Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-07 00:00:00

В вересні 2016 року позивачка звернулася до суду з даною позовною заявою, в якій просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлого [INFO] року, на домоволодіння [ADDRESS], яке складається з: житлового будинку А-1, прибудови А1-1, ганок з козирком а, літня кухня Б, сарай В, гараж Г, оглядова яма під гаражем, навіс Д, сарай Е, навіс Ж, погріб З, душ Л, вбиральня М, споруди 1-7, І. Житловий будинок А-1 складається з: 1-1 кухня площею 14,3 кв.м., 1-2 ванна площею 2,4 кв.м., 1-3 коридор площею 11,6 кв.м., 1-4 житлова кімната площею 15,6 кв.м., 1-5 житлова кімната площею 6,0 кв.м., 1-6 кухня площею 11,3 кв.м. Загальна площа житлового будинку - 61,2 кв.м., житлова площа - 21,6 кв.м. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що [INFO] року помер її батько - [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої належало домоволодіння [ADDRESS]. Ще за життя, батько склав заповіт, яким заповів належне йому майно своїй дочці, позивачці по справі. За її заявою про прийняття спадщини за заповітом було заведено спадкову справу № 773/2015 на майно померлого [INFO] року її батька [PERSON]. Проте, 16 серпня 2016 року державний нотаріус Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори, розглянувши заяву позивачки, щодо вчинення нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спірне домоволодіння, відмовила в видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки позивачкою не наданий правовстановлюючий документ на вказаний об'єкт спадщини. Тому, позивачка була змушена звернутися за захистом свого невизнаного права до суду з позовом про визнання за нею права власності в порядку спадкування за заповітом на домоволодіння за вказаною адресою. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] підтримала позовні вимоги позивачки та просила задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилалася на обставини, які викладені в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог позивача. Представник Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А. в судове засідання не з'явилася, про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, раніше надала суду заяву, в якій просила розглянути дану справу без її участі у зв'язку із виробничою завантаженістю. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню по наступним підставам. У судовому засіданні встановлено, що [INFO] року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Черкаси Черкаського міського управління юстиції, актовий запис № 2826 (а.с.23). Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно, яке, зі слів позивачки, серед іншого, складається з домоволодіння [ADDRESS]. Ще за життя, а саме 21 серпня 2009 року [PERSON], який помер [INFO] року, склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А. та зареєстрований в реєстрі за № 2-2244, яким заповів все належне їй майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось на день його смерті - [PERSON] (а.с.26). Крім того, судом встановлено, що позивачка є рідною дочкою померлого [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про її народження Серії [NUMBER], виданим повторно 09.11.1993 року Красногвардійським ЗАГС м. Дніпропетровська, актовий запис № 26 від 08.02.1959 року (а.с.21), та свідоцтвом про укладання шлюбу Серії [NUMBER], згідно якого вона змінила своє дівоче прізвище «[PERSON]» на «[PERSON]» (а.с.22). Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. На підставі вищевказаного, позивачка, у встановленому законом порядку, звернулася до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті свого батька - [PERSON], померлого [INFO] року. На підставі її заяви була заведена відповідна спадкова справа за № 773/2015, що підтверджується листом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 18.10.2016 року за вих. № 3566/02-14. Проте, 16 серпня 2016 року державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А. була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі позивачці свідоцтв про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON], померлого [INFO] року, на домоволодіння [ADDRESS], оскільки нею не надані правовстановлюючі документи на вказане нерухоме майно (а.с.33). У зв'язку з вказаними обставинами, позивачка була вимушена звернутися до суду. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Так, судом встановлено, що згідно протоколу № 4 від 27 березня 1959 року засідання правління колгоспу ім. Жданова Краснопільської сільради Дніпропетровської області колгоспнику [PERSON] була наділена земельна ділянка площею 0,1 га для будівництва житлового будинку (а.с.16). Протоколом № 3 загальних зборів колгоспників колгоспу ім. Жданова від 15 квітня 1959 року був затверджений протокол № 4 від 27.03.1959 року засідання правління того ж колгоспу (а.с.17). Згідно вказаного рішення виконкому Краснопільської сільради депутатів трудящих Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 15 квітня 1959 року дозволено будівництво житлового будинку [PERSON] по [ADDRESS] Відділ комунального господарства виконкому Краснопільської селищної ради депутатів трудящих видав дозвіл [PERSON] на виробництво будівельних, санітарно-технічних і спеціальних робіт по будівництву житлового будинку на земельній ділянці [ADDRESS], виділеної згідно рішення № 2 від 15.04.1959 року загальних зборів колгоспників колгоспу ім. Жданова (а.с.18). В період з 1959 року по 1963 рік [PERSON], разом із своєю дружиною [PERSON], збудували житловий будинок і господарчі споруди за вказаною адресою, що підтверджується технічним паспортом на вказане домоволодіння (а.с.10-13). Проте, до експлуатації житловий будинок і господарчі споруди за вказаною адресою подружжя [PERSON] не ввело і правовстановлюючих документів не отримали, що підтверджується листом Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 12.02.2016 року за № 1562, в якому зазначено, що в матеріалах інвентаризаційної справи станом на 31.12.2012 року відсутні відомості про реєстрацію права власності за адресою: [ADDRESS]. При цьому, згідно інформаційної довідки № 481 від 27.03.2007 року, виданої Міським комунальним підприємством «Земград», рішенням виконкому Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 26.04.1960 року за [ADDRESS] була перейменована у [ADDRESS] (а.с.15). У відповідності до п. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року, право на нерухоме майно, що виникло до набрання чинності цього Закону, визнається дійсним у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим законом, за умови, якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Відповідно до Листа Державної архітектурно-будівельної інспекції України за № 40-12-2409 від 01.09.2011 року «Щодо прийняття в експлуатацію об'єктів, закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року», вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 05 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти. Тобто, до 05 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. Така ж позиція зазначена у Листі Державної архітектурно-будівельної інспекції України за № 40-11-598 від 12.02.2013 року «Щодо прийняття в експлуатацію самочинно збудованих об'єктів будівництва». Згідно технічного паспорту на домоволодіння [ADDRESS], складеного (паспорту) станом 26.10.2012 року, воно (домоволодіння) було побудоване в період з 1959 року по 1963 рік та складається з: житлового будинку А-1, прибудови А1-1, ганок з козирком а, літня кухня Б, сарай В, гараж Г, оглядова яма під гаражем, навіс Д, сарай Е, навіс Ж, погріб З, душ Л, вбиральня М, споруди 1-7, І. В свою чергу, житловий будинок А-1 складається з: 1-1 кухня площею 14,3 кв.м., 1-2 ванна площею 2,4 кв.м., 1-3 коридор площею 11,6 кв.м., 1-4 житлова кімната площею 15,6 кв.м., 1-5 житлова кімната площею 6,0 кв.м., 1-6 кухня площею 11,3 кв.м. Загальна площа житлового будинку - 61,2 кв.м., житлова площа - 21,6 кв.м. (а.с.10-13). Тому, суд прийшов до висновку, що житловий будинок А-1 і господарчі споруди за вказаною адресою є будівлями, які були побудовані до 05.08.1992 року, а тому не потребують введенню в експлуатацію, а право власності на ці об'єкти нерухомого майна визнається дійсним, так як на момент виникнення права власності діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Окрім дочки, позивачки у даній справі, подружжя [PERSON] та [PERSON], також мали сина - [PERSON], [INFO], що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження від 17.08.2016 року за № 00017002372 (а.с.19). Всі вони разом проживали в домоволодінні [ADDRESS], що підтверджується домовою книгою на вказане домоволодіння (а.с.29-31). Разом з тим, [PERSON] [INFO] року померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] виданим Відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 6783 (а.с.25). Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (в редакції, яка діяла на момент виникнення правовідносин), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. З урахуванням вищевказаного, суд прийшов до висновку, що домоволодіння [ADDRESS] є сумісно нажитим майном подружжя [PERSON] та [PERSON]. В силу положень ч. 1 ст. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України (в редакції, яка діяла на момент виникнення правовідносин), в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Таким чином, після смерті [PERSON], померлої [INFO] року, відкрилася спадщина на належне їй майно, яке складається з 1/2 частини домоволодіння [ADDRESS], яку в рівних частках успадкували її чоловік - [PERSON] та син - [PERSON], тобто по 1/4 частині домоволодіння кожний з них відповідно, оскільки вони зареєстровані та проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, чим фактично прийняли спадщину, в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України. При цьому, до нотаріуса за місцем відкриття спадщини, з заявою про прийняття чи відмову від прийняття спадщини після смерті [PERSON] ніхто не звертався, що підтверджується листом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 18.10.2016 року за вих. № 3566/02-14. Тобто, після смерті [PERSON], померлої [INFO] року, домоволодіння [ADDRESS] належало [PERSON] (її чоловіку-вдівцю) та [PERSON] (її сину), а їхні частки складали 3/4 та 1/4 частини домоволодіння відповідно. В свою чергу, [PERSON] помер [INFO] року, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Черкаси реєстраційної служби Черкаського міського управління юстиції, актовий запис № 1337 (а.с.24). Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно, яке, серед іншого, складається, як було встановлено судом вище, з 1/4 частини домоволодіння [ADDRESS]. З заявою про прийняття чи відмову від прийняття спадщини після смерті [PERSON] до нотаріуса ніхто не звертався, що підтверджується листом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 18.10.2016 року за вих. № 3566/02-14. Таким чином, після смерті [PERSON], померлого [INFO] року, відкрилася спадщина на належне йому майно, яке складається з 1/2 частини домоволодіння [ADDRESS], яку успадкував його батько - [PERSON], оскільки він зареєстрований та проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, чим фактично прийняли спадщину, в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Таким чином, домоволодіння [ADDRESS] стало повністю належати [PERSON] Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до абзаців 14-17 п. 3.1 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року за № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» - відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Без звернення спадкоємців до нотаріальної контори за одержанням свідоцтва про право на спадщину збільшується ймовірність порушення прав інших осіб, спадкоємців за заповітом, спадкоємців, які прийняли спадщину. Оскільки нотаріусом було відмовлено позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину, виник цивільно-правовий спір, який підлягає розглядові у позовному провадженні. При цьому, судом встановлено, що позивачка від спадщини не відмовлялася та у встановленому законом порядку прийняла спадщину після смерті свого батька, звернувшись до нотаріуса з відповідною заявою за місцем відкриття спадщини. За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає можливим визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлого [INFO] року, на домоволодіння [ADDRESS], яке складається з: житлового будинку А-1, прибудови А1-1, ганок з козирком а, літня кухня Б, сарай В, гараж Г, оглядова яма під гаражем, навіс Д, сарай Е, навіс Ж, погріб З, душ Л, вбиральня М, споруди 1-7, І. Житловий будинок А-1 складається з: 1-1 кухня площею 14,3 кв.м., 1-2 ванна площею 2,4 кв.м., 1-3 коридор площею 11,6 кв.м., 1-4 житлова кімната площею 15,6 кв.м., 1-5 житлова кімната площею 6,0 кв.м., 1-6 кухня площею 11,3 кв.м. Загальна площа житлового будинку - 61,2 кв.м., житлова площа - 21,6 кв.м. На підставі викладеного та

Outcome: approved