Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-18 00:00:00

В грудні 2017 року Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» звернулось до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON], про виселення з службового приміщення та втрату права користування жилим приміщення. Вказані вимоги обґрунтовані тим, що квартира [ADDRESS] відповідно до картотеки службового житла, була включена до числа службових приміщень розпорядженням №723 від 11.09.1986 року. Станом на сьогоднішній день спірна квартира не виключена із числа службових приміщень. [PERSON] (мати відповідача) працювала двірником-наглядачем. На підставі рішення виконкому Дніпровської райради від 22.09.1986 року №791 видано ордер №6060 від 19.11.1986 року на вселення у службову квартиру за адресою: [ADDRESS] [PERSON] та її дитини - [PERSON] Згодом [PERSON] та її донька - [PERSON] були зареєстровані за вищевказаною адресою. 16.02.1989 року [PERSON] була звільнена з роботи за власним бажанням відповідно до статті 38 КзпП України. Отже, з 16.02.1989 року трудові відносини між [PERSON] та підприємством, якій надало службове житло, були припинені. Однак, [PERSON] разом із дочкою не звільнила службове приміщення у добровільному порядку. [INFO] [PERSON] померла. Отже, [PERSON] відпрацювала двірником не 10 років, а лише 3 роки 4 місяці 30 днів, на момент смерті трудових відносин із КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» не мала. Оскільки дочка [PERSON] - [PERSON] ніякого відношення до вищезазначеної службової квартири не має, а також у трудових відносинах із підприємством не перебуває, останню необхідно виселити із службового житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] без надання іншого. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 07.12.2017 року було відкрито провадження у справі. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказана цивільна справа передана новому складу суду - головуючому Зотько Т.А. Оскільки, попереднім складом суду розгляд справи по суті не розпочинався, у відповідності до ч.12 ст.33 ЦПК України та згідно ухвали суду від 29.01.2018 року, суд прийшов до висновку щодо необхідності призначення по справі підготовчого засідання, з метою недопущення порушення прав сторін справі. В ході підготовчого провадження у справі відповідачем [PERSON] було подано суду зустрічну позовну заяву до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва», третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація,про визнання права безстрокового користування жилим приміщенням, яка була прийнята судом до спільного провадження з первісним позовом згідно ухвали суду, постановленої шляхом внесення до протоколу судового засідання. Подана до суду зустрічна позовна заява була вмотивована тим, що після звільнення з роботи, у період з 16.02.1989 року по 12.05.2017 року, [PERSON] та [PERSON] постійно проживали разом і вели спільне господарство, були членами однієї сім'ї та користувалися спірним службовими жилим приміщенням, додержувалися умов договору найму жилого приміщення, правил користування жилими приміщеннями, своєчасно вносили квартирну плату і плату за комунальні послуги. [INFO] [PERSON] померла. Після смерті матері [PERSON] продовжує мешкати в спірному службовому жилому приміщенні, є фактичним наймачем спірного службового жилого приміщення, дотримується правил користування жилими приміщеннями, добросовісно виконує обов'язки квартиронаймача, своєчасно вносить квартирну плату і плату за комунальні послуги, бережно ставитися до жилого приміщення і його обладнання, провадить за свій рахунок поточний ремонт займаного приміщення. Проте основним квартиронаймачем продовжує вважається [PERSON], на яку відкрито особовий рахунок № 073231. З метою переоформлення особового рахунку, укладання відповідних договорів про надання комунальних послуг та виключення спірного службового жилого приміщення з числа службових, [PERSON] звернулася до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» та Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, що підтверджується відповідними заявами від 05.10.2017 року. На звернення [PERSON] отримала відповіді від Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації - лист від 24.10.2017 року №102-102/1-1465-3459 та Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського район) м. Києва» - лист від 23.10.2017 року №46-343/2а з відмовою про виключення спірного службового жилого приміщення з числа службових та Припис про звільнення квартири від 25.10.2017 року. Крім того, представник [PERSON] адвокат Топчій П.І. також отримав відповідь від Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» - лист від 03.11.2017 року №46-4437 про те, що КП «Керуюча компанія» немає наміру і не буде звертатись до Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації з клопотанням про виключення спірного службового жилого приміщення з числа службових, оскільки потреба в наявності службового житла у підприємства не відпала, і [PERSON] не може бути визнано наймачем службової квартири. [PERSON] не звільнила спірне службове жиле приміщення, сплачує рахунки за комунальні послуги та інші належні платежі, фактично виконуючи вимоги, встановлені законодавством для сторін договору найму житлового приміщення, що підтверджується рахунками та платіжними документами. Таким чином, у період з листопада 1986 року до цього часу, [PERSON] постійно мешкає у спірному службовому приміщенні майже 32 роки.[PERSON] не може бути виселено з спірного службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у ст.124 ЖК УРСР, п. 34 Положення, як члена сім'ї померлого працівника [PERSON], якій було надано службове жиле приміщення, яка була пенсіонером по старості (за віком), з 08.04.1998 року перебувала на пенсії, їй була присвоєна 3 група інвалідності осіб, які постраждали внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС (1 категорії). [PERSON] належить до кола осіб, перелічених у ст. 125 ЖК УРСР, яку не може бути виселено з спірного службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення, зокрема, як члена сім'ї померлого працівника [PERSON], якій було надано спірне службове жиле приміщення. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11.06.2014 року у справі №754/1259/14-ц відмовлено в позові Комунального підприємства по утриманню житлового господарства «Житлорембудсервіс» Деснянського району м. Києва, про виселення [PERSON] з спірного службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення та втрату права користування житловим приміщенням, як члена сім'ї [PERSON], пенсіонера по старості (за віком). Зокрема, держава гарантує забезпечення постраждалих від Чорнобильської катастрофи жилими приміщеннями на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом України, іншими нормативно-правовими актами, зокрема відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян», які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». [PERSON] має статус постраждалої від Чорнобильської катастрофи та гарантовані державою компенсації та пільги щодо позачергового забезпечення жилою площею відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян», які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Відповідно до п.3 ч.1 ст.21 цього Закону особам, віднесеним до категорії 2, надаються зокрема такі гарантовані державою пільги: позачергове забезпечення жилою площею осіб, які потребують поліпшення житлових умов. [PERSON] не забезпечена іншим житлом. Спірне службове жиле приміщення є єдиним її житлом. [PERSON] перебуває на позачерговому квартирному обліку у Відділі обліку та розподілу житлової площі Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, категорія обліку: постраждала в зв'язку з аварією на ЧАЕС (2 категорія). Крім того, сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Вимоги, на які позовна давність не поширюється, встановлені ст.268 ЦК України, до яких не віднесено спірні правовідносини за первісним позовом. ЖК УРСР не містить окремих положень про строки позовної давності. ЖК УРСР не містить окремих положень про строки позовної давності, проте, як передбачено статтею 62 цього Кодексу, при розгляді спорів, що випливають з договору найму жилого приміщення, суд застосовує норми цивільного законодавства. Таким чином, оскільки право на звернення до суду з вимогами за первісним позовом виникло після звільнення [PERSON] з роботи, тобто з 16.02.1989 року, то трирічний строк позовної давності закінчився 16.02.1992 року. Пенсіонером по старості (за віком) [PERSON] стала з 08.04.1998 року. Таким чином, за первісним позовом строк позовної давності, встановлений гл.19 ЦК України, щодо вимоги про виселення [PERSON] із спірного службового жилого приміщення без надання іншого закінчився 16.02.1992 року. На час звернення з первісним позовом строк позовної давності було пропущено. Право на виселення [PERSON] з спірного службового жилого приміщення без надання іншого, втрачено. Таким чином, за первісним позовом пропущено строк позовної давності, встановлений гл.19 ЦК України, щодо вимоги про виселення [PERSON] з спірного службового жилого приміщення без надання іншого. У зв'язку з вищевикладеним позивач за зустрічним позовом просить: застосувати строк позовної давності до вимог за первісним позовом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» до [PERSON] про виселення з службового жилого приміщення квартири [ADDRESS] без надання іншого. Відмовити в первісному позові Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» до [PERSON] про виселення з службового жилого приміщення квартири [ADDRESS] без надання іншого. Задовольнити зустрічний позов та визнати за [PERSON], право безстрокового користування жилим приміщенням квартири [ADDRESS] до надання іншого жилого приміщення. 25.04.2018 року до суду надійшов Відзив представника позивача за первісним позовом, відповідно до якого останній просив відмовити [PERSON] в задоволенні зустрічного позову про визнання права безстрокового користування жилим приміщенням до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва», вказуючи на те, що позивачем за первісним позовом не було пропущено строк позовної давності та відсутні підстави для задоволення строків позовної давності. 