Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-13 00:00:00

В жовтні 2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Вознесенської міської ради Миколаївської області про визнання права власності в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що [INFO] року померла її мати - [PERSON]. Останній, а також позивачу на праві спільної сумісної власності належала квартира [ADDRESS], відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 29.07.1994 року органом приватизації Вознесенської міської ради. Позивач є спадкоємцем за законом, яка спадщину прийняла в передбаченому законом порядку. Проте, вона позбавлена можливості реалізувати своє право на спадщину в нотаріальному порядку, оскільки правовстановлюючий документ на вищевказану квартиру не відповідає вимогам діючого законодавства, а саме, виданий після смерті спадкодавця. Зважаючи на викладені обставини, а також враховуючи рівність часток у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно, позивач просила визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] В судове засідання позивач не з'явилася. Надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала. Представник відповідача - Вознесенської міської ради Миколаївської області в судове засідання не з'явився. Згідно заяви, що надійшла на адресу суду, просив розглянути справу за його відсутності, питання щодо вирішення справи залишив на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних доказів, суд прийшов до наступного. Згідно зі ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Ч.4 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього закону. В силу ст.ст. 1, 3, 8 вищевказаного закону приватизація державного житлового фонду здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина, який постійно мешкає у квартирі (будинку), відносно якої вирішується питання про передачу у власність. Отже, право на приватизацію квартири, яка належить до державного житлового фонду, мають особи, які постійно проживають у цій квартирі. Для отримання права власності на житло особа повинна звернутись до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою, яка підлягає розгляду вказаним органом у строк, передбачений чинним законодавством. Так, як встановлено судом, 29.07.1994 року в результаті прива\-тизації державного житлового фонду відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року [PERSON], [PERSON] на підставі розпорядження органу приватизації за №1309 від 29.07.1994 року було передано в спільну сумісну власність квартиру [ADDRESS]. Також з матеріалів справи слідує, що обумовлені громадяни висловили свою волю на приватизацію займаної ними квартири в передбаченому законом порядку, надали відповідну заяву 14.05.1994 року. [INFO] року [PERSON] померла. За такого, на підставі встановлених у судовому засіданні обставин, після її смерті відкрилася спадщина у вигляді права власності в спір\-ній квартирі. (зазначене узгоджується з правовою позицією, наведеною у постанові Верховного Суду України у справі за № 6-121цс13). При цьому, враховуючи особливий правовий режим майна, що знаходиться в спільній сумісній власності, відсутність обставин, що впливають на зміну роз\-міру часток співвласників майна, тому відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України частки співвласників майна вважаються рівними. [PERSON], яка після смерті матері - [PERSON] є єдиною спадкоємицею першої черги за законом, прийняла спадщину у встановленому законом по\-рядку. Проте нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки правовстановлюючий документ на спадкове майно був виданий з порушенням норм діючого законодавства. Згідно п.п.4,5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, відносини спадкування за встановлених судом обставин регулюються положеннями ЦК УРСР (1963 року), чинного на час відкриття та прийняття спадщини. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 524 ЦК УРСР (1963 року) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. За загальним правилом, до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини та які не припинилися з його смертю. З положень ст. 548 ЦК УРСР (1963 року) вбачається, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно ст. 549 ЦК України (1963 року) спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шести місяців з дня її відкриття він подав відповідну заяву про прийняття спадщини або вчинив дії, що свідчать про вступ у володіння або управління спадковим майном. Таким чином, оскільки позивач не має іншої можливості захистити своє право на спадщину, зокрема через органи нотаріату, її право підлягає захисту в судовому порядку, шляхом визнання за нею права власності на 1/2 частку спірної квартири в порядку спадкування після смерті [PERSON]

Outcome: approved