - [PERSON] Через що були порушені права позивача та вона вважає, що вказаний договір купівлі-продажу є недійсним. Посилаючись на вищевикладене, позивачка [PERSON] просить суд: визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 22.05.2012 р., посвідчений ПН ММНО [PERSON], реєстраційний № 1087, укладений між [PERSON] та [PERSON] - недійсним; визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] в порядку розподілу спільного сумісного майна; стягнути з відповідачів на її користь судові витрати. В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав. Представник відповідача [PERSON] вважав, що позов підлягає задоволенню, оскільки [PERSON] дійсно було від відповідача [PERSON] та нотаріуса прихована інформація щодо можливості порушення прав позивачки на зазначене нерухоме майно. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані докази, суд встановив наступне. [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01.04.2004 р. Відповідно до Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 01.07.2014 р. по справі № 2-о/489/125/2014 встановлено зазначений факт. Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло, без номера, виданого Управлінням з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради 31.01.2012 р., зареєстрованого в ММБТІ 15.02.2012 р. за № 19046 в книзі 111, відповідач [PERSON] набув право власності на кватиру [ADDRESS], в порядку приватизації державного житлового фонду. Відповідно до ст. 78 Сімейного кодексу України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу Згідно положень ст. 61 Сімейного кодексу України (в редакції від 14.10.2011) об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], які проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Відповідно до ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Всупереч вищезазначених вимог закону 22.05.2012 р. [PERSON] уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] При цьому відповідно до п. 1.3 вказаного договору купівлі-продажу продавець повідомляє, що в зареєстрованому шлюбі він не перебуває та з жінкою однією сім`єю не проживає, як на теперішній час так і на час набуття права власності на вказану квартиру, та те що квартира, що продається, є його особистою приватною власністю, і осіб, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на квартиру (її частку), у тому числі і відповідно до статей 65, 74, 97 Сімейного кодексу України, немає, про що нотаріусу була надана заява, належним чином оформлена, із змістом якої був ознайомлений покупець. Квартиру було продано за 204730 грн. За таких обставин відповідачем [PERSON] при укладенні вищезазначеного договору купівлі-продажу навмисне було надано недостовірні відомості про те, що в зареєстрованому шлюбі він не перебуває та з жінкою однією сім'єю не проживає. Відповідно до ст.ст. 202-204, 215 правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог зазначеного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, які є обов'язковими для виконання. У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не суперечити цьому Кодексу, іншим цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. У відповідності до ст. 628, 629 ЦК України договір є обов'язковим до виконання сторонами. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Як вбачається з матеріалів справи, в договорі купівлі-продажу квартири [ADDRESS] відповідачем [PERSON] було навмисне зазначено відомості, що не відповідають дійсності, та введено в оману покупця [PERSON] щодо майбутніх претензій з боку [PERSON] на частку майна. За таких обставин, відповідно до положень Сімейного кодексу України, спірна квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] та сторони мають рівні права щодо неї. Таким чином вимоги позивача щодо поділу спільної сумісної власності та визнання за нею права власності на 12 частку квартири підлягають задоволенню. Відповідно підстави у відповідача [PERSON] для укладення договору купівлі-продажу спірної квартири в цілому були відсутні, він мав права розпорядитись лише своєю часткою, яка складає 12 частину квартири. Недотримання вимог ст.362 ЦК України у разі продажу учасником спільної часткової власності своєї частки іншій особі не є підставою для визнання правочину недійсним. Враховуючи вищевикладене суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання договору недійсним підлягають задоволенню частково, в частині 12 частки квартири, яка є її власністю. При цьому необхідно стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] безпідставно отримані кошти за 12 частку квартири у розмірі 102 365 грн. На підставі ст.ст. 525, 526, 530, 628, 629 ЦК України,

Outcome: partial