Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-04 00:00:00

В жовтні 2020 року позивач звернулася до суду з позовною заявою про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, в якій просила визнати відповідача [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житлом, а саме будинком [ADDRESS] . В обґрунтування позову вказала, що вона є власницею вищевказаного будинку. В 2013 році її син, [PERSON] зареєстрував шлюб з відповідачкою [PERSON] після чого остання була зареєстрована в будинку [ADDRESS] . З липня 2019 року відповідачка в будинку, за місцем реєстрації не проживає. 29.11.2019 року шлюб з сином позивача був розірвано. Тобто за останній рік відповідачка перестала користуватись житлом, добровільно знятись з реєстрації в будинку за вищевказаною адресою відповідачка не бажає та не має наміру. Факт того, що відповідач протягом року не проживає у спірному житлі підтверджується актами комісійно складеними депутатом сільської ради в присутності свідків. Оскільки добровільно знятись з реєстрації в будинку позивачки відповідачка не бажає, у з чим просить в судовому порядку визнати відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняти її з реєстрації. 23 листопада 2020 року постановлено ухвалу про відкриття провадження та розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 12березня 2021 року постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначено до судового розгляду. Позивач в судове засідання не з`явилася, подала суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилася, повідомлялася належним чином шляхом направлення судової повістки про виклик до суду поштовим відправленням про день та час розгляду справи. Про причину неявки суд не повідомила, заяв, клопотань та відзиву до суду не надіслала. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін у справі за наявними матеріалами справи та ухвалити заочне рішення відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України оскільки представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідно до ч. 5,6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд, дослідивши письмові докази та матеріали справи вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Іванців П.В. 27.11.2007 року [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] . Згідно довідки № 618/01-18 від 10.09.2020 року виданої Підгірцівською сільською радою Обухівського району Київської області вбачається, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровано шестеро осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Як вбачається з актів обстеження жилого приміщення від 15.10.2019 року, 10.12.2019 року, 12.02.2020 року, 14.04.2020 року. 17.06.2020 року, 12.08.2020 року складеного комісійно депутатом Обухівської міської ради в присутності свідків за адресою: [ADDRESS] з 15.10.2019 року по теперішній час не проживає. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях316,317,319,321 ЦК України. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Об`єктом права власності може бути, зокрема, житло, житловий будинок, садиба, квартира, як то передбачено ст.ст.379,382 ЦК України. За приписами ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією України, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмежень. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи вищевказане, суд вважає позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved