Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-04 00:00:00

В вересні 2014р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON], в якому просила суд: здійснити поділ майна подружжя; виділити у власність кожній стороні по ? частині квартири [ADDRESS]. Свої позовні вимоги позивачка обгрунтовувала тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 05 серпня 1995р. по 09 грудня 2004р. з відповідачем. За час перебування у шлюбі сторонами було придбано спірну квартиру [ADDRESS] за спільні кошти. Дана квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу в порядку встановленому законодавством. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір неможливо, позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом для захисту своїх прав. Справа неодноразово розглядалась судами. В судовому засіданні представник позивачки заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав зазначених в позові просив суд позов задовольнити. При цьому, представник позивачки зазначав, що строк позовної давності стороною позивача не пропущений, оскільки лише в 2014р. позивачка отримавши заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 лютого 2014р. про визнання її такою, що втратила право користування спірною квартирою дізналась про порушене право. В свою чергу, відповідач та його представник проти позову заперечували, зазначаючи, що після розірвання шлюбу між сторонами фактично відбувся поділ спільного майна подружжя, так, у позивачки залишались в користуванні спільний автомобіль сторін та гаражний бокс, а в користуванні відповідача спірна квартира. Зазначене майно було набуто під час шлюбу. При цьому сторона відповідача подала до суду заяву про застосування строків позовної давності, наголошуючи, що з позовними вимогами про поділ майна подружжя позивачка вже зверталась в 2007р. до Шевченківського районного суду м. Києва. Так, 10 квітня 2007р. Шевченківським районним судом м. Києва було ухвалено рішення по цивільній справі № 2-2649 про поділ майна, в тому числі і щодо спірної квартири. 17 жовтня 2007р. зазначене рішення Шевченківського районного суду м. Києва було скасовано апеляційною інстанцією та справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції та в подальшому ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 липня 2008р. позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна залишено без розгляду на підставі ст. ст. 77, 169, п. 3) ч. 1 ст. 207 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, позивачка і відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 05 серпня 1995р., який було розірвано 09 грудня 2004р. За період шлюбу, і це не заперечувалось сторонами в судовому засіданні, було придбано спірну квартиру [ADDRESS]. Стороною покупця в договорі купівлі - продажу від 31 липня 1996р. було зазначено відповідача. Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 60 СК України (ст. 22 КпШС України), майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 70 СК України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При цьому право на спільне майно, яке виникає у подружжя в період шлюбу, не припиняє своє існування після його розірвання або фактичного припинення шлюбу. Розпорядження, користування та володіння об'єктами права спільної сумісної власності здійснюється подружжям з рівними правами та обов'язками, якщо інше не встановлено домовленості між ними. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка просила суд здійснити поділ спільного майна подружжя, виділивши у власність кожній із сторін по ? частині спірної квартири, при цьому сторона відповідача наголошувала, на застосуванні судом строків позовної давності. Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України, ст. 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, і не оспорювалося сторонами в судовому засіданні, що в 2007р. позивачка [PERSON] вже зверталась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом про поділ майна подружжя, до відповідача [PERSON], предметом позову якого була, зокрема, спірна квартира [ADDRESS]. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10 квітня 2007р., зазначений вище позов було задоволено, однак ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17 жовтня 2007р. зазначене рішення суду першої інстанції було скасовано, а справу передано на новий судовий розгляд. 22 липня 2008р. ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя було залишено без розгляду на підставі ст. ст. 77, 169, п. 3) ч. 1 ст. 207 ЦПК України. Згідно до положень ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки, згідно до ч. 2 ст. 72 СК України. Перебіг позовної давності за приписами ч. 1 ст.261 ЦК України починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого прав або про особу яка її порушила. Положеннями ч. 1 ст. 265 ЦК України встановлено, що залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Частиною 5 ст. 267 ЦК України встановлено, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. В судовому засіданні сторона відповідача просила суд застосувати строки позовної давності, наголошуючи, що сторонами фактично було вирішено питання про поділ спільного майна подружжя, при цьому на спростування доводів сторони відповідача, щодо фактичного поділу майна, представник позивачки не заперечував того факту, що дійсно позивачка користується, володіє та розпоряджається гаражним боксом та автомобілем, а відповідач спірною квартирою, при цьому сторона відповідача звертала увагу суду, що спірною квартирою позивачка не користується добровільно, не несе витрат, пов'язаних з утриманням спірного майна. В силу положень ст. 360-7 ЦПК України, а також беручи до уваги правові позиції, які були висловлені Верховним Судом України по справі № 6-258цс15, враховуючи предмет позову, роз'яснення наведені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 11 від 21 грудня 2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суд вважає, що за захистом порушення майнового права позивачка вперше звернулась в 2007р., а вдруге з аналогічними позовними вимогами в вересні 2014р. Доводи сторони позивача, що про порушене право позивачка дізналась лише у 2014р., коли відповідач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житлом; зняття з реєстрації у спірній квартирі судом оцінюються критично, оскільки суперечить матеріалам справи. Крім того, в судовому засіданні, стороною позивача взагалі не було надано суду належних і допустимих доказів, в підтвердження поважності причин пропуску строку позовної давності, враховуючи аналогічність заявлених позовних вимог. За змістом ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що спірна квартира є об'єктом права спільної сумісної власності сторін, однак в задоволені позову слід відмовити з підстав пропуску строків позовної давності, про застосування якої заявлено стороною відповідача у спорі, при цьому судом не встановлено поважності причин пропуску зазначеного строку стороною позивача.

Outcome: dismissed