Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-29 00:00:00

В грудні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань у м. Єнакієве Донецької області про стягнення невиплачених щомісячних страхових виплат, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він працював на підприємствах вугільної промисловості України, під час роботи під землею у шкідливих умовах праці він отримав ушкодження здоровя, за яким роботодавцем було проведено розслідування та був складений акт розслідування нещасного випадку по формі Н-1, вперше висновком МСЕК від 27 жовтня 2011 року йому була встановлена стійка втрата професійної працездатності 25%, у звязку з встановленням стійкої втрати професійної працездатності відповідачем була призначена щомісячна страхова виплата. Повторним висновком МСЕК від 10 січня 2013 року позивачеві була підтверджена стійка втрата професійної працездатності 25% у звязку з трудовим каліцтвом. За даними позивача, у звзку з бойовими діями та початком АТО, останній раз вказані виплати відповідач здійснював в травні 2014 року, чим грубо порушив його конституційні права у сфері соціального страхування. Таким чином, у відповідача утворилася перед ним заборгованість по вказаним щомісячним страховим виплатам за період з червня 2014 року по вересень 2015 року включно, яка за приблизними підрахунками позивача складає 32400 грн. Просить стягнути з відповідача невиплачену суму щомісячної страхової виплати за період з червня 2014 року по листопада 2015 року у сумі 32400 грн., також 10000 грн. в якості компенсації моральної шкоди за порушення його прав у сфері соціального страхування. Ухвалою суду Дружківського міського суду Донецької області від 05 лютого 2016 року позовна заява [PERSON] в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 10000 грн. повернута позивачеві. Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 19 квітня 2016 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] до відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Єнакієве Донецької області про стягнення невиплачених щомісячних страхових виплат відмовлено. З вказаним рішенням не погодився позивач [PERSON] та оскаржив його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що його право на соціальне забезпечення, соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві гарантується Конституцією України і не може бути обмежене, з червня 2014 року відповідач припинив йому виплату страхових платежів не з його вини, а через бойові дії, проте це не є підставою для втрати права на щомісячні страхові виплати і суд має захистити його конституційне право, незважаючи на наявність бойових дій та відсутність у нього довідки «вимушеного переселенця», відмовивши у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції поставив захист його прав в залежність від виконання ним вимог підзаконних нормативних актів, зокрема, постанов Кабінету Міністрів України щодо переміщення з району проведення АТО або реєстрації на іншій території України поза межами зони проведення АТО, що порушує принцип верховенства права. Позивач в судове засідання апеляційного суду не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву, згідно якої просить розглянути справу за його відсутності. Представник відповідача відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Єнакієве Донецької області в судове засідання апеляційного суду не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що відповідно до довідок МСЕК [PERSON] 27 жовтня 2011 року вперше встановлена ступінь втрати професійної працездатності 25%, повторно 10 січня 2013 року встановлена ступінь втрати професійної працездатності 25% з датою переогляду 01 лютого 2015 року (а.с.4). У звязку із встановленням стійкої втрати працездатності виконавчою дирекцією Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань у м. Єнакієве Донецької області позивачеві призначено страхові виплати з 01 березня 2014 року в сумі 2039,74 грн. щомісячно. Згідно із довідкою №01-08/04-158 від 14 березня 2016 року, виданою виконавчою дирекцією Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м.Єнакієве Донецької області, заборгованість по нарахованим, але не виплаченим страховим виплатам [PERSON] станом на 01 березня 2016 року становить 18656,36 грн. (а.с.24) Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості невиплачених щомісячних страхових виплат, суд першої інстанції виходив з того, що у позивача відсутні підстави для отримання страхових виплат, оскільки з квітня 2014 року по теперішній час на території м.Єнакієве проводиться антитерористична операція і відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Єнакієве свою діяльність там не здійснює. Суд першої інстанції, посилаючись на постанову Кабінету Міністрів України «Про особливості реалізації прав деяких категорій осіб на загальнообовязкове державне соціальне страхування» №531 від 01 жовтня 2014 року та постанови правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України «Про затвердження Порядку надання страхових виплат, фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу, передбачених загальнообовязковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання для осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території і районів проведення антитерористичної операції» №20 від 11 грудня 2014 року, прийшов до висновку, що страхові виплати здійснюються особам, які перебувають (перебували) у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями чи фізичними особами або були добровільно застраховані та переселилися, переміщені з тимчасово окупованої території, району проведення антитерористичної операції або зони надзвичайної ситуації, мають право на надання матеріального забезпечення та соціальних послуг за фактичним місцем проживання (перебування), що підтверджується довідкою про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції. Оскільки позивач довідку про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції не надав, дані про його постійну реєстрацію на іншій території України поза межами території проведення антитерористичної операції відсутні, то суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову. З вказаним рішенням суду погодитись неможливо, оскільки воно не відповідає фактичним обставинам справи та вимогам матеріального права. Згідно із ст.173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням трудових обовязків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Відповідно до ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» №1105-XIV, який з 01 січня 2015 року діє в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року №77-VIII та має назву «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» грошові суми, які згідно із статтею 21 цього Закону Фонд соціального страхування від нещасних випадків виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку, є страховими виплатами. Зазначені грошові суми складаються, зокрема, із страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності. Відповідно до ст. 40 Закону страхові виплати потерпілому провадяться щомісячно в установлені Фондом соціального страхування від нещасних випадків дні на підставі постанови цього Фонду або рішення суду з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання. Страхові виплати провадяться протягом строку, на який встановлено втрату працездатності у звязку із страховим випадком. Страхові виплати провадяться протягом строку, встановленого МСЕК або ЛКК. З 01 січня 2015 року зазначені норми встановлені частинами 1, 5 та 6 ст. 47 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» (в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року №77-VIII). Підстави припинення страхових виплат визначаються статтею 27 Основ законодавства України про загальнообовязкове державне соціальне страхування від 14 січня 1998 року (Закон №16/98-ВР), згідно якої виплати та надання соціальних послуг, на які має право застрахована особа за загальнообовязковим державним соціальним страхуванням, може бути припинено: а) якщо виплати призначено на підставі документів, що містять неправдиві відомості; б) якщо страховий випадок стався внаслідок дії особи, за яку настає кримінальна відповідальність; в) якщо страховий випадок стався внаслідок умисної дії особи; г) внаслідок невиконання застрахованою особою своїх обовязків щодо загальнообовязкового державного соціального страхування; д) в інших випадках, передбачених законами. Крім того, підстави припинення страхових виплат встановлені і спеціальним Законом, а саме, ст. 46 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» (в редакції Закону від 28 грудня 2014 року №77-VIII), яка за змістом відтворює норми статті 38 зазначеного Закону в редакції Закону України від 23 вересня 1999 року №1105-XIV, які діяли станом на момент виникнення спірних правовідносин, тобто на червень 2014 року і діяли до 01 січня 2015 року. Згідно цих правових норм страхові виплати і надання соціальних послуг може бути припинено: 1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України; 2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого; 3) якщо зясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості; 4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми; 5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, повязаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню; 6) в інших випадках, передбачених законодавством. Відповідно до п. 1.5. Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат, який затверджений постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань від 27 квітня 2007 року №24, рішення про призначення (відмову у призначенні) страхових виплат оформляється постановою (у тому числі в разі призначення страхової виплати за рішенням суду), у якій зазначаються дані про потерпілого та осіб, які мають право на страхові виплати, розміри виплат на кожного члена сім'ї та їх строки або обґрунтування відмови у виплатах. Відповідно до п.1.18. зазначеного Порядку копію постанови про призначення (відмову у призначенні), перерахування, компенсацію, припинення та продовження страхових виплат і соціальних послуг потерпілим (членам їх сімей), відшкодування витрат на поховання у разі смерті потерпілого або про повернення зайво виплачених коштів тощо робочі органи виконавчої дирекції Фонду надсилають потерпілому або особам, які мають на це право. Як вбачається з обставин справи позивач [PERSON] перебував на обліку у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Єнакієве Донецької області, щомісячні страхові виплати позивачеві були призначені в сумі 2039,74 грн. до 01 лютого 2015 року та їх нарахування Фондом до зазначеного часу не припинялись, відповідна постанова не виносилась, але у звязку з проведенням АТО в м.Єнакієве Донецької області фактична виплата сум з червня 2014 року не проводилась. Станом на 01 лютого 2015 року заборгованість позивачеві по страховим виплатам складає 18656,36 грн. З пояснень представника відповідача в судовому засіданні в суді першої інстанції та заперечень вбачається, що неможливість виплат повязана з тим, що через проведення на території Донецької області, в тому числі на території м.Єнакієве, антитерористичної операції управління Державної казначейської служби України у м.Єнакієве з липня 2014 року відключено від інформаційно-комунікаційної системи Державної казначейської служби України, рахунки відділення Фонду заблоковані і виконавча дирекція Фонду проводить фінансування видатків на рахунки лише тих відділень виконавчої дирекції, які розташовані на території, яка контролюється органами державної влади. Після переміщення відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м.Єнакієве Донецької області в листопаді 2014 року на контрольовану територію до м.Дружківка та перереєстрації місцезнаходження відділення прибутковий рахунок Державною казначейською службою України відділенню не відкритий, фінансування видатків з бюджету Фонду (поточного страхового рахунку) не передбачається. Таким чином, страхові виплати позивачеві відповідно до ст. 27 Основ законодавства України про загальнообовязкове державне соціальне страхування, ст.46 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» (в редакції Закону від 28 грудня 2014 року №77-VIII) в період з червня 2014 року до лютого 2015 року не припинялися, відповідач визнає наявність у нього заборгованості перед позивачем за щомісячними страховими виплатами у сумі 18656,36 грн. (а.с.24), а тому висновок суду першої інстанції про те, що у позивача відсутні підстави для отримання заборгованості із страхових виплат є помилковим. Посилання суду як на підставу відмови у задоволенні позовних вимог на постанову Кабінету Міністрів України «Про особливості реалізації прав деяких категорій осіб на загальнообовязкове державне соціальне страхування» №531 від 01 жовтня 2014 року та постанову правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України «Про затвердження Порядку надання страхових виплат, фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу, передбачених загальнообовязковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання для осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території і районів проведення антитерористичної операції» №20 від 11 грудня 2014 року, є необґрунтованим. Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообовязковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Ні воєнний, ні надзвичайний стан ні в Україні в цілому, ні на окремих територіях Донецької області на теперішній час не запроваджено. Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року №405/2014 на території Донецької області розпочато антитерористичну операцію. Згідно із ст. 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року №1669-VII період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року №405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. На теперішній час рішення про завершення проведення антитерористичної операції не прийнято. Статтею 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вереся 2014 року №1669-VII встановлено, що територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року №405/2014. Згідно Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, який затверджений розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року № 1275-р на виконання абзацу третього пункту 5 статті 11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» місто Єнакієве Донецької області належить до такого населеного пункту. Згідно із ч. 2 ст. 14 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» від 20 березня 2003 року №638-IV в районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян. Відповідно до статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обовязки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сімї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоровя; екологічної безпеки (пункти 1, 6). Проте на теперішній час будь-які зміни до Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» (в редакції Закону від 28 грудня 2014 року №77-VIII) щодо обмеження права осіб, які проживають на території, яка не контролюється органами державної влади, на отримання страхових виплат не вносилися. Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року №1669-VII, який визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки субєктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення, такі обмеження також не встановлені. Будь-який інший Закон України з цього питання також відсутній. Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року №1207-VII на правовідносини, що виникли між сторонами, не розповсюджується, оскільки відповідно до ст. 3 цього Закону для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається: 1) сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій; 2) внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України; 3) повітряний простір над територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 цієї частини. Таким чином, в апеляційній скарзі позивач обґрунтовано зазначає, що його право на соціальний захист гарантується Конституцією України. Дійсно 01 жовтня 2014 року Кабінетом Міністрів України була прийнята постанова №531 «Про особливості реалізації прав деяких категорій осіб на загальнообовязкове державне соціальне страхування», якою в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 08 липня 2015 року №471 встановлено, що: 1) особи, які перебувають (перебували) у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями чи фізичними особами або були добровільно застраховані та переселилися з тимчасово окупованої території, району проведення антитерористичної операції або зони надзвичайної ситуації, мають право на надання матеріального забезпечення та соціальних послуг відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» робочими органами виконавчої дирекції Фонду соціального страхування, а до завершення заходів, повязаних з утворенням зазначеного Фонду та його робочих органів, - робочими органами Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань та Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності відповідно до пункту 6 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» зазначеного Закону за фактичним місцем проживання у порядку, встановленому правліннями фондів. Матеріальне забезпечення виплачується застрахованим особам в установленому порядку через банки. Крім того, 05 листопада 2014 року Кабінетом Міністрів України була прийнята постанова №637 «Про здійснення соціальних виплат особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції», згідно якої (з урахуванням змін і доповнень, внесених постановами Кабінету Міністрів України від 12 грудня 2014 року №715, від 12 серпня 2015 року №615, від 26 серпня 2015 року №636, від 30 вересня 2015 року №788) призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообовязкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року №509. На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року №531 правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України 11 грудня 2014 року прийняло постанову №20 «Про затвердження Порядку надання страхових виплат, фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу, передбачених загальнообовязковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання для осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території і районів проведення антитерористичної операції». Як зазначено в преамбулі цієї постанови, вона прийнята з метою забезпечення безперервності та першочерговості одержання щомісячних страхових виплат та медико-соціальних послуг потерпілими на виробництві (членами їх сімей), які переміщуються з тимчасово окупованої території та районів проведення антитерористичної операції. Як зазначено в пункті 1 цього Порядку він поширюється на фізичних осіб, які постійно проживають в Україні, яких змусили або які самостійно покинули своє місце проживання внаслідок (або з метою уникнення) негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру і які мають право на страхові виплати та страхові витрати на медичну і соціальну допомогу відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» за фактичним місцем проживання (перебування) (якщо страховий випадок настав до моменту переміщення). Відповідно до пункту 2 цього Порядку особи, які тимчасово переміщені, мають право на призначення та/або продовження раніше призначених страхових виплат, страхових витрат на медичну та соціальну допомогу відповідно до Закону №1105-XIV безпосередньо в робочих органах виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України за фактичним місцем проживання (перебування), що підтверджується довідкою про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, за формою, наведеною в додатку до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509, відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». Крім того, Кабінетом Міністрів України 07 листопада 2014 року було прийнято постанову №595 «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей», якою було затверджено Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей. Згідно пункту 8 вказаного Тимчасового порядку (із змінами, внесеними згідно із постановами Кабінету Міністрів України від 08 квітня 2015 року №239, від 26 серпня 2015 року №636) особам, які переміщені на контрольовану територію та взяті на облік відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року №509, пенсії та інші соціальні виплати з бюджетів усіх рівнів та фондів загальнообовязкового державного соціального страхування виплачуються за заявами таких осіб до органів (установ), які здійснюють такі виплати, протягом усього строку дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. З аналізу зазначених постанов Кабінету Міністрів України №531 від 01 жовтня 2014 року, №637 від 05 листопада 2014 року, №595 від 07 листлпада 2014 року та постанови правління Фонду від 11 грудня 2014 року №20 випливає, що ними встановлено спеціальний порядок здійснення страхових виплат для осіб, які тимчасово переселилися з району проведення антитерористичної операції, тобто особливості виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам. Проте зазначені підзаконні нормативні акти не регулюють питання щодо здійснення страхових виплат особам, які з районів проведення антитерористичної операції до теперішнього часу не переселилися та продовжують проживати за своїм постійним місцем проживання на території, яка не контролюється органами державної влади, тобто не мають статусу внутрішньо переміщених осіб. Тобто доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими. Суд першої інстанції неправильно витлумачив постанову Кабінету Міністрів України №531 від 01 жовтня 2014 року та постанову Правління Фонду №20 від 11 грудня 2014 року та дійшов помилкового висновку про те, що особам, які постійно проживають в районі проведення АТО, страхові виплати та заборгованість по ним виплачуються лише в разі, якщо вони тимчасово переселилися з району проведення АТО та на підставі довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з району проведення АТО. Суд не врахував, що постанови Кабінету Міністрів України №531 від 01 жовтня 2014 року, №637 від 05 листопада 2014 року, №595 від 07 листопада 2014 року, постанова правління Фонду №20 від 11 грудня 2014 року не є законом, а тому не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили. Якщо позивач з району проведення антитерористичної операції тимчасово не переселився на контрольовану територію та не взятий на облік відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року №509, то дія пункту 8 Тимчасового порядку, постанов Кабінету Міністрів України №531 від 01 жовтня 2014 року, №637 від 05 листопада 2014 року, №595 від 07 листопада 2014 року, постанови правління Фонду №20 від 11 грудня 2014 року на нього не розповсюджуються. Зазначені підзаконні акти не встановлюють відмінні від встановлених Законом України від 23 вересня 1999 року №1105-XIV особливості проведення страхових виплат в період проведення антитерористичної операції на території тимчасово непідконтрольній органам державної влади і у відповідача відсутні правові підстави для невиплати позивачеві страхових виплат за період з червня 2014 року по лютий 2015 року. Ненадання позивачем, який не є внутрішньо переміщеною особою, довідки про взяття його на облік, як особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, не є підставою для невиплати позивачеві страхових виплат. Зазначений висновок апеляційного суду узгоджується з пунктом 3 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року №1105-XIV (в редакції Закону від 28 грудня 2014 року №77-VIII), згідно якого Кабінетом Міністрів України визначаються особливості надання соціальних послуг та виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам (громадянам України, які переселилися з тимчасово окупованої території, території проведення антитерористичної операції або зони надзвичайної ситуації). Згідно із абзацем 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року №1706-VII, в редакції яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, який постійно проживає в Україні, якого змусили або який самостійно покинув своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Як зазначено в статті 2 цього Закону Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, повернення таких осіб до їх покинутого місця проживання в Україні та їх реінтеграції. В той же час ч. 1 ст. 3 вказаного Закону встановлено, що громадянин України за обставин, визначених у статті 1 цього Закону, має право на захист від примусового внутрішнього переміщення або примусового повернення на покинуте місце проживання, що судом першої інстанції не враховано. Відповідно до ч. 4 ст. 46 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року №1105-XIV (в редакції, що діяла станом на червень 2014 року) до коштів на здійснення страхування від нещасного випадку застосовується казначейська форма обслуговування в порядку, передбаченому для обслуговування Державного бюджету України. Відповідно до постанови правління Національного банку України від 23 липня 2014 року №436 на території Донецької та Луганської областей, починаючи з 24 липня 2014 року запроваджено надзвичайний режим роботи банківської системи. Постановою «Про призупинення здійснення фінансових операцій» від 06 серпня 2014 року № 466 НБУ зобовязав банки України, небанківські установи та національного оператора поштового звязку, які є платіжними організаціями внутрішньодержавних/міжнародних платіжних систем та/або їх учасниками, призупинити здійснення усіх видів фінансових операцій на території, яка не контролюється українською владою до переходу району/міста обласного значення Донецької та/або Луганської областей під контроль української влади. Згідно із п. 2 Тимчасового порядку (із змінами, внесеними згідно з постановами Кабінету Міністрів України від 11березня 2015 року №109 та від 08 квітня 2015 року №239) у населених пунктах Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, видатки з державного бюджету, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообовязкового державного соціального страхування здійснюються лише після повернення згаданої території під контроль органів державної влади. Казначейське обслуговування місцевих бюджетів за видатками та кредитуванням у населених пунктах на тимчасово неконтрольованій території здійснюється після повернення такої території під контроль органів державної влади. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року №1085-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. В цьому переліку зазначено і місто Єнакієве Донецької області. Саме положення п. 2 Тимчасового порядку щодо припинення фінансування і стало причиною невиплати позивачеві страхових виплат в період з червня 2014 року по лютий 2015 року. Проте постановою окружного адміністративного суду міста Києва від 11 лютого 2015 року у справі №826/18826/14 (зазначена постанова залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 02 квітня 2015 року, а ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16 жовтня 2015 року залишені без змін і постанова окружного адміністративного суду міста Києва від 11 лютого 2015 року, і ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 02 квітня 2015 року) пункт 2 Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей визнано незаконним та нечинним з моменту прийняття. Резолютивну частину постанови опубліковано в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України» від 22 травня 2015 року №38. Як зазначено в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 16 жовтня 2015 року пункт 2 Тимчасового порядку порушує право позивачів на отримання належної їм пенсії, інших видів соціальних виплат та допомоги. Відповідно до п. 3 постанови Кабінету Міністрів України №595 від 07 листопада 2014 року (із змінами, внесеними згідно з постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2015 року №109, від 08 квітня 2015 року №239) міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, місцеві державні адміністрації мали забезпечити до 01 грудня 2014 року переміщення бюджетних установ, підприємств та організацій, що належать до сфери їх управління, з населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі. Переміщення здійснюється лише тих бюджетних установ, підприємств та організацій, що у разі зміни місцезнаходження зможуть забезпечити провадження своєї діяльності. На виконання цього положення постанови Кабінету Міністрів України відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м.Єнакієве Донецької області в листопаді 2014 року перемістилося з неконтрольованої території до м.Дружківка Донецької області, на території якого органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі. Проте фінансування страхових виплат до теперішнього часу відповідачу не відновлено. Оскільки страхові виплати позивачеві не здійснюються через відсутність фінансування, посилання суду першої інстанції на те, що позивач не звертався до відповідача з питання продовження страхових виплат та виплати заборгованості, не є підставою для відмови у задоволенні позову. Реалізація особою права, що повязане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань. Так, у рішенні від 08 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що Суд не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобовязань (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Бурдов проти Росії», № 59498/00, пар. 35, ECHR 2002-ІІІ). Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Відповідно до статті 1 Конституції Україна є правовою державою. Людина, її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обовязком держави (стаття 3 Конституції). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У рішенні від 08 липня 2004 року «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністровя». Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобовязання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників. На теперішній час Україна від зобовязань, визначених статтями 1, 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, в окремих районах Донецької та Луганської областей України відповідно до статті 15 Конвенції не відступала. 21 травня 2015 року постановою Верховної Ради України № 462-VIII схвалена Заява Верховної Ради України «Про відступ України від окремих зобовязань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод» щодо відступу від окремих зобовязань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтями 5, 6, 8 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України. Відповідно до ст.ст. 2, 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Враховуючи зазначене та визнання відповідачем заборгованості перед позивачем з щомісячних страхових виплат, яка за період з 01 червня 2014 року по 01 лютого 2015 року складає 18656,36 грн., позовні вимоги [PERSON] про стягнення на його користь заборгованості за щомісячними страховими виплатами за період з червня 2014 року по лютий 2015 року є обґрунтованими і такими, що підлягають частковому задоволенню в розмірі, якій підтверджено відповідними доказами по справі. Відповідно до ч. 2 ст. 309 ЦПК України норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Враховуючи зазначене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню повністю з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за страховими виплатам за період з 01 червня 2014 року по 01 лютого 2015 року у сумі 18656,36 грн. Відповідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. При зверненні до суду позивачем судовий збір з позовної заяви не сплачувався, від його сплати він звільнений на підставі п. 2 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI (із змінами, внесеними Законом України № 484-VIII від 22 травня 2015 року, які набрали чинності з 01 вересня 2015 року), як позивач у справі про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до ч. 1, п/п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» № 3674-VI від 08 липня 2011 року (із змінами, внесеними Законом України № 484-VIII від 22 травня 2015 року) за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, справляється судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати. Судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду. Згідно із ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» від 25 грудня 2015 № 928-VIII мінімальна заробітна плата станом на 01 січня 2016 року складає 1378 грн. Тобто, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 551,20 грн. з розрахунку: 18656,36 грн. х 1% = 186,56 грн., але не менш 1378 грн. х 0,4 = 551,20 грн.

Outcome: partial