Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-13 00:00:00

Від імені позивача [PERSON] представник - адвокат Якименко О.П., який діє на підставі ордера, звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за [PERSON] право власності на нежитлову будівлю молочний блок, за адресою [ADDRESS] , нежитловою площею 286,8 кв.м., вартістю станом на 01.01.2001 р. - 12 798 грн., отриману в рахунок майнового паю члена колективного сільськогосподарського підприємства СВК Аврора Доманівського району Миколаївської області, експертна вартість якої на даний час становить 103 600 грн., якою позивач володіє з 2003 року по даний час. В обґрунтування позовних вимог, стверджує, що на підставі свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії МК 05-03 №0536, виданого Володимирівською сільською радою Доманівського району Миколаївської області [PERSON] має право на пайовий фонд майна колективного сільськогосподарського підприємства СВК Аврора с. Володимирівка Доманівського району Миколаївської області, відповідно до списку осіб, які мають право на майновий пай, затвердженого зборами співвласників 06 березня 2000 року. Загальна вартість майна пайового фонду підприємства на 01 січня 2001 року становить 2 млн. 232,5 грн., частка позивача [PERSON] визначена у розмірі 11 124 грн., або 0,47 відсотків. Рішенням загальних зборів співвласників майна колишнього СВК Аврора від 17.05.2003 р. (протокол №16) затверджено майнове право [PERSON] . Також прийнято рішення затвердити та виділити [PERSON] , майно в рахунок майнового паю, в тому числі і нерухоме майно: нежитлову будівлю молочний блок, розташований по [ADDRESS] . Рішенням Володимирівської сільської ради від 29 вересня 2020 року позивачу [PERSON] надано дозвіл на розробку проекту із землеустрою, щодо відведення ділянки в оренду строком на 49 років із земель сільськогосподарського призначення комунальної власності для ведення товарного сільськогосподарського виробництва орієнтовною площею 0,50 га (під господарськими будівлями та дворами). 22.12.2016 р. позивач [PERSON] зареєстрував у Доманівському районному бюро МБТІ нерухоме майно нежитлову будівлю, розташовану по [ADDRESS] та отримав технічний паспорт. У 2020 році позивач вирішив здійснити реєстрацію нерухомого майна - нежитлової будівлі молочного блоку по [ADDRESS] . Однак, Реєстраційна служба відмовила йому в здійсненні державної реєстрації виділеного нерухомого майна - нежитлову будівлю - молочний блок по [ADDRESS] , на підставі, того, що для реєстрації нерухомого майна повинен бути наданий правовстановлюючий документ на нерухоме майно про виділення нерухомого майна в натурі, засвідчений підписом керівника колективного підприємства та печаткою. Так як, рішенням про затвердження та виділенням [PERSON] майна згідно з накладною №55 від 21 липня 2003 року а саме: нерухомого майна нежитлову будівлю молочний блок, розташований по [ADDRESS] , позивачу передано, але документів, які б підтверджували право власності на нього у позивача немає. Саме дані обставини спонукали позивача звернутися до суду з цими вимогами. Представник позивач адвокат Якименко О.П. подав заяву, згідно якої просив судовий розгляд провести у його відсутність та відсутність позивача, та задовольнити позовні вимоги. Преставник відповідача у заяві позовні вимоги визнав, просив позов задовольнити. В судове засідання не прибув, подав заяву про розгляд справи у його відсутність, наполягав на задоволенні позовних вимог позивача. Оцінивши усі докази зібрані в справі у їх сукупності, виходячи з обставин, встановлених під час судового розгляду справи, враховуючи норми діючого законодавства, яким врегульовані встановлені судом правовідносини, пояснення та заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку\~про задоволення позовних вимог\~за наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії МК 09-03 №0536, виданого Володимирівською сільською радою виданий [PERSON] , має право на пайовий фонд майна колективного сільськогосподарського підприємства СВК Аврора, с. Володимирівка Доманівського району Миколаївської області, відповідно до списку осіб, які мають право на майновий пай, затвердженого зборами співвласників (протокол № 16) від 06 березня 2000 року. Загальна вартість майна пайового фонду підприємства на 01 січня 2001 року становить 2 млн. 232,5 гривень. Частка [PERSON] визначена в розмірі 11 124 гривень або 0,17 відсотків. На підставі витягу з протоколу загальних зборів співвласників майна СВК Аврора від 17 травня 2003 року, протокол № 16, та копії накладної № 55 від 21 липня 2003 року позивачу було передано нерухоме майно, а саме: виділено майно в натурі в рахунок майнового паю будівлю молочний блок. 22 грудня 2016 року у Доманівському районному бюро МБТІ (інвентарний № 170) зареєстровано нерухоме майно нежитлова будівля по [ADDRESS] . 03 жовтня 2020 року керівником суб`єкта господарювання [PERSON] виготовлено технічний паспорт (інвентаризаційна справа №170) на нежитлову будівлю молочний блок [ADDRESS] на ім`я [PERSON] . Згідно довідки виданої виконкомом Володимирівської сільської ради від 07.10.2020 року № 390, про те, що нежитлова будівля, яка згідно технічного паспорту на гр. [PERSON] присвоєна адреса [ADDRESS] . Згідно звіту ТОВ ГЕКТАР І.З.О. з визначення оціночної вартості нежитлової будівлі молочний блок А-1 площею забудови 335,2 кв.м, площею приміщення 286,8 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] - оціночна вартість станом на 15 жовтня 2020 року складає 103 600 гривень. Позивач маючи намір реалізувати своє право власності на належний йому об`єкт нерухомості звернувся до державного реєстратора на нерухоме майно, втім державним реєстратором відмовлено у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 16 жовтня 2019 року за №42767240 . Питання щодо виділення в натурі частки в майні колективного сільськогосподарського підприємства врегульовано, зокрема, Законом України від 14 лютого 1992 року N 2114-XII «Про колективне сільськогосподарське підприємство», Указом Президента України від 29 січня 2001 року N 62 «Про заходи щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектора економіки», постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2001 року N 177 «Про врегулювання питань щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектору економіки» і Порядком розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств (далі - Порядок), затвердженим наказом Міністерства аграрної політики України від 14 березня 2001 року N 62. Однак, Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України № 253 від 11.04.2013 року, зареєстрованого в Мінюсті 25.04.2013 року за № 673/23205, визнано такими, що втратили чинність накази, зокрема наказ Міністерства аграрної політики України від 14.03.2001 року № 62 «Про затвердження Порядку розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств», згідно п. 15 якого, виділення майнових паїв у натурі окремим особам, які виявили бажання отримати свої майнові паї в індивідуальну власність, проводиться підприємством - користувачем майна із переліку майна, виділеного на ці цілі. При виділенні майна в натурі конкретному власнику підприємство-правонаступник (користувач) одночасно з підписанням акту приймання-передавання майна робить відмітку про виділення майна в натурі у свідоцтві про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства, що засвідчується підписом керівника підприємства та печаткою. Свідоцтво про право власності на майновий пай з відміткою про виділення майна в натурі індивідуально, акт приймання-передавання майна можуть бути підставою для оформлення прав власності на зазначене майно в установленому порядку. Указом Президента України від 29 січня 2001 року N 62/2001 «Про заходи щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектора економіки» та постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2001 року N 177 передбачено недопущення порушень майнових прав, забезпечення вільного здійснення права власності на майнові паї та виділення групі осіб (окремим особам), які є власниками паїв, індивідуально визначених об`єктів зі складу майна реорганізованих сільськогосподарських підприємств чи їх правонаступників. Зі змісту статей 7, 9 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» (далі - Закон N 2114-XII) вбачається, що: майно КСП належить його членам на праві спільної часткової власності; пайовий фонд майна КСП складається з балансової вартості основних виробничих та оборотних фондів, створених за рахунок діяльності підприємства, цінних паперів, акцій, а також коштів у грошовому виразі; майновий пай є грошовим еквівалентом трудового внеску кожного працівника в колективне майно, визначеним на дату паювання (та скоригований на день вибуття працівника з господарства). Відповідно до статей 5, 8 Закону N 2114-XII право розпоряджатися своїм паєм на власний розсуд член КСП набуває лише після припинення членства в підприємстві. До припинення членства частка майна члена КСП є частиною майна цього підприємства, яке у статуті визначає принципи формування спільної власності та права членів щодо неї і через свої органи здійснює право власності (тобто володіння, користування, розпорядження). Оскільки законодавством передбачено рівність прав і обов`язків членів КСП щодо спільної виробничо-господарської діяльності та її результатів, а правочинність членів підприємств є похідною від правового статуту, завдань і функцій цих підприємств та правочинності останніх як юридичних осіб, то і право громадян вимагати виділення своєї частки (паю) з володіння і користування аграрного підприємства, як і інші правовідносини членів КСП, зокрема щодо виділення-отримання майнового паю, складу цього паю, його юридичного оформлення, також мають ґрунтуватися на принципі рівності прав та обов`язків зазначених сторін. Це означає, що: праву члена КСП вимагати виділення майнового паю відповідає право цього КСП вирішувати питання щодо складу та структури майнового паю, способу і терміну його виділення; при здійсненні цих прав мають враховуватись інтереси обох сторін. Тобто законодавством передбачено дотримання прав та інтересів обох сторін у процесі виділення-отримання майнового паю громадянами при їх виході з підприємства. Спосіб забезпечення зазначених прав та інтересів членів КСП і підприємства встановлено\~ст. 9 Закону N 2114-XII, якою визначено черговість виділення громадянам майнового паю, а саме: натурою (будинки, споруди, техніка, готова продукція, худоба тощо), грішми або цінними паперами. Аналогічний підхід до реалізації права членів КСП на вільний вихід із цих підприємств (у процесі реформування останніх) з майновими паями з метою створення на їх основі приватних підприємств, фермерських господарств, господарських товариств, сільськогосподарських кооперативів, інших суб`єктів господарювання, заснованих на приватній власності, передбачено і в\~Указі Президента України від 3 грудня 1999 р. N 1529/99. Як зазначено в п. «а»\~ст. 1 цього Указу, його метою є створення на базі реформованих КСП приватних сільськогосподарських формувань, тому він одночасно передбачає як збереження, по можливості, цілісності господарського використання приватними формуваннями землі та майна колишніх КСП на основі оренди земельних і майнових паїв, так і забезпечення реалізації права членів КСП, які виходять із цих підприємств, створювати приватні формування шляхом передачі їм окремих будівель, споруд, техніки, робочої та продуктивної худоби, птиці, знарядь праці тощо. Суд враховує, що з метою реалізації прав та інтересів КСП і членів цих підприємств у правовідносинах виділення-отримання майнового паю Міністерством сільського господарства і продовольства України та Інститутом аграрної економіки УААН у січні 1996 р. були розроблені Методичні рекомендації про порядок отримання майнового паю при виході із колективного сільськогосподарського підприємства його членів. Ці рекомендації не є нормативно-правовим актом у розумінні\~Указу Президента України від 3 жовтня 1992 р. N 493/92 «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади»\~(з наступними змінами), але оскільки в них закладено аналогічні\~ст. 9 Закону N 2114-XII\~та\~ст. 1 Указу Президента України від 3 грудня 1999 р. N 1529/99\~принципи і підходи щодо порядку та способу виділення майнового паю, то вони можуть застосовуватися підприємствами при затвердженні власних статутів і положень про паювання, а також судами - при вирішенні таких спорів. Вирішуючи даний спір, суд з`ясував, що саме рішенням загальних зборів співвласників майна колишнього СВУ Аврора від 17.05.2003 р. (протокол №16) затверджено майнове право [PERSON] та видано свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) СВК Аврора серії МК 09-03 №0536 на суму 11 124 грн. також прийнято рішення та затверджено та виділено [PERSON] майно згідно накладної №55 від 21 липня 2003 р. нерухоме майно нежитлову будівлю молочний блок по [ADDRESS] , яке передано [PERSON] , але документів, які б підтверджували право власності на нього у позивача немає. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом (ч. 4 ст. 182 ЦК України). Відносини, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості регулює Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 1 липня 2004 року N 1952-IV, із змінами і доповненнями. Проте, державний реєстратор, постановила рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 16.10.2019 року за №42767240 на об`єкт нерухомого майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за суб`єктом [PERSON] в зв`язку з відсутністю документу, що підтверджує виникнення, перехід та припинення права власності на цю нежитлову будівлю. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За результатом судового розгляду судом встановлено, що по справі мають місце обставини, передбачені ст. 392 ЦК України, оскільки позивач маючи право на пайовий фонд майна СВК Аврора с.Володимирівка Доманівського району Миколаївської області, а саме нежитлової будівлі, що складається молочного блоку про присвоєння цьому об`єкту нерухомості окремої поштової адреси, не може здійснити належним чином реєстрацію права власності у державного реєстратора, в зв`язку з чим порушуються його права як власника. У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Згідно ст.82 ч.1 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення (стаття 229 ЦПК України). Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України. При розгляді даної справи предмет доказування доведений позивачем відповідними доказами, при чому, їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв`язку у їх сукупності. За таких обставинах суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Outcome: approved