Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-09 00:00:00

Виклад доводів пред`явленого позову. У вересні 2019 року до суду звернувся [PERSON] із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначає, що є власником будинку [ADDRESS] . У будинку з 29 листопада 2018 року позивач тимчасово зареєстрував місце проживання свого колишнього зятя [PERSON] та дозволив тимчасове проживання у будинку. 18 квітня 2019 року дочка позивача - [PERSON] зареєструвала шлюб із [PERSON] . Після цього, колишній зять почав вести себе неадекватно, між ним та членами сім`ї позивача постійно виникають суперечки, відповідач систематично порушує правила співжиття, наносить позивачу та членам сім`ї, своїм дітям тілесні ушкодження, що робить неможливим проживання із ним в одному будинку. На зауваження позивача щодо зупинення противоправних дій, порушень правил проживання, порушення громадського порядку, не реагує, починає сваритися, ображає позивача та членів його сім`ї. Відповідач [PERSON] з позивачем спільним побутом не пов`язаний, спільне господарство не веде, не є членом його сім`ї, договір про порядок користування будинком та проживання у будинку не укладав. Чинить позивачу перешкоди у користуванні та розпорядженні належним будинком, систематично приходиться викликати поліцію, щоб зупинити його противоправні дії. Відповідач [PERSON] звільнити належний будинок позивача у добровільному порядку та знятися з реєстрації відмовляється, у зв`язку з чим позивач звертається до суду та просить усунути перешкоди позивачу у користуванні житловим приміщенням будинку [ADDRESS] шляхом виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення. Заперечення відповідача. У відзиві на позов відповідач заперечує проти доводів позовних вимог, посилаючись на те, що одружився з донькою позивача [PERSON] в 1997 році, а з 2002 року подружжя проживало у будинку [ADDRESS] та починають будівництво нового будинку усією сім`єю. З 08 березня 2003 року подружжя почало проживати у новому будинку, де була готова лише 1 кімната, після цього позивач продовжував допомