Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-18 00:00:00

В грудні 2010 року [PERSON] пред'явив позов до [PERSON], [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності та визнання права на частку. Свої вимоги мотивував тим, що 5 червня 1997 року між ним та [PERSON] було укладено шлюб. Спільне життя в них не склалося, шлюб було розірвано 16 червня 2000 року на підставі рішення суду. Під час перебування у шлюбі, 23 січня 1998 року [PERSON] та її син [PERSON] обміняли належну їм на праві спільної власності квартиру по [ADDRESS] на незакінчений будівництвом житловий будинок з надвірними спорудами по [ADDRESS] 46 % готовності. Позивач разом з відповідачами проживали в даному будинку однією сім'єю, вели спільне домашнє господарство, мали взаємні права та обов'язки, а оскільки будинок був недобудований, поетапно здійснювали його реконструкцію, добудову. Позивач також стверджував, що фактично домовленість про обмін будинку було досягнуто із його попереднім власником до оформлення цього обміну, реконструкція була розпочата раніше. При цьому, за твердженням позивача, перебудова будинку відбувалася за його кошти. Так, перебуваючи у шлюбі з відповідачкою [PERSON], з метою закупівлі необхідних будівельних матеріалів та проведення оплати праці будівельникам, позивач 25 жовтня 1997 року та 22 січня 1998 року продав дві належні йому на праві приватної власності квартири в [ADDRESS], та по [ADDRESS]. Отримані за продаж квартир кошти позивач вклав у реконструкцію будинку, яка проводилася до кінця 2012 року. Так, на виручені від продажу квартир кошти позивач оплатив роботи із підливки фундаменту, повної реконструкції першого поверху, перекриття бетонними плитами першого поверху, будівництво мансардного поверху, установки даху та покриття його шифером, установки віконних рам та дверних коробок, будівництво цегляного забору та інше. При цьому, оплата транспорту, техніки, закупівля будівельного матеріалу також проводилася за його рахунок з коштів, виручених за продаж двох квартир. Після розлучення будь-які будівельні роботи щодо реконструкції спірного будинку були припинені. Станом на момент винесення рішення про розлучення готовність будинку складала 59 %. Будинок ще на протязі двох з половиною років перебудовувався позивачем і на момент реєстрації розлучення його готовність складала 65 %. Станом на сьогоднішній день будинок є одноповерховою будівлею з мансардним поверхом, а ступінь його готовності складає 65 %. Загальна площа будинку збільшена у два рази до 115, 5 кв.м., а житлова - до 58, 2 кв.м. У зв'язку з цим, позивач просив визнати незавершений будівництвом житловий будинок з надвірними спорудами по [ADDRESS] об'єктом спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON], а також визнати за позивачем право власності на 1/3 частину спірного будинку. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 22 грудня 2014 року позов задоволено частково. Визнано незавершений будівництвом 65 % готовності житловий будинок з надвірними спорудами по [ADDRESS] об'єктом спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Визнано за [PERSON] право власності на 19 % готовності в незавершеному будівництвом 65 % готовності житловому будинку з надвірними спорудами по [ADDRESS]. В решті позову - відмовлено (Т.1, а.с.246-249). На це рішення відповідачі [PERSON] та [PERSON] подали апеляційну скаргу. Вказують на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, просять його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові. Апелянти стверджують, що судом не враховано ту обставину, що спірний об'єкт в експлуатацію не введено, а тому, на їх думку, визнати його об'єктом спільної сумісної власності, не можна. Щодо вимог [PERSON], заявлених до [PERSON], то апелянти вважають, що позивач пропустив строк позовної давності для їх пред'явлення до суду, з цих причин йому слід відмовити (Т.2, а.с.4-6). Колегія вислухала присутніх учасників процесу, дослідила зібрані у справі матеріали, а також матеріали судової справи № 2-58/10 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна, та прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав. Судом першої інстанції правильно встановлено, що позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] уклали шлюб 05 червня 1997 року. Реалізовуючи намір мати в шлюбі спільне житло позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] восени 1997 року вирішили придбати недобудований житловий будинок в м. Ужгороді з метою завершення його будівництва та проживання в ньому. З цією метою на початку жовтня 1997 року вони домовилися з [PERSON] про обмін належної [PERSON] квартири на належний [PERSON] незавершений будівництвом житловий будинок. У зв'язку зі смертю чоловіка [PERSON] юридично договір міни було укладено після оформлення її спадкових прав на будинок. Як пояснила [PERSON] подружжя [PERSON] у жовтні 1997 року поселилося у її будинку, а вона переїхала для проживання в квартиру [PERSON] Судом також встановлено, що 25 жовтня 1997 року з метою одержання коштів для продовження будівництва майбутньої спільної власності з [PERSON] позивач продав належну йому квартиру в [ADDRESS]. З цією ж метою він 22 січня 1998 року продав інше дошлюбне майно - належну йому квартиру в [ADDRESS]. В апеляційній скарзі відповідачі не оспорюють факту продажу позивачем вказаних квартир саме у зазначений період, а також тієї обставини, що кошти від такого продажу було вкладено позивачем у перебудову спірного будинку, а лише наголошують на тому, що і відповідачі вклали у цей об'єкт своє майно, оскільки належна їм квартира була відчужена (шляхом укладення договору міни). При цьому, відповідачі фактично оспорюють розмір частки у спірному майні, на яку може претендувати позивач (Т.2, а.с.4-5). 23 січня 1998 року згідно домовленості між сторонами (у тому числі позивачем) [PERSON] та [PERSON] уклали договір міни незавершеного будівництвом (46% готовності) житлового будинку по [ADDRESS] на квартиру по [ADDRESS], яка належала відповідачам. При цьому право власності на вказаний житловий будинок було зареєстровано на відповідачку [PERSON] та її неповнолітнього на той час сина від першого шлюбу [PERSON] Ці обставини стверджені свідоцтвом про шлюб, договорами купівлі-продажу квартир позивача, договором міни житлового будинку та квартир відповідачки, поясненнями позивача, показаннями свідка [PERSON] в судовому засідання від 28.04.2004 року у справі по поділ будинку, її власноручною заявою від 18.08.2004 року у цій же справі, довідками інвентарбюро. Копії цих документів наявні у матеріалах справи. Є також доведеним, що з жовтня 1997 року до фактичного припинення шлюбних відносин між позивачем та [PERSON] у 2001 році спірний будинок з 59 % готовності збільшився до 65 % готовності. У такому стані, як зазначено у висновку будівельно-технічної експертизи № 556 від 12.02.2010 року, цей будинок перебуває до теперішнього часу (на час проведення експертизи). Його ринкова вартість станом на 2010 рік становила 414 116,50 грн. Висновок експертизи міститься у матеріалах справи № 2-58/10 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна. Як правильно встановлено судом першої інстанції, у цей період ані дружина позивача, ані її неповнолітній син доходів не мали, участі у продовження будівництва спірного будинку не приймали. Отже, позивач збільшення вартості будинку на 19% здійснив за дошлюбні накопичення, тобто за кошти, одержані від продажу належних йому зазначених вище двох квартир в м. Ужгороді. Будь-які надбання позивачем у вказаний період часу, окрім будівництва спірного будинку, відсутні. Особисті витрати позивача у будівництві будинку в період з 1997 по 2001 роки становили 121 049,43 грн., що дорівнює 19% вартості цього об'єкта нерухомості, ринкова вартість якого станом на 2004- 2010 роки згідно висновків експерта № 145 та №566 складала 414 116,50 грн. Доказами особистої участі позивача належними йому коштами у будівництві спірного будинку є накладні та довідки про закупівлю будівельних матеріалів на його ім'я, квитанції до прибуткових касових ордерів, а також пояснення виконроба [PERSON] та сусіда [PERSON] про початок будівельних робіт, а також їх замовника та виконавця, тобто позивача. При цьому суд з посиланням на довідку Ужгородського ДП технічної інвентаризації від 23.05.2000 року та висновок будівельно-технічної експертизи №145 від 24.06.2004 року обґрунтовано відхилив доводи та докази відповідачки про те, що будинок збільшився у своїй вартості після фактичного припинення шлюбу з позивачем. На переконання колегії суддів, встановивши вказані обставини справи, суд першої інстанції вірно застосував до спірних правовідносин матеріальний закон. На час їх виникнення діяв Закон України «Про власність», ст.12 якого передбачала, що праця громадян є основою створення і примноження їх власності. Згідно ст.17 цього Закону майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Аналогічну позицію висловив Верховний Суд України у п.4 постанови Пленума №7 від 04 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», зазначивши, що коли будівництво велось в період шлюбу або за рахунок спільної праці членів сім'ї жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю. Як правильно констатував суд першої інстанції, позивач під час шлюбу з метою створення спільного майна продав дві належні йому до шлюбу квартири, а кошти вклав у будівництво спірного будинку. Після розірвання шлюбу позивач опинився без квартир, без коштів від їх реалізації та без права на частку у майні, яке він за ці кошти покращив. Враховуючи зазначені вище вимоги закону суд обґрунтовано визнав спірний будинок спільною власністю позивача та відповідачів. При цьому суд зберіг право відповідачів на 46'% незавершеного будівництвом житлового будинку, тобто на ту частку, яку вони мали в результаті обміну квартири на будинок, а за позивачем визнав право на 19% незавершеного будівництвом будинку (65 % готовності), враховуючи вкладені ним особисті кошти в будівництво будинку. Суд також правильно відхилив доводи відповідачки про застосування строків позовної давності, навівши вичерпні підстави прийнятого рішення у цьому питанні. Доводи апеляційної скарги щодо суті вирішеного спору до уваги прийняті бути не можуть. Тлумачення апелянтами п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» є помилковим. У цьому роз'ясненні Верховний Суд дав критерії відмінності спільної сумісної власності від спільної часткової власності громадян. Спірний будинок, придбаний відповідачами внаслідок обміну квартири, та покращення членом їх сім'ї в період шлюбу за власні кошти, є спільною сумісною власністю сторін спору. За змістом ст.105 ЦК України (ЦК УРСР від 18.07.1963 року в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) будівництво, яке у 1997-2001 роках здійснив позивач, могло визнаватись самовільним лише в судовому порядку за позовом виконкому місцевої Ради народних депутатів. Є доведеним, що Ужгородський міськвиконком таку судову справу щодо спірного будинку не ініціював. Враховуючи приписи ст.79 ЦК України ((ЦК УРСР від 18.07.1963 року в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) та ст.264 чинного ЦК строк позовної давності за вимогами [PERSON] про визнання права власності не сплив, адже він позов про поділ спірного будинку пред'явив 01.04.2003 року, провадження у цій справі (№2-1690/03) зупинено, а відповідачка [PERSON] у ній визнавала право [PERSON] на частину цього будинку, спір звівся до визначення розміру цієї частки. В той же час, колегія констатує, що третій абзац резолютивної частини оскаржуваного рішення містить неоднозначне розуміння природи права позивача, яке підлягає захисту, тому відповідно до положень ст.ст.309 та 316 ЦПК України апеляційним судом викладається у більш зрозумілій та доступній редакції, з врахуванням меж заявленого позову та вимог закону. Право позивача визначається виключно у процентному співвідношенні до існуючого об'єкта. Враховуючи наведене,

Outcome: partial