Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-25 00:00:00

Вироком Овідіопольського райсуду Одеської області від 23.06.2017 р., [PERSON] була визнана винною у скоєнні злочину, передбаченого ст. 286 ч. 1 КК України з призначенням їй покарання у виді штрафу у розмірі 500 НМПГ, що становить 8500 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки, цивільний позов Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області в інтересах КУ «Міська клінічна лікарня № 1» про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілої [PERSON] задоволений, стягнуто з [PERSON] на користь КУ «МКЛ № 1» витрати на стаціонарне лікування [PERSON] у розмірі 7500 грн., цивільний позов [PERSON] задоволений, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду в сумі 39620,87 грн., моральну шкоду 100000 грн., витрати на послуги захисника 2000 грн., витрати на проведення експертизи 2693,47 грн. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 16.11.2017 р. було задоволено апеляційну скаргу засудженої [PERSON], вирок Овідіопольського райсуду Одеської області від 23.06.2017 р. в частині вирішення цивільного позову скасовано і повернуто справу до Овідіопольського райсуду Одеської області для розгляду в порядку цивільного судочинства, клопотання засудженої та її захисника задоволено, застосовано до [PERSON] п.п. «г», «ґ» ч. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» та звільнено її від основного та додаткового покарання, призначених вироком Овідіопольського райсуду Одеської обалсті від 23.06.2017 р., в решті вирок залишено без змін. Вказаний позов надійшов до суду 11.12.2017 р. згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями. \~ \~ \~ \~В своєму\~позові,\~з урахуванням\~уточнень до\~нього від\~07.02.2017\~р.,\~представник позивачки\~[PERSON]\~просить суд,\~стягнути з\~відповідачки на\~користь позивачки матеріальну шкоду в сумі 39620,87 грн., моральну шкоду 100000, витрати на послуги захисника 2000 грн., витрати на проведення експертизи 2693,47 грн., мотивуючи це тим, що 12.11.2014 року о 17:15 год., водій [PERSON], керуючи автомобілем [NUMBER], рухаючись по автодорозі «Одеса-Чорноморськ» з боку мі. Одеса у напрямку с. Чорноморка, напроти будинку № 31, розташованого по вул. Овідіопольській у с. Лиманка (Мізікевича) Овідіопольського району Одеської області, грубо порушивши вимоги п.п. 12.3, 18.1 ПДР України скоїла наїзд на пішохода [PERSON], яка в цей час перетинала проїзну частину зліва направо по ходу руху автомобіля на нерегульованому пішохідному переходу, та внаслідок вказаної ДТП, з вини [PERSON], пішохід [PERSON], згідно висновку судово-медичної експертизи № 3171 від 15.12.2014 р., отримала тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми у формі струсу головного мозку, з зсади нами обличчя та забиттям правої скроневої області; закритої травми таза у вигляді переламів правих лонної та сидаліщної кісток з задовільним стоянням відламків, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості. В судове засідання представник позивачки не зявився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, особисто під розписку, причини неявки суду не повідомив, надавши до суду письмову заяву, в якій повністю підтримав свій уточнений позов та з проханням про слухання справи за його відсутності, не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення по справі (а.с. 56,61). Відповідачка в судове засідання повторно не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, у відповідності до вимог ст.ст. 130,131 ЦПК України, за останніми відомими судові адресами її місця проживання, що підтверджується поштовими повідомленнями, які повернулися до суду з відмітками листоноші «за закінченням встановленого терміну зберігання», причини своєї неявки суду не повідомила, відзиву на позов у встановлений судом строк та заяви про розгляд справи за її відсутності суду не надала (а.с. 44,45,50-53,58-59). \~ \~ \~ \~Згідно зі\~ст.\~280\~ЦПК України,\~якщо у\~суду не\~має даних\~про причину\~неявки відповідача,\~сповіщеного про\~дату,\~час та\~місце судового\~засідання належним\~чином і\~не зявився\~в судове\~засідання без\~поважних і\~без повідомлення\~причин,\~не подавши\~відзив на\~позов,\~суд вважає\~можливим розглянути\~справу на\~підставі даних,\~які є\~в матеріалах\~справи та\~зі згоди\~позивача,\~який не\~заперечує проти\~вирішення справи\~в заочному\~порядку,\~ухвалити рішення\~при заочному\~розгляді справи\~в порядку\~спрощеного позовного\~провадження,\~що відповідає\~положенням ст.ст.\~191\~ч.