Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-28 00:00:00

В жовтні 2014 року [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою, в якій просив: скасувати рішення виконавчого комітету Вербівської сільської ради Ружинського району від 09.01.1999 року, яким громадянці [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,24 га; визнати недійсним договір дарування від 07.05.2002 року, згідно якого [PERSON] подарувала [PERSON] жилий будинок та земельну ділянку по вул. Загребля,10 в с.Трубіївка Ружинського району; на підставі ст.238 ч.3 ЦК України визнати недійсним доручення від 19.10.2001 року, відповідно до якого [PERSON] уповноважила [PERSON] управляти та розпоряджатися усім належним їй майном та на підставі якого 07.05.2002 року [PERSON] уклав договір дарування, згідно з яким [PERSON] подарувала [PERSON] жилий будинок та приватизовану земельну ділянку розміром 0.2439 га, що знаходяться по вул.Загребля ,10 Ружинського району Житомирської області. Позовні вимоги в частині скасування рішення Вербівської сільської ради від 09.01.1999 року мотивовано протиправністю рішення виконавчого комітету Вербівської сільської ради від 09.01.1999, яким громадянці [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,24 га, оскільки на підставі вказаного рішення [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку із збільшеною площею, у зв'язку з чим позивач не може приватизувати земельну ділянку для будівництва та обслуговування належного йому будинку у бажаному розмірі. В обґрунтування позову в частині визнання недійсним доручення на право управляти та розпоряджатися майном зазначив, що про існування договору дарування дізнався у серпні 2010 року. При видачі доручення [PERSON] і укладенні договору [PERSON] не могла усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, пояснивши, що його батько [PERSON] та мати [PERSON] постійно проживали в [INFO]. При житті батько [PERSON]П одержав спадщину по заповіту на 1/2 частку від свого батька [PERSON]. 23 квітня 2000 року батько [PERSON] Г1.П. помер. При житті його батьки спільно з [PERSON] та [PERSON] користувалися житловим будинком та погосподарськими спорудами, а саме: гаражем, погрібом, кухнею та земельною ділянкою. Так як ця земельна ділянка належала всьому двору, ніяких спорів стосовно користування нею у вищевказаних осіб не виникало. Коли всі померли, то стали виникати спори у звязку з тим, що донька [PERSON]П - [PERSON], відповідачка по справі, не відомо як, стала власницею спадщини померлих [PERSON]П і [PERSON]. Так в серпні місяці 2010 року [PERSON] заявила, що [PERSON] при житті подарувала їй все своє майно, а саме житловий будинок з прибудовами, та земельну ділянку належну їй на підставі державного акту. З того часу йому стало відомо про договір дарування. Позивач неодноразово звертався до Вербівської сільської ради с. Вербівка Ружинського району про приватизацію земельної ділянки та видачі йому як спадкоємцю по закону на земельну частку Державного акту, із земель які належать Вербівській сельській раді. Під час виготовлення технічної документації для приватизації земельної ділянки було встановлено, що загальна площа землекористування відповідно Державного акта становить - 0,7313 га, а в дійсності в натурі, згідно польових обмірів виявлено всього 39,6 га тобто на 19,8 м більше. В результаті площі земельних ділянок [PERSON] [PERSON]П і [PERSON] завищені близько на 0,05 га кожному.Разом з тим позивачу тільки тепер стало відомо, що є договір дарування від 07.05.2002 року складений Ружинською державною нотаріальною конторою та зареєстрований у книзі нотаріальних дій за №829, відповідно до якого дарувальник [PERSON] подарувала, а обдарована [PERSON] прийняла у дар житловий будинок з господарськими спорудами та всю земельну ділянку, яка знаходиться за адресою с.Трубіївка Ружинського району Житомирської області вул..3агребля, 12, поскільки в договір дарування включено земельну ділянку, яка на лежала дарувальнику [PERSON] у збільшеному ро-змірі, чим в дійсності. Крім того при складанні договору дарування [PERSON] знаходи-лася на лікуванні психіатричній неврологічній лікарні у м. Києві вул.Фрунзе 103 тобто на мо-мент укладання договору не могла усвідомлювати значення своїх дій, та керувати ними, оскі-льки перед цим вона заповіла свою частку позивачу. Крім того зазначив, що [PERSON] запо-вітом від 17.05.2001 року заповіла своє майно позивачу, при цьому усвідомлюючи значення своїх дій. У судовому засіданні представник відповідачів [PERSON] і співвідповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав повністю, не заперечуючи, що дійсно існує договір дарування від 07.05.2002 року, складений Ружинською державною нотаріальною конторою та зареєстрований у книзі нотаріальних дій за №829, відповідно до якого дарувальник [PERSON] подарила, а обдарована [PERSON] прийняла у дар житловий будинок з господарськими спорудами та всю земельну ділянку, яка знаходиться за адресою с.Трубіївка Ружинського району Житомирської області вул.Загребля, 12, але на момент укладання даного договору [PERSON] не була присутня, оскільки 19.10.2001 року дорученням посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу уповноважила [PERSON] управляти та розпоряджатися її майном, також з правом дарувати. Крім того і на момент укладання доручення і на момент укладання дарування [PERSON] в силу свого престарілого віку часто хворіла, але могла усвідомлювати значення своїх дій та керуватися ними. Представник відповідача - Вербівської сільської ради Ружинського району Житомирської області стосовно позовних вимог не заперечив, але дати пояснення стосовно того, чому державний акт на земельну ділянку був наданий тільки [PERSON] та чому її розміри збільшились пояснити не зміг, в подальшому подав до суду заяву в якій просив розгляд справи проводити у його відсутність. Відділ Держземагенства у Ружинському районі направив до суду заяву, в якій просив роз-глядати справу у відсутність представника відділу Держземагенства. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити на підставі наступного. Вимога про скасування рішення виконавчого комітету Вербівської сільської ради Ружин-ського району від 09.01.1999 року безпідставна. Відповідно до ст.30 цього Кодексу, який був чинним на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] і [PERSON], при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених ст.67 цього кодексу, право власності або право користування земельною ділянкою. Відповідно до ч. 10 ст. 118 Земельного кодексу України рішення про передачу земельної ділянки у власність громадян (безоплатну приватизацію земельних ділянок) приймає відповідна рада. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (ч.1 ст.126 ЗК України). Як зазначено у п.1.4 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах №43 від 04.05.1999 року, державний акт на право власності на земельну ділянку видається на підставі рішення відповідної ради. Рішенням виконавчого комітету Вербівської сільської ради Ружинського району « Про пе-редачу у приватну власність громадянам земельних ділянок» від 09.01.1999 року земельні ді-лянки передано у приватну власність [PERSON] і [PERSON] Павлів-ні, які ніяким чином не порушують права та інтереси [PERSON]. Як роз'яснено у п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (із наступними змінами), судам підсудні справи за заявами про визнання недійсною відмови у розгляді заяв громадян про безоплатну передачу у власність (приватизацію) земельних ділянок. До компетенції суду не входить вирішення питань щодо приватизації земельних ділянок і зобов'язання органів місцевого самоврядування до прийняття певних рішень з цих питань. Відмова такого органу у передачі земельної ділянки у власність може бути оскаржена в порядку адміністративного судочинства. Оскільки [PERSON] не надав суду доказів про відмову Вербівською сільською радою у розгяді заяви про безоплатну передачу у власність (приватизацію) земельної ділянки, а тому підстави для задоволення позову до Вербівської сільської ради Ружинського району) відсутні. З оглянутого в судовому засіданні договору дарування від 07.05.2002 року вбачається, що даний договір дарування був підписаний від імені [PERSON] на підставі виданого нею та нотаріально посвідченого доручення [PERSON] В цьому дорученні від 19.10.2001 року зазначено, що [PERSON] уповноважила [PERSON] на укладання від її імені будь-яких правочинів щодо надежного їй майна, в тому числі і на укладання договорів дарування (а.с.198). Таким чином, [PERSON] висловила своє волевиявлення щодо відчуження належного їй майна саме при підписанні вказаного доручення. З оглянутого в судовому засіданні доручення від 19.10.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON]А.( а.с.199) видно, що [PERSON] надала [PERSON] повноваження на управління та розпорядження всім належним їй майном строком на три роки. 15.02.2003 року [PERSON] померла (а.с.178, справа № 2-54/2011). Представник позивача зазначає, що доручення видане на імя [PERSON] повинно бути визнано недійсним на підставі ст.238 ч.3 ЦК України. Однак, Цивільний Кодекс України набрав чинності з 1 січня 2004 року, тобто, після посвідчення вказаного доручення. Відповідно до ст.62 ЦК Української РСР (в редакції 1963 р.) угода, укладена однією особою (представником) від імені другої особи (яку представляють) в силу повноваження, що грунтується на довіреності, законі або адміністративному акті, безпосередньо створює, змінює і припиняє цивільні права і обов'язки особи, яку представляють.Повноваження можуть також випливати з обстановки, в якій дієпредставник (продавець в роздрібній торгівлі, касир тощо). Представник не може укладати угоди від імені особи, яку він представляє, ні у відношенні себе особисто, ні у відношенні другої особи, представником якої він одночасно є. Не допускається укладення через представника угоди, яка за своїм характером може бути укладена лише особисто, а так само інших угод, зазначених у законі. Однак, на думку суду, на момент укладання договору дарування такі підстави були відсутні, оскільки [PERSON] не укладав угоди ні у відношенні себе особисто, ні у відношенні другої особи, представником якої він одночасно є. З огляду на те, що рішенням Колегією суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області від 26.03.2012 року було відмовлено [PERSON] у позові до [PERSON], Вербівської сільської ради Ружинського району про визнання недійсним договору дарування, визнання права на земельну ділянку, зобов'язання видати державний акт на землю, відшкодування морально шкоди за безпідставністю ( а.с.301, справа № 2-54/2011), а позивач вважає, що договір дарування підлягає скасування з тих підстав, що доручення, видане [PERSON] [PERSON] недійсне, а тому суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги у визнанні договору дарування житлового будинку і земельної ділянки від 07.05.2002 року.

Outcome: dismissed