Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-12 00:00:00

В жовтні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, який в квітні 2016 року уточнив та просив постановити рішення, яким визнати спільною сумісною власністю домоволодіння № 19 розташоване по вул. Красній в с. Любимівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області, яке складається з житлового будинку літ. А, загальною площею 81,4 кв.м., житловою площею 30,7 кв.м., прибудови літ. а, тераси літ. а-1, літньої кухні літ. Б, входу у погріб літ. В, вбиральні літ. Г, колодязю літ. К, огорожі №№ 1-4, замощення літ. І, а також земельну ділянку площею 0,20 га, розташовану за адресою: Дніпропетровська область Дніпропетровській район с. Любимівка, вул. Красна, 19; визнати за ним, [PERSON] право власності на 1/2 частину домоволодіння № 19 по вул. Красній в с. Любимівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області, який складається з житлового будинку літ. А, загальною площею 81,4 кв.м., житловою площею 30,7 кв.м., прибудови літ. а, тераси літ. а-1, літньої кухні літ. Б, входу у погріб літ. В, вбиральні літ. Г, колодязю літ. К, огорожі №№ 1-4, замощення літ. І. в порядку поділу майна; визнати за ним, [PERSON] право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,20 га, розташованої за адресою: Дніпропетровська область Дніпропетровській район с. Любимівка вул. Красна, 19, в порядку поділу майна. В обґрунтування позову позивач вказав, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 02 жовтня 1998 року. за час перебування у шлюбі ними було набуте нерухоме майно: домоволодіння № 19 розташоване по вул. Красній в с. Любимівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області. В 2007 році він особисто займався оформленням приватизації земельної ділянки для обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. Згоди про поділ майна між ними не досягнуто. Тому вважає, що вказане майно повинно бути розділено, а тому він змушений звернутися до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] та його представник за довіреністю [PERSON] надали суду заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали, проти заочного розгляду справи не заперечували. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням (а.с.61), а тому зі згоди позивача та його представника суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Встановлено, що з 02 жовтня 1998 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який був зареєстрований Відділом реєстрації актів громадського стану Самарської районної ради м. Дніпропетровська, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено актовий запис № 304, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії І-КИ 058612 від 02 жовтня 1998 року (а.с.8). Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2014 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.9). Під час шлюбу, за спільні кошти подружжям було придбано домоволодіння № 19 по вул. Красній в с. Любимівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області, яке складається з житлового будинку літ. А, загальною площею 81,4 кв.м., житловою площею 30,7 кв.м., прибудови літ. а, тераси літ. а-1, літньої кухні літ. Б, входу у погріб літ. В, вбиральні літ. Г, колодязю літ. К, огорожі №№ 1-4, замощення літ. І, про що свідчить договір купівлі-продажу серії ВЕМ № 589953 від 23.12.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу [PERSON] (а.с.52). На підставі вищевказаного Договору купівлі-продажу право власності на спірний будинок зареєстровано за відповідачкою, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 47043491 від 05 листопада 2015 року (а.с.16). Угоди про добровільний поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжям не досягнуто. В 2007 році [PERSON] особисто займався оформленням приватизації земельної ділянки для обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. Згідно Державного акту право власності на земельну ділянку розміром 0,20 га, за адресою: вул. Красна буд. 19 в с. Любимівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області зареєстровано за відповідачкою [PERSON] (а.с.56-57). Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст.69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, що також передбачено ст. 372 ЦК України, згідно якої у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.п. 19, 23, 24 своєї Постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу; вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог ст. 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (ч. 2 ст. 364 ЦК України). Окрім цього, відповідно до ч. 2-3 ст. 72 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання) майна за час шлюбу, крім випадків встановлених законом або договором. Відповідно до правової позиції ВСУ, висловленої у постанові від 03.06.2015 року № 6-38цс15, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи ст. 60 СК України,\~та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма ст. 60 СК України\~вважається правильно застосованою. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ст. 68 СК України). Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права та встановлені обставини є доказом того, що вищезазначене майно, а саме: житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами та земельна ділянка є обєктами спільної власності подружжя та предметом поділу між подружжям. Відповідно до ч. 2,3 ст. 116 ЗК України, набуття права на землю громадянами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації. Відповідно до ст. 120 ЗК України, до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Відповідно до п. 18-2 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» надано розяснення, що земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю. Якщо на земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК України, 377 ЦК України. Згідно із ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 213 ЦПК України). За таких обставин суд вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню та вважає за необхідне визнати спільною сумісною власністю подружжя домоволодіння та земельну ділянку, що розташовані за адресою: Дніпропетровська область Дніпропетровській район с. Любимівка, вул. Красна, № 19; та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину домоволодіння та 1/2 частину земельної ділянки, що розташовані по вул. Красній, 19 в с. Любимівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно задоволеним позірним вимогам. Тому, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати в розмірі 2210 грн. сплаченого судового збору.

Outcome: approved