Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-10 00:00:00

Вимоги позивача та доводи на їх обґрунтування Звернувшись до суду із вказаним позовом, представник позивача посилався на те, що 15 березня 2008 року відповідач підписала заяву про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (далі - ДКБО) та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки), складовою частиною якої є заява на встановлення відновлювальної кредитної лінії, тим самим ініціювавши отримання кредиту у бажаному ним розмірі у сумі 3 000,00 грн. на 36 місяців. При цьому, процентна ставка за кредитом обумовлена як фіксована у розмірі 35 % річних, а також обумовлено розмір пені на рівні подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який нараховується пеня, за кожен день прострочення, починаючи з дня, коли відповідна сума не була сплачена, до дня фактичної сплати, але не більше 15% від суми простроченого платежу. 04 квітня 2018 року відповідачкою було ініційовано збільшення кредитного ліміту до 14 000,00 грн. Банк, як вказав представник позивача, свої зобов`язання за кредитним договором виконав повністю, так як надав відповідачці кошти для користування у строк та у розмірі, що були обумовлені сторонами при укладенні договору і забезпечив можливість користуватись ними. Проте, відповідачка обумовлені договором щомісячні платежі здійснювала з порушенням строків та не у повному обсязі, внаслідок чого станом на 14 травня 2021 року у неї виникла заборгованість перед банком на загальну суму 17 601,61 грн., із яких: 13 999,31 грн. - заборгованість за основним боргом; 776, 23 - заборгованість за процентами; 03,00 грн. - комісія за перегляд балансу рахунку; 272, 39 грн. - заборгованість за пенею. Крім цього, відповідно до положень ст. 625 ЦК України, позивач зажадає від відповідача 3 % річних за несвоєчасне повернення основного боргу у сумі 920,62 грн. та 1 630,06 грн. інфляційних втрат. За таких обставин, представник позивача просив суд стягнути вказану заборгованість із відповідача на користь позивача разом із судовим збором у розмірі 2 270,00 грн. Процесуальні дії у справі Спрощене провадження за цими вимогами було відкрите ухвалою судді Арбузинського районного суду Миколаївської області від 01 липня 2021 року після отримання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача - фізичної особи. Позиції сторін Представник позивача в судове засідання не з`явився, про його дату, час і місце повідомлений належно, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, паралельно висловивши свою позицію щодо підтримання висунутих позовних вимог. Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково, зокрема, вказала, що кредитні кошти дійсно отримувала. Проте, вважає, що банк безпідставно нарахував відсотки та інфляційні втрати протягом такого тривалого часу. З моменту отримання кредиту представники банку не телефонували їй і не повідомляли про наявність заборгованості у той час, як вона вважала всю заборгованість погашеною. Просила задовольнити позов частково. Установлені фактичні обставини справи і зміст правовідносин, що виникли між сторонами, із посиланням на докази, а також оцінка аргументів, наведених сторонами У свою чергу, суд, дослідивши надані позивачем докази, оцінивши їх з точки зору належності, допустимості і достовірності, а також достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні доказів, виходив із наступного. Зокрема, суд установив, що 15 березня 2018 року відповідач підписала заяву про приєднання №617054 до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (ДКБО) та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки); заяву про встановлення відновлювальної кредитної лінії, вказавши бажаний розмір кредиту - 3 000,00 грн. на строк кредитування 36 місяців. Крім цього, відповідач підписала паспорт споживчого кредиту, який містить у собі інформацію, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит та таблицю визнання сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки станом на 04 квітня 2018 року. При цьому, 04 квітня 2018 року відповідач звернулась до банку із заявою про встановлення (збільшення) відновлювальної кредитної лінії, якою ініціювала збільшення кредитного ліміту до 14 000,00 грн. Вказані документи визначають, що відповідач була обізнана про розмір річної процентної ставки - 35%, її тип, яка фіксованої, строк кредитування (36 місяців), загальні витрати за кредитом та його орієнтовну загальну вартість. Також сторони обумовили, що наслідком прострочення та/або невиконання зобов`язань за договором позичальник сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який сплачується пеня, від суми платежу за кожний день прострочення - за порушення взятих на себе зобов`язань по своєчасному поверненню основної суми боргу та/або сплати процентів за користування кредитом та /або сплати суми комісійної винагороди , але не більше 15% суми простроченого платежу. Також відповідачем підписано Таблицю обчислення сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки станом на 04 квітня 2018 року, якою, зокрема, визначено дати внесення платежів, кількість днів у розрахунковому періоді, сума платежу за розрахунковий період, яка становить собою суму погашення кредиту (визначено окремо) та суму погашення відсотків за користування кредитом (визначено окремо). В судовому засіданні відповідач визнала, що дійсно отримала кредитні кошти, використала їх, однак вважала заборгованість за кредитом погашеною. Разом із цим, ці доводи спростовані наданими позивачем доказами. Зокрема, із розрахунку заборгованості дійсно видно, що позивач здійснила погашення кредиту 27 квітня 2018 року на суму 203,94 грн. Будь - яких інших платежів згідно умов укладеного ним із банком кредитного договору відповідачка з 27 квітня 2018 року не здійснювала. Відповідно, слід зробити висновок, що відповідач умови укладеного із позивачем кредитного договору не виконувала. Внаслідок такого станом на 14 травня 2021 року заборгувала перед банком на загальну суму 17 601,61 грн., із яких: 13 999,31 грн. - заборгованість за основним боргом; 776, 23 - заборгованість за процентами; 03,00 грн. - комісія за перегляд балансу рахунку; 272, 39 грн. - заборгованість за пенею. Отже, між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит, та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником. Тому вирішуючи його по суті, суд ураховував наступне. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. А згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ст. 1054, ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позичкодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому. Факт отримання кредиту відповідачкою у банку достовірно підтверджений матеріалами справи, а також і її поясненнями. При цьому, є дійсним розмір заборгованості за основним боргом (тілом кредиту) у розмірі 13 999,31 грн., який і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Стосовно вимоги про стягнення процентів, нарахованих за користування кредитними коштами, то вона також підлягає до задоволення. Зокрема, згідно із ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За змістомст. 1056-1 ЦК Українив редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. У цій справі установлено, що сторони погодили розмір і порядок нарахування процентів за користування кредитними коштами, зокрема, процентна ставка була установлена на рівні 35% річних і суму процентів, що підлягали сплаті кожного разу відповідач достовірно знала, так як підписала Таблицю обчислення загальної вартості кредиту. А розмір процентної ставки - 35% визначений у Паспорті споживного кредитування. Те ж саме стосується й вимоги про стягнення пені. Зокрема, за змістомст. 549 ЦК Українинеустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Встановивши, що умовами укладеного сторонами кредитного договору передбачено розмір пені за порушення взятих зобов`язань по своєчасному поверненню основної суми боргу та/або сплати процентів за користування кредитом та/або сплати суми комісійної винагороди подвійна облікова ставка Національного банку України, яка діяла в період, за який сплачується пеня, від суми платежу за кожен день прострочення, але не більше 15% від суми простроченого платежу (Паспорт споживчого кредиту (Кредитної лінії по БПК)), суд вважає відповдіні вимоги банку обґрунтованими та доведеними. А тому з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню пеня за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості у розмірі 272,39 грн. Наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором відповідачем у передбаченому законом порядку не спростовано. Разом із цим, суд вважає такою, що не підлягає вимога позивача про стягнення комісії у розмірі 3,00 грн. Зокрема, згідно наявних у матеріалах справи заяви про встановлення (збільшення) відновлювальної кредитної лінії (Кредиту) від 14 вересня 2017 року, Паспорта споживчого кредиту (Кредитної лінії по БПК), які підписані як представником Банку, так і відповідачем, відсутні умови щодо встановлення розміру будь-якої комісії на користь позивача за певні послуги останнього. Також позивачем не надано доказів надання позичальнику додаткових оплатних послуг. Згідно частини третьоїстатті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно достатті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Тому, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а умовами кредитного договору не доведено встановлення платежів за такі послуги. Таким чином, позовні вимоги банку про стягнення заборгованості за комісією є необґрунтованими з вищевказаних підстав і до задоволення не підлягають. Також, не підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення із відповідачки коштів у поряду ч.2 ст. 625 ЦК України, виходячи з наступного. Так, відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо іншій розмір процентів не встановлений в договорі або законі. Відповідальність, передбачена вищевказаною статтею, є особливою мірою відповідальності боржника за порушення грошового зобов`язання і може застосовуватися незалежно від застосування кредитором інших видів відповідальності або інших забезпечувальних заходів, зокрема неустойки. Проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, за своєю природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України. Отже, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч.1 ст. 1048 ЦК України та охоронна норма ч.2 ст. 625 ЦК України не можуть застосовуватись одночасно (зазначений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 року у справі № 912/1120/16). Між тим, як вбачається з розрахунку, наданого позивачем, останнім здійснено нарахування процентів за користування кредитними коштами, відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України, а також одночасно, за аналогічний період - процентів відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, що є неприпустимим. Отже, не підлягають до стягнення 3% річних у розмірі 920,62 грн. Водночас, стягненню підлягають інфляційні втрати у розмірі 1 630,06 грн. за період, що вказаний у позовній заяві. Як наслідок, у цілому позов підлягає до часткового задоволення. Зокрема, суд установив дійсність порушення прав позивача діями відповідача, які виразились у неповерненні ним реально отриманих кредитних коштів та несплаті процентів, внаслідок чого мають бути застосовані штрафні та компенсаційні заходи до відповідача. Але загалом позов підлягає до часткового задоволення з мотивів, що наведені судом вище, так як права позивача підлягають захисту у спосіб, що ним запропонований у позовній заяві, за виключенням задоволення вимоги про стягнення комісії у розмірі 3,00 грн. та 3% річних, нарахованих позивачем згідно ч.2 ст. 625 ЦК України. При цьому, суд відмічає, що за умовами договору банк не зобов`язаний телефонувати відповідачці, у той час, як вона взяла на себе обов`язок слідувати за витратами кредитних коштів та погашенням існуючої у неї заборгованості. Щодо розподілу судових витрат Стосовно ж стягнення з відповідачки на користь позивача судового збору у розмірі 2 270,00 грн., то суд виходив із правила, установленого ч.1 ст. 141 ЦПК України, за яким судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. А тому, з відповідача на користь позивача слід стягнути 2 150,88 грн. судового збору, що становить 94,75 % від задоволених позовних вимог. З цих мотивів,

Outcome: partial