Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-09 00:00:00

Відповідач [PERSON] будучи тричі належним чином сповіщений, у призначені судові засідання не явився, про причини неявки суд не сповістив, відзив на позов, клопотання про розгляд справи без його участі від нього до суду не надходило. Представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив справу розглянути у його відсутність та відсутності позивача, не заперечував проти винесення заочного рішення. \~ \~ \~ \~Відповідно до\~ч.\~4\~ст.\~223\~ЦПК України,\~у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія паспорту громадянина Україна [PERSON] ; копія свідоцтва про смерть [PERSON] ; копія свідоцтва про смерть [PERSON] ; копія заяви про прийняття спадщини від 22.07.2016 р.; копія технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS] ; копія заповіту від 29.02.2016 р.; копія договору міни від 23.11.2000 р.; копія протоколу про опитування особи за її згоди від 05.02.2019 р.; копія звіту про еежної оцінки вартості житлового будинку; копія постанови державного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 06.02.2019 р. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що [INFO] померла [PERSON] . За життя їй належала 1/3 частина житлового будинку [ADDRESS] , на підставі договору міни від 23.11.2000 р. На випадок смерті [PERSON] не розпорядилась належним їй майном, заповіт не залишила. Спадкоємцем першої черги після її смерті був її чоловік [PERSON] . У встановлений законодавством строк для прийняття спадщини він не звернувся до нотаріальної контори із заявою про її прийняття, проте він як її чоловік прийняв спадщину фактично, вступом в управління та володіння спадковим майном в порядку п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР 1963 р. , що підтверджується протоком опитування [PERSON] , відповідно до п.7. ч. 1 ст. 20 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність ». [INFO] помер [PERSON] . За життя йому належало 2/3 частини житлового будинку із надвірним спорудами [ADDRESS] (1/3 частина будинку належала йому на праві власності, іншу 1/3 частину будинку прийняв після смерті дружини, але юридично її не оформив). Після його смерті відкрилась спадщина на зазначене майно. За життя він розпорядився належним йому майном, залишив заповіт 29.02.2016 р. на ім`я позивача [PERSON] , яким заповідав йому усе своє майно, яке йому буде належати на час смерті. Тому спадкоємство здійснюється за заповітом. Позивач як спадкоємець за заповітом у встановлений законом строк подав до нотаріусу заяву про прийняття спадщини. За зверненням позивача нотаріусом було заведено спадкову справу. Пізніше, при зверненні позивача до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину, йому в цьому було відмовлено з причин відсутності оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно, про що нотаріусом було винесено відповідну постанову. Після смерті [PERSON] це питання вже неможливо вирішити, за визнанням права власності на житловий будинок, як на об`єкт спадщини, може звернутися тільки спадкоємець. Таким чином, позивач прийняв спадщину в порядку ч. 1 ст. 1269 ЦК України, що залишилася після померлого [PERSON] і вважає, що має всі законні підстави для визнання за ним права власності на неї, оскільки до держави вона не перейшла, відумерлою не визнана, інших спадкоємців немає. Крім того, у ході судового розгляду справи, встановлено, що відповідачу [PERSON] на підставі договору міни від 23.11.2000 р., належить інша 1/3 частини спірного житлового будинку. Так, позивач, вважає, що він окрім 2/3 частин житлового будинку, які він прийняв в порядку спадкування, набув ще право власності на 1/3 частину будинку, яка колись належала [PERSON] , і якою він не користується та фактично не володіє з 2000 р. Зазначена частина у будинку знаходилась у володіння його батьків [PERSON] та [PERSON] , а після смерті в одноособовому порядку у володіння батька. Теперішнє місцезнаходження відповідача невідоме. Так, померлий [PERSON] набагато більше 10 років відкрито і безперервно володів 1/3 частиною будинку свого сина [PERSON] і на теперішній час після смерті [PERSON] цією часткою володіє його правонаступник позивач, то у відповідності до ч. 1 ст. 344 ЦК України позивач набув право власності на 1/3 частину [PERSON] . Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки його доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. Оскільки щодо позовних вимог, обставин справи сторони не заперечують, визнають їх, суд вважає, що факти, які обґрунтовують заявлені вимоги і мають значення для справи встановлені, у зв`язку із чим немає необхідності у підтвердженні їх доказами засобом дослідження показань свідків. Відповідно до ч. 1 п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України 2003 р. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. [PERSON] померла [INFO] (тобто до набрання чинності ЦК України 2003 р.), а [PERSON] фактично прийняв спадщину після її смерті, данні цивільні відносини регулюються положеннями ЦК Української РСР 1963р. Відповідно до ст. 524 ЦК Української РСР 1963р. спадкування здійснюється за законом та за заповітом. Спадкування за законом має місто, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Як передбачено ч. 1 ст. 529 ЦК Української РСР 1963р. при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти, інший з подружжя та батьки померлого. Згідно вимог ст. 548 ЦК Української РСР 1963 р. для набуття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина вважається належною спадкоємцю з часу відкриття спадщини. За п. 1, 2 ч.1 ст. 549 ЦК Української РСР 1963р. визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він: фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Як було встановлено судом, [PERSON] був спадкоємцем за законом після смерті своєї дружини [PERSON] . Він у передбачений законом строк не подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини, проте на момент смерті дружини він мешкав разом із нею, вступив в управління та володіння спадковим майном, що належала померлій дружині, що підтверджується протоком опитування [PERSON] , відповідно до п.7. ч. 1 ст. 20 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Прийняття спадщини є фактом, яке відображає волю спадкоємця придбати майно після смерті спадкодавця. Таким чином, [PERSON] прийняв спадщину в порядку п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК Української РСР 1963 р. після смерті дружини [PERSON] , однак, вона не встиг юридично її оформити. \~ \~ \~ \~ [INFO] [PERSON] помер. Спадкові відносини після його смерті регулюються положеннями ЦК України 2003 р. Відповідно до ст. 1216 ЦК України 2003 р. спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 ЦК України (ст. 1223 ЦК України). Ст. 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно поживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.ст. 1270 ЦК України, він не заявив відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Як було встановлено судом, позивач є спадкоємцем за заповітом. У встановлений законом строк прийняв спадщину після смерті [PERSON] шляхом подачі заяви до нотаріусу. Інших спадкоємців, які б мали обов`язкову частку у спадщині немає. Прийняття спадщини є фактом, який відображає волю спадкоємця придбати майно після смерті спадкодавця. В даному випадку позивач прийняв спадщину в порядку ч. 1 ст. 1269 ЦК України, оскільки його воля, як спадкоємця за заповітом, була виражена у його діях щодо подачі відповідної заяви до нотаріуса. Таким чином, позивач прийняв спадщину в порядку ч. 1 ст. 1269 ЦК України, однак, він не може оформити прийняття спадщини та отримати відповідне свідоцтво, з причин відсутності оригіналів правовстановлюючих документів на житловий будинок, у зв`язку із чим в даний час позивач вимушений звернутися до суду із позовом. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном\~протягом десяти\~ років або рухомим\~майном -\~протягом п`яти\~років,\~ набуває\~право власності\~на це\~майно (набувальна\~давність),\~ якщо\~ інше\~ не\~встановлено цим\~Кодексом. Право\~власності на\~ нерухоме\~ майно,\~ що\~ підлягає\~ державній\~реєстрації,\~ виникає\~ за\~ набувальною\~давністю з\~моменту державної\~реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Згідно із\~ч.\~4\~ст.\~344\~ЦК України\~право власності\~за набувальною\~давністю на\~нерухоме майно,\~транспортні засоби,\~цінні папери\~набувається за\~рішенням суду. За ч.\~1,\~3\~ст.\~397\~ЦК України\~володільцем чужого\~майна є\~особа,\~яка фактично\~тримає його\~у себе. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Як виходить з матеріалів справи та наданих доказів, на підставі договору міни від 23.11.2000 р. відповідачу [PERSON] належить 1/3 частини. Так, померлий [PERSON] набагато більше 10 років відкрито і безперервно володів 1/3 частиною будинку свого сина [PERSON] і на теперішній час після смерті [PERSON] цією часткою володіє його правонаступник позивач, тому у відповідності до ч. 1 ст. 344 ЦК України позивач набув право власності на 1/3 частину [PERSON] , оскільки відкрито та безперервно володіє усією частиною, доглядає за її технічним станом, робить поточний ремонт, сплачує комунальні платежі тощо, по теперішній час. Таким чином, суд встановив, що володіння позивачем вищевказаною частиною будинку, яка належить відповідачу є добросовісним, правомірним, відкритим (позивач, вважаючи себе власником нерухомого майна, сплачує комунальні платежі за утримання будинком, користується ним на власний розсуд та ін.) та безперервним. З урахуванням викладених позивачем та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити його вимоги щодо визнання за ним права власності на цілу частину спірного житлового будинку.

Outcome: approved