08.05.2018 року до суду надійшла Відповідь на відзив представника позивача за зустрічним позовом, відповідно до якої вказував на те, що оскільки [PERSON] не перебуває у трудових відносинах з позивачем за первісним позовом, вона не відноситься до тих осіб, яких може бути виселено з службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення, які перелічені у п.п.1-6 ст. 125 ЖК УРСР. Крім того, при розгляді даної справи необхідно встановлювати статус службового спірного жилого приміщення, оскільки при зверненні з первісним позовом вимоги обґрунтовані тим, що спірна квартира включена до числа службових жилих приміщень розпорядженням №723 від 11.09.1986 року, яке відсутнє. Також наголошував на тому, що за первісним позовом позивачем пропущено строки позовної давності за вимогами про виселення [PERSON] зі спірного службового приміщення без надання іншого. У даному випадку просив застосувати строки позовної давності, що є підставою для відмови у позові. Крім цього зазначив обставини, аналогічні викладеним в зустрічному позові. Ухвалою суду від 28.08.2018 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті в судовому засіданні. У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом - Колісніченко А.О. повністю підтримала первісний позов, просила його задовольнити. Вказувала на те, що право користування службовим приміщенням члена сім'ї наймача є похідним від такого права останнього. Тобто, [PERSON] на даний час без будь-якої правової на те підстави користується спірною квартирою. Беручи до уваги дату встановлення [PERSON] на квартирний облік, а саме: 27.12.2017 року, після подачі позову до суду, твердження опонента у справі щодо того тривалого не вирішення питання поліпшення житлових умов відповідача не підтверджуються наданими доказами. Крім того, у даному випадку не має правових підстав для задоволення клопотання про застосування строків позовної давності в даних правовідносинах. Наголошувала на тому, що працівники Підприємства мусять роками стояти в черзі на отримання службового приміщення, в той час як [PERSON] проживає у спірній квартирі не маючи на це ніяких правових підстав, що порушує права працівників Підприємства на отримання службового житла, тим самим ставлячи працівників в нерівні та невигідні умови, що є недопустимим з точки зору законності. Просила відмовити у задоволенні зустрічного позову з підстав необґрунтованості та недоведеності належними та допустимими доказами. Представник відповідача за первісним позовом - адвокат Топчій П.І. в судовому засіданні просив задовольнити зустрічний позов. Вказував на те, що [PERSON] не може бути виселена із спірного житла без надання їй іншого, оскільки вона тривалий час проживає у цьому житлі (понад 32 років), виселення буде порушенням прав [PERSON] на житло, становитиме для неї надмірний тягар, у неї відсутнє інше житло та фінансова можливість його придбати, вона буде знята з реєстраційного обліку і квартирного обліку в Деснянській РДА, не є необхідним у демократичному суспільстві, і у випадку виселення, буде порушенням ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Крім того, суду необхідно застосувати строк позовної давності до вимог за первісним позовом з підстав викладених у заяві, поданій разом з зустрічним позовом. Вважає, що [PERSON] та її дочка [PERSON] могли бути виселені із службового житлового приміщення на підставі судового рішення у період з 16.02.1989 року по 08.04.1998 року, зокрема після звільнення [PERSON] з роботи за власним бажанням, до виходу її на пенсію за віком. Користуючись спірним житлом, ні [PERSON], ні її дочка [PERSON] не порушували прав власника на це житло і власник цього житла є територіальна громада м. Києва, в особі органу місцевого самоврядування - Київради, яка не зверталась з відповідним позовом. При цьому слід також зазначити, що КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» не є власником спірного житла і позивач не надав належних доказів на підтвердження повноважень діяти від імені та в інтересах власника спірного житла. В задоволенні первісного позову просив відмовити у повному обсязі. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Деснянської районної в м. Києві державної адміністрацї в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи. Вислухавши пояснення представника позивача за первісним позовом, представника відповідача за первісним позовом, ретельно вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що відповідно до Рішення Київської міської ради від 09.10.2014 року № 270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством в місті Києві» було створено комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» (а.с.5-8). Згідно із Розпорядженням Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації № 99 від 01.03.2016 року «Про закріплення на праві господарського відання за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» службового житла» квартира [ADDRESS] (як службова квартира) була передана з балансу КП по УЖГ «Житлорембудсервіс» Деснянського району м. Києва на баланс КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» (а.с.9-14). Порядок включення, виключення, облік, надання, вселення та виселення з службових приміщень встановлено ст. ст. 118, 121, 122, 123, 124, 125 ЖК України, Положенням про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській PCP» затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР «Про службові жилі приміщення» від 04.02.1988 року № 37. Згідно з ч.1 ст. 118 ЖК України та п. 3 Положення жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів за клопотанням адміністрації підприємства, установи, організації. Відповідно до п.5 Положення облік службових жилих приміщень здійснюється у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, яка прийняла рішення про включення жилого приміщення до числа службових та обліковуються в журналі обліку службових жилих приміщень. Рішенням виконавчого комітету Дніпровської районної ради народних депутатів від 01.09.1986 року №723 однокімнатну квартиру [ADDRESS] включено до числа службових житлових приміщень Дніпровського управління житлового господарства з дня прийняття будинків в експлуатацію (а.с.204, 205). Отже, матеріалами справи встановлено, що спірна квартира [ADDRESS] має статус службового жилого приміщення, що зокрема підтверджується вищевказаним Рішенням. Відповідно до ст. 121 ЖК України службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації. На підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення (стаття 122 ЖК України). Постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 року №37 «Про службові жилі приміщення» (із змінами і доповненнями) затверджено «Перелік категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення» та «Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР». Згідно п.16 «Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР», службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації, у віданні якої ці приміщення знаходяться, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, на території якої знаходиться відповідне підприємство, установа, організація. Відповідно до п. 21 цього Положення, на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер (додаток №2), який є єдиною підставою для вселення в надане службове жиле приміщення. Відповідно до п. 14 «Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР», службове жиле приміщення надається працівникові на всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним (а також на дружину (чоловіка) і неповнолітніх дітей, які проживають окремо від заявника в даному або в іншому населеному пункті), вказаних у пункті 9 цього Положення. Зокрема, з матеріалів справи убачається, що Рішенням виконавчого комітету Дніпровської районної ради народних депутатів від 22.09.1976 року №791 затверджено рішення про надання [PERSON], у складі сім'ї якої: вона та дочка [PERSON] службові житлові площі в будинку [ADDRESS], площею 17,5 кв.м., на шістнадцятому поверсі (а.с.227-230). На підставі рішення виконкому Дніпровської райради від 22.09.1986 року №791 видано ордер № 6060 від 19.11.1986 року на вселення у службову квартиру за адресою: [ADDRESS] - [PERSON], яка працювала двірником в ЖЕК-1018 на посаді двірника-наглядача та її дочки - [PERSON] (а.с.16). Таким чином, [PERSON] отримала право на вселення у спірне службове жиле приміщення на підставі ордера № 6060 від 19.11.1986 року, як член сім'ї працівника, якому було надано спірне службове жиле приміщення. Вказана квартира складається з однієї кімнати, площею 17,5 кв.м. Відповідно до копії трудової книжки [PERSON], вбачається, 17.09.1986 року [PERSON] була прийнята на роботу в ЖЕК - 1018 управління житлового господарства Дніпровського району м. Києва двірником-наглядачем. 01.10.986 року була переведена в ЖЕК - 1021, 01.10.1987 року переведена в ЖЕК - 1022, 02.19.1988 року прийнята на роботу двірником-наглядачем будинку в ЖЕК - 1310 управління житлового господарства Ватутінського району м. Києва в порядку переводу з управління житлового господарства Дніпровського району м. Києва. 16.02.1989 року [PERSON] була звільнена з роботи за власним бажанням відповідно до статті 38 КЗпП України (а.с.68,69,- зворот). Сторонами про справі не заперечувався той факт, що після звільнення з роботи [PERSON] і до моменту її смерті, вона та її дочка [PERSON] постійно проживали разом і вели спільне господарство, були членами однієї сім'ї та користувалися спірним службовими жилими приміщеннями, додержувалися умов договору найму жилого приміщення, правил користування жилими приміщеннями, своєчасно вносили квартирну плату і плату за комунальні послуги. Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства «Житлорембудсервіс» Деснянського району м. Києва зверталось в суд з позовом до [PERSON] та [PERSON], про виселення з службового приміщення та втрату права користування житловим приміщенням (справа № 754/1259/14-ц). Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11.06.2014 року у справі №754/1259/14-ц відмовлено в позові Комунального підприємства по утриманню житлового господарства «Житлорембудсервіс» Деснянського району м. Києва, про виселення [PERSON] з спірного службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення та втрату права користування житловим приміщенням, як члена сім'ї [PERSON], пенсіонера по старості (за віком) (а.с.72,73). Вказаним рішенням було встановлено, що [PERSON] є пенсіонером за віком, з 08.04.1998 року перебуває на пенсії, їй присвоєна 3 група інвалідності осіб, які постраждали внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС (1 категорії), надання іншого житла в порядку ст.125 ЖК УРСР їй не пропонувалося. [INFO], [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.18). Вбачається, що за життя [PERSON] отримала Посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (Категорія 1) серія [NUMBER] від 29.01.1998 року (а.с.63), Вкладку [NUMBER] від 29.01.1998 року до цього посвідчення (а.с.64), була визнана інвалідом 3 групи, що постраждала внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС, з 24.12.1997 року, довічно, що підтверджується Посвідченням серії [NUMBER] (а.с.65). [PERSON] у свою чергу отримала Посвідчення громадянки, яка евакуйована із зони відчуження у 1986 році (Категорія 2) серія [NUMBER] від 10.01.1995 року (а.с.56). Статтею 29 ЦК України, встановлено, що місцем проживання фізичної особи є приміщення у відповідному населеному пункті, де фізична особа проживає постійно, переважно чи тимчасово. За місцем проживання проводиться реєстрація громадян, що є підставою для припущення про проживання особи в зазначеному будинку, квартирі. Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи Відділу з питань реєстрації місця проживання Деснянської РДА від 06.12.2017 року [PERSON], [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 14.06.1988 року по теперішній час (а.с.57). Згідно довідки Відділу обліку та розподілу житлової площі Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації №1223 від 28.12.2017 року вбачається, що [PERSON] перебуває на позачерговому квартирному обліку у Відділі обліку та розподілу житлової площі Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, категорія обліку: постраждала в зв'язку з аварією на ЧАЕС (2 категорія), облікова справа № 25064 (а.с.62). Сторонами по справі не заперечувався той факт, що після смерті матері [PERSON] продовжує мешкати в спірному службовому жилому приміщенні, є фактичним наймачем спірного службового жилого приміщення, дотримується правил користування жилими приміщеннями, добросовісно виконує обов'язки квартиронаймача, своєчасно вносить квартирну плату і плату за комунальні послуги. Проте основним квартиронаймачем продовжує вважається [PERSON], на яку і відкрито особовий рахунок № 073231. 25.10.2017 року [PERSON] Комунальним підприємством «Керуюча компанія» Житлово-експлуатаційна дільниця №310 було направлено припис з вимогою звільнити службове житло, у зв'язку з безпідставним його заняттям (а.с.19). 26.10.2017 року вказаний припис було передано сусідкою з квартири № 94 [PERSON] для ознайомлення, у зв'язку з тим, що відповідач була відсутня за адресою: [ADDRESS], про що складений відповідний акт від 27.10.2017 року (а.с.21). Згідно акту від 26.10.2017 року, складеному працівниками ЖЕД - 310 КП «Керуюча компанія», відповідач - [PERSON] житлове приміщення не звільнила і надалі проживає у службовій квартирі, про що свідчать сусіди (а.с.20). З метою переоформлення особового рахунку, укладання відповідних договорів про надання комунальних послуг та виключення спірного службового жилого приміщення з числа службових, [PERSON] звернулася до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» та Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, що підтверджується відповідними письмовими заявами від 05.10.2017 року (а.с.74-76). На вказані звернення [PERSON] отримала відповіді від Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, лист від 24.10.2017 року №102-102/1-1465-3459 та Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського район) м. Києва», лист від 23.10.2017 року №46-343/2а з відмовою про виключення спірного службового жилого приміщення з числа службових та Припис про звільнення квартири від 25.10.2017 року (а.с.77,78). Крім того, представник [PERSON] адвокат Топчій\~П.І. також отримав відповідь від Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва», лист від 03.11.2017 року №46-4437 про те, що КП «Керуюча компанія» немає наміру і не буде звертатись до Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації з клопотанням про виключення спірного службового жилого приміщення з числа службових, оскільки потреба в наявності службового житла у підприємства не відпала, і [PERSON] не може бути визнано наймачем службової квартири (а.с.92). Наразі [PERSON] не звільнила спірне службове жиле приміщення, сплачує рахунки за комунальні послуги та інші належні платежі, фактично виконуючи вимоги, встановлені законодавством для сторін договору найму житлового приміщення, що підтверджується копіями рахунків та платіжними документами (а.с.79-89). Таким чином вбачається, що у період з листопада 1986 року до цього часу, [PERSON] постійно мешкає у спірному службовому приміщенні. В первісних позовних вимога позивач наголошує на тому, що з 16.02.1989 року трудові відносини між [PERSON] та підприємством, яке надало службове житло, були припинені. Однак, [PERSON] разом із дочкою не звільнила службове приміщення у добровільному порядку. [INFO] [PERSON] померла. [PERSON] відпрацювала двірником не 10 років, а лише 3 роки 4 місяці 30 днів, на момент смерті трудових відносин із КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» не мала. Оскільки дочка [PERSON] - [PERSON] ніякого відношення до вищезазначеної службової квартири не має, а також у трудових відносинах із підприємством не перебуває, останню необхідно виселити із службового житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] без надання іншого. Так, дійсно з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] жодних трудових відносин з позивачем не має, оскільки у період з 25.12.2013 року по 01.06.2016 рік працювала підсобним працівником в Дошкільному навчальному закладі №015 «Едельвейс». З 01.06.2016 року по теперішній час [PERSON] працює кухарем в Дошкільному навчальному закладі №115 Оболонського району м. Києва (а.с.61). Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Відповідно до цього положення гарантується не тільки свобода його придбання, але й можливість його вільного користування, його недоторканість, недопущення примусового позбавлення, не інакше, як на підставі і за рішенням суду. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р. У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв'язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63). Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Згідно із ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Статтею 816 ЦК України передбачено, що особи, які проживають разом із наймачем, набувають рівних з наймачем прав та обов'язків щодо користування житлом. Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно із п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року із змінами, внесеними згідно з постановами Пленуму Верховного Суду України № 2 від 10.03.1989 року, № 13 від 25.12.1992 року, № 15 від 25.05.1998 року, «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України», вирішуючи спори про право користування житловою площею осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи прописані вони в даному житловому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування житловим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 01.11.1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування житловим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Крім того, відповідно до роз'яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про виселення із службових жилих приміщень необхідно встановлювати, чи віднесено спірне жиле приміщення до службових. При цьому слід виходити з того, що приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду вважаються службовими з часу винесення рішення виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті ради про включення їх до числа службових. Статтею 109 ЖК України передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Відповідно до ст. 124 ЖК України робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Згідно статті 125 ЖК України без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім'ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; осіб з інвалідністю внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання I і II груп, осіб з інвалідністю I і II груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України. Як вбачається з матеріалів справи та підтверджено належними доказами [PERSON] у встановленому законом порядку, як член сім'ї працівника, якому на підставі ордера № 6060 від 19.11.1986 року було надано спірне службове жиле приміщення, вселилася та набула право користування ним, досить тривалий час, а саме з 1986 року користується ним. Таким чином, на думку суду [PERSON] належить до кола осіб, перелічених у ст. 125 ЖК України, яку не може бути виселено з спірного службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення, зокрема, як члена сім'ї померлого працівника [PERSON], якій було надано спірне службове жиле приміщення. Даний факт знайшов своє підтвердження під час розгляду справи та був доведений належними доказами. Наразі [PERSON] працює та мешкає у м. Києві, іншим житлом не забезпечена, є особою, що перебуває на квартирному обліку. Крім того, факт постійного проживання [PERSON] у спірній службовій квартирі не заперечувався стороною позивача за первісним позовом. На думку суду виселення [PERSON] зі службового житла становитиме надмірний тягар, оскільки у неї відсутнє інше житло та фінансова можливість його придбати. Крім того, судом не було встановлено фактів, які б свідчили про явну потребу суспільства у житлі, що має звільнити відповідач, та чи буде відповідати це виселення вимогам закону, ураховуючи наведені доводи відповідача за первісним позовом. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що у задоволенні первісного позову слід відмовити. Розглядаючи зустрічні позовні вимоги та доводи представника [PERSON] - адвоката Топчій П.І. про відмову у задоволенні позову у зв'язку з застосуванням строку позовної давності, то суд не приймає їх до уваги, зважаючи на наступне. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Згідно з висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеним у постанові від 06.03.2018 року у справі №607/15489/15-ц, позовна давність до вимог за негаторним позовом не застосовується, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі, а тому цей позов може бути пред'явлений власником майна протягом всього часу, поки триває порушення (пункт 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»). Допоки особа є володільцем нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред'явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення (така правова позиція міститься в постанові Великої Палати ВСУ від 04.07.2018 року у справі №653/1096/16-ц). З моменту, коли перестали існувати правові підстави для користування службовим житлом, особа, якій воно було надане, володіє ним незаконно, і володільцем нерухомого майна має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном шляхом виселення. Отже, позов про виселення є негаторним. Враховуючи викладене, в даному випадку не має правових підстав для задоволення клопотання відповідача про застосування строків позовної давності. Щодо позовних вимог про визнання за [PERSON], права на безстрокове користування жилим приміщенням квартири [ADDRESS] до надання іншого жилого приміщення, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання охоронюваних законом її прав, свобод чи інтересів. Конституційним Судом України у Рішенні від 01.12.2004 року №18-рп/2004 надано тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. В силу ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ч. 2 зазначеної статті, до них, зокрема, належить визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Невизнання цивільного права полягає в пасивному запереченні наявності у особи суб'єктивного цивільного права, зокрема, на майно, на право користування майном, на спадкування, на частину в загальному майні, яке безпосередньо не спричиняє шкоду суб'єктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі носія суб'єктивного права. Водночас тут відсутнє звернення інших осіб до юрисдикційних органів про відсутність у особи цивільного права. Оспорювання суб'єктивного цивільного права відображає такий стан правовідносин, коли суб'єктивне цивільне право заперечується в юрисдикційному органі (суді). Позов про визнання права подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують належність їй права. Тобто метою подання цього позову є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб'єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання діям з боку третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог [PERSON] щодо визнання за нею права на безстрокове користування жилим приміщенням до надання іншого жилого приміщення, зважаючи на те, що судом у задоволенні первісного позову про її виселення з службового приміщення та втрату права користування жилим приміщеннявідмовлено, що на думку суду не позбавляє наразі її права на користування житлом. А умова щодо безстроковості користування жилим приміщенням квартирою №93 по вул. Ніколаєва, 17 у м. Києві до надання іншого жилого приміщення на думку суду є передчасною та вимогою на майбутнє. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Підводячи підсумок суд зазначає, що як первісний позов Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» до [PERSON], про виселення з службового приміщення та втрату права користування жилим приміщеннятак і зустрічний позов [PERSON] до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва», 3-особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація,про визнання права безстрокового користування жилим приміщенням, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи у зв'язку з чим у їх задоволенні слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно пункту 1 ч. 3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. У відповідності до вимог ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов'язані із розглядом справи, у разі відмові у позові покладаються на позивача. Оскільки у задоволенні первісного позову відмовлено, судові витрати, пов'язані з розглядом справи, не підлягають стягненню з відповідача. Зокрема, позивач при зверненні до суду із зустрічним позовом була звільнена від сплати судового збору на підставі п. 5 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Крім того, оскільки у задоволенні зустрічного позову також відмовлено повністю, відсутні підстави для стягнення судових витрат на правничу допомогу. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed