Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-15 00:00:00

В грудні 2014 року [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом, який неодноразово уточнювала під час розгляду справи судом, та з урахуванням остаточних позовних вимог просила суд: стягнути солідарно з [PERSON] і [PERSON] на її користь суму боргу за договором позики в загальному розмірі 4 858 847,28 грн.; судові витрати покласти на відповідачів. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] надала [PERSON] позику в сумі 100 000,00 доларів США, про що останній власноруч написав розписку з підтвердженням як факту отримання вказаних грошей, так і зобов`язанням їм повернути в наступному порядку: лютий - 20 000,00 доларів США, березень - 20 000,00 доларів США, квітень - 20 000,00 доларів США, травень - 20 000,00 доларів США та червень - 20 000,00 доларів США. При цьому, позичаючи вказані грошові кошти, відповідач не приховував своєї мети її використання, яка, в свою чергу, полягала в необхідності погашення кредиту за договором №22/10-9161 від 12.11.20078 року, який отримала його дружина - [PERSON] в АТ «Банк регіонального розвитку», внесенні 60 500,00 грн. до статутного фонду ТОВ «Компанія «Софійський», зареєстрованого на доньку відповідачів, а також у придбанні квартири доньці та синові відповідачів. Тобто, на думку позивачки, договір позики, укладений [PERSON] у формі боргової розписки, також створює обов`язки й для його дружини - [PERSON] , адже сума одержаної позики в розмірі 100 000,00 доларів США була використана в інтересах сім`ї відповідачів. Разом з тим, позивачка зазначає, що незважаючи те, що вимогу про повернення боргу [PERSON] отримав ще 31.05.2013 року, станом на день розгляду даної справи відповідачі повернули їй лише 11 789,57 грн. запозичених коштів. За вказаних обставин, а також посилаючись на те, що, в силу вимог ч.2 ст. 1048 ЦК України, договір позики не є безпроцентним, позивачка просить солідарно стягнути з відповідачів на її користь суму позики та процентів за користування нею, яка відповідно до наведених у позовній заяві розрахунків становить 4 858 847,28 грн. Ухвалою від 19.12.2014 року відкрито провадження у цивільній справі за вказаним позовом. 02.02.2015 року до суду надійшла заява про збільшення позовних вимог. В судовому засіданні, яке відбулося 24.02.2015 року, суд, не виходячи до нарадчої кімнати, постановив ухвали, якими прийняв до розгляду заяву про збільшення позовних вимог та задовольнив клопотання про виклик та допит у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 30.03.2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 25.11.2015 року, позов [PERSON] до [PERSON] задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики в загальному розмірі 1854762,45 грн., а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 654,00 грн. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.10.2016 року рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 30.03.2015 року та ухвалу Апеляційного суду м.Києва від 25.11.2015 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою від 28.11.2016 року дану цивільну справу призначено до розгляду у судовому засіданні. В судовому засіданні, яке відбулося 08.02.2017 року, суд, не виходячи до нарадчої кімнати, постановив ухвали про прийняття до розгляду заяви позивачки про збільшення позовних вимог, а також відмову в задоволенні клопотання про виклик у судове засідання в якості свідка [PERSON] судовому засіданні, яке відбулося 03.05.2017 року, судом було задоволено клопотання представника позивачки про залучення до участі в справі в якості співвідповідача дружини відповідача - [PERSON] У судовому засіданні, яке відбулося 16.11.2017 року, судом було прийнято до розгляду позовну заяву в новій редакції. Ухвалою від 07.02.2018 року розгляд даної справи вирішено продовжити за правилами загального позовного провадження. 24.05.2018 року до суду надійшов відзив [PERSON] на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на безпідставність та недоведеність позовних вимог. Так, зокрема відповідач зазначає, що [PERSON] не позичав у позивачки жодних грошей, а наявна в матеріалах справи копія нібито його розписки про отримання позики не є належним та допустимим доказом на підтвердження заявлених позовних вимог. Ухвалою від 12.06.2018 року за клопотанням представника відповідачів позовну заяву було залишено без руху. 20.07.2018 року до суду надійшла відповідь позивачки на відзив [PERSON] , в якій вона зазначає, що розписка [PERSON] є достовірним та належним доказом наявності у відповідачів боргових зобов`язань перед нею. 14.08.2018 року до суду надійшла заява позивачки про збільшення позовних вимог. 26.10.2018 року до суду надійшли доповнення позивачки до відповіді на відзив. Ухвалою від 06.12.2018 року було закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні, яке відбулося 16.05.2019 року, суд, не виходячи до нарадчої кімнати, задовольнив клопотання представника [PERSON] про поновлення строку для подання додаткових доказів та долучив до матеріалів справи надані ним докази. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідач [PERSON] та представника відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні щодо задоволення позову заперечували, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Так, відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. При цьому, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічна правова позиція викладена й у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року по справі №6-50цс13. Як встановлено в судовому засіданні, між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно умов якого позивачка надала відповідачу позику в розмірі 100 000,00 доларів США, а відповідач прийняв на себе зобов`язання повернути вказану суму частинами - у період з лютого по червень по 20 000,00 доларів США щомісячно, що підтверджується розпискою відповідача, оригінал якої було оглянуто судом у судовому засіданні. Тобто, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики й розписка відповідача свідчить про його укладення відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України. При цьому, посилання сторони відповідачів на те, що [PERSON] не підписував вищевказану розписку судом оцінюються критично, адже вказані обставини не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами, зокрема висновком судової почеркознавчої експертизи. Також, суд зауважує, що, не зважаючи на роз`яснення прав та обов`язків, попередження про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, клопотань щодо призначення судової експертизи з вказаного питання в судовому засіданні стороною відповідачів не заявлялось. В свою чергу, у відповідності до вимог ч.ч.1, 2 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно з ч.2 ст. 533 ЦК України якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає до сплати у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Крім того, як передбачено ч.1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Звертаючись до суду з цим позовом, позивачка в обґрунтування періоду, за який, на її думку, з відповідачів підлягає до стягнення сума позики й процентів, посилалася на те, що, оскільки в розписці не було зазначено строку, на який надається позика, вказаний строк вважається таким, що настав після спливу 30 днів з дня отримання відповідачем вимог про повернення боргу (31.05.2013 року), а саме - з 01.07.2013 року. Так, дійсно, як вбачається зі змісту розписки, остання не містить строку повернення [PERSON] отриманої суми позики. Однак, з наявних в матеріалах справи документів, зокрема з роздруківок з сайту «Укрпошта», копії вимог про повернення боргу й копій рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлення, суд не може дійти висновку про безспірність отримання вимог про повернення боргу саме [PERSON] , адже, як вбачається, останні надсилалися йому не за адресою проживання, а за останнім відомим позивачці місцем його роботи. До того ж, обидва листа від 29.05.2013 року, які доставлені і вручені 31.05.2013 року кур`єрською доставкою, були адресовані ТОВ «Компанія «Софійський», а не особисто позичальникові. Натомість, враховуючи те, що рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 30.03.2015 року, ухваленим у справі №761/35931/14-ц про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики в загальному розмірі 1854762,45 грн., було отримано [PERSON] 03.07.2015 року, суд вважає, що з цієї дати відповідач отримав вимогу про повернення боргу, а тому позика мала б бути повернута ним протягом тридцяти днів від вказаної дати, а саме до 02.08.2015 року. Крім того, оскільки, як вбачається зі змісту розписки, розмір процентів за користування грошима у договорі позики не вказаний і цей договір не є безпроцентним в розумінні положень ч.2 ст. 1048 ЦК України, суд вважає, що позивачкою правомірно заявлено вимоги про стягнення процентів за користування позикою, виходячи з облікової ставки Національного банку України, але, з урахуванням вище встановлених обставин, з 02.08.2015 року. Як встановлено в судовому засіданні, станом на день розгляду справи, позивачці за вказаною розпискою було повернуто лише 11 789,57 грн., про що свідчать наявні в матеріалах справи виписки по надходженням по картці/рахунку 5457082260031518. Таким чином, виходячи з вище встановлених обставин справи, суд, перевіривши розрахунки позивачки, приходить до висновку, що загальний розмір заборгованості за договором позики за період з 02.08.2015 року по 13.08.2018 року з урахуванням процентів за користування позикою становить 4 057 508,03 грн. Разом з тим, щодо стягнення вказаної суми заборгованості в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] , слід зазначити наступне. Так, частина 4 ст. 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. В свою чергу, як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 03.05.2018 року по справі №639/7335/15-ц, тлумачення частини четвертої статті 65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім`ї. Аналогічний висновок зроблено і Верховним Судом України в постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13. Разом з тим, до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Також, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Звертаючись з даним позовом до суду, позивачка, в обґрунтування своїх вимог щодо солідарного стягнення з відповідачів, як подружжя, заборгованості за кредитним договором, вказувала, що сума отриманої [PERSON] позики була використана ним в інтересах сім`ї, а саме: на погашення кредиту за договором №22/10-9161 від 12.11.20078 року, який отримала [PERSON] в АТ «Банк регіонального розвитку», внесенні 60 500,00 грн. до статутного фонду ТОВ «Компанія «Софійський», зареєстрованого на доньку відповідачів, а також у придбанні квартири доньці та синові відповідачів. Однак, всупереч вищенаведених положень законодавства, будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували вищенаведені обставини, зокрема, як факт укладення договору [PERSON] в інтересах сім`ї, так і факт того, що гроші, одержані за договором, використані в інтересах сім`ї, матеріали справи не містять. Отже, оскільки в судовому засіданні знайшла своє підтвердження та обставина, що [PERSON] не виконав своїх зобов`язань за договором позики щодо повернення позивачці суми позики, а доказів щодо витрачання отриманої позики в інтересах сім`ї матеріали справи не містять, суд приходить до висновку, що саме з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає до стягнення заборгованість за договором позики за період з 02.08.2015 року по 13.08.2018 року з урахуванням процентів за користування позикою у розмірі 4 057 508,03 грн. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з [PERSON] на користь позивачки судові витрати по сплаті судового збору в сумі 8000,00 грн., а на користь держави - 810,00 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: partial