\~2,281\~ЦПК України\~та у відповідності до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, відповідно до якої, учасники судового процесу зобовязані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не зявились в судове засідання без поважних причин. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, повязаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обовязковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобовязати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирок суду у кримінальному провадженні, ухвала суду про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили є обовязковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обовязковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з обєктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до розяснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно ст. 22 ЦК України особа, який завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Стаття 23 ЦК України передбачає - моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ст. 1167 ЦК України - моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» - розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Статтею 1195 ЦК України визначено - фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. У разі каліцтва або іншого ушкодження здоров'я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала - розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати. Шкода, завдана фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, відшкодовується без урахування пенсії, призначеної у зв'язку з втратою здоров'я, або пенсії, яку вона одержувала до цього, а також інших доходів. Договором або законом може бути збільшений обсяг і розмір відшкодування шкоди, завданої потерпілому каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Пунктом 2 частини 4 Постанови Пленуму ВСУ № 6 від 27.03.1992 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» передбачено, що під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). \~ \~ \~ \~ \~Відповідно до\~п.п.\~4-7,11,16,17\~Постанови Пленуму\~ВССУ від\~01.03.2013\~р.\~№ 4\~«Про деякі\~питання застосування\~судами законодавства\~при вирішенні\~спорів про\~відшкодування шкоди,\~завданої джерелом\~підвищеної небезпеки»\~-\~розглядаючи позови\~про відшкодування\~шкоди,\~завданої джерелом\~підвищеної небезпеки,\~суди повинні\~мати на\~увазі,\~що відповідно\~до статей\~1166,1187\~ЦК України\~шкода,\~завдана особі\~чи майну\~фізичної або\~юридичної особи,\~підлягає відшкодуванню\~в повному\~обсязі особою,\~яка її\~завдала.\~Обов'язок\~відшкодувати завдану\~шкоду виникає\~у її\~завдавача за\~умови,\~що дії\~останнього були\~неправомірними,\~між ними\~і шкодою\~є безпосередній\~причинний зв'язок\~та є\~вина зазначеної\~особи,\~а коли\~це було\~наслідком дії\~джерела підвищеної\~небезпеки,\~-\~незалежно від\~наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду. Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов'язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Оскільки зазначена норма не містить вичерпного переліку видів джерел підвищеної небезпеки (видів підвищеної небезпечної діяльності), суд, беручи до уваги особливі властивості предметів, речовин або інших об'єктів, що використовуються в процесі діяльності, має право визнати джерелом підвищеної небезпеки також й іншу діяльність. До цих особливих властивостей слід відносити створення підвищеної ймовірності завдання шкоди через неможливість повного контролю за ними з боку людей. Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об'єктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). В інших випадках шкода відшкодовується на загальних підставах, передбачених статтею 1166 ЦК, особою, яка її завдала (наприклад, коли пасажир, відчиняючи двері автомобіля, що не рухався, спричинив тілесні ушкодження особі, яка проходила поруч). Особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб - то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України). Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо). За вибором потерпілого вимога про відшкодування шкоди може бути пред'явлена безпосередньо до винної особи, оскільки за змістом статті 1191 ЦК особа, яка відповідає за шкоду, завдану з вини іншої особи, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи, якщо за законом межі відповідальності останньої та особи, яка за неї відповідає, однакові. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 20 січня 2016 року розглянув справу № 6 - 2808 цс 15, предметом якої був спір про відшкодування шкоди. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого - право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості предявити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності. Суд встановив і це підтверджується матеріалами кримінального провадження, оглянутого судом, що 12.11.2014 року о 17:15 год., відповідачка [PERSON], керуючи автомобілем [NUMBER], рухаючись по автодорозі «Одеса-Чорноморськ» з боку мі. Одеса у напрямку с. Чорноморка, напроти будинку № 31, розташованого по вул. Овідіопольській у с. Лиманка (Мізікевича) Овідіопольського району Одеської області, грубо порушивши вимоги п.п. 12.3, 18.1 ПДР України скоїла наїзд на позивачку [PERSON], яка в цей час перетинала проїзну частину зліва направо по ходу руху автомобіля на нерегульованому пішохідному переходу. Внаслідок вказаної ДТП, з вини [PERSON], пішохід [PERSON], згідно висновку судово-медичної експертизи № 3171 від 15.12.2014 р., отримала тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми у формі струсу головного мозку, з зсади нами обличчя та забиттям правої скроневої області; закритої травми таза у вигляді переламів правих лонної та сидаліщної кісток з задовільним стоянням відламків, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, з якими була доставлена каретою швидкої допомоги до КУ «МКЛ № 1» м. Одеси, де знаходилась на тривалому стаціонарному лікуванні в період з 12.11.2014 р. по 12.12.2014 р. включно, що підтверджується матеріалами кримінального провадження, зокрема, медичною картою стаціонарного хворого № 15767/827 з датою госпіталізації 12.11.2014 р. (а.с. 13). В період перебування позивачки на стаціонарному лікуванні у КУ «МКЛ № 1» м. Одеси, за призначенням лікаря, відповідно до листка призначення, останній, було прописано певний перелік лікарських засобів для її подальшого лікування, на яке загалом було витрачено позивачкою грошову суму у розмірі 39260,87 грн., що обєктивно підтверджується товарними чеками, квитанціями до прибуткових касових ордерів та накладних на придбання лікарських засобів, препаратів на вищевказану суму, яка була перевірена судом, і відповідно, вказана сума підлягає стягненню у повному обсязі з відповідачки на користь позивачки, як підтверджена документальними належними та допустимими доказами по справі (а.с. 14-30). Суд зясував, що в процесі слухання вищевказаного кримінального провадження в Овідіопольському райсуді Одеської області, ухвалою суду, було призначено комісійну судово-медичну експертизу тілесних ушкоджень позивачки, яка була проведена Харківським обласним бюро СМЕ, вартість якої склала 2693,47 грн., що підтверджується відповідної ухвалою суду, що міститься в матеріалах кримінального провадження, рахунком-фактурою № 95 від 12.11.2015 р. та платіжним дорученням № 1584037 від 23.11.2015 р., якою підтверджується сплата позивачкою суму вартості вказаної вище експертизи на зазначену суму, що судом відноситься до матеріальної шкоди, яку також слід стягнути з відповідачки повністю на користь позивачки (а.с. 36,37). Крім цього, визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд виходить характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала позивачка з приводу вказаної ДТП, що сталася з вини відповідачки, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, зокрема, тривалого знаходження позивачки на стаціонарному лікуванні у медичному закладі з 12.11.2014 р. по 12.12.2014 р., а також з огляду на дати видачі вказаних вище чеків, квитанцій та приходних касових ордерів, які підтверджують тривале та коштовне лікування позивачки вже після її виписки з лікарні, її реабілітаційний період для відновлення стану її здоровя, враховуючи її стан здоров'я як потерпілого після ДТП, тяжкість вимушених змін у її життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану позивачки, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає необхідним повністю задовольнити позовні вимоги про стягнення з відповідачки на користь позивачки суму моральної шкоди у розмірі 100000 грн. Згідно положень ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» - гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення, тощо, визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час Внаслідок відновлення свого порушеного права та представлення інтересів в суді позивачки, остання була змушена звернутися за правовою допомогою до адвоката, сплативши йому суму в розмірі 2000 грн., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру № 2 від 23.12.2014 р., і яка підлягає стягненню з відповідачки повністю. На підставі викладеного, суд дійшов про обґрунтованість, який підтверджений документально і підлягає задоволенню.

Outcome: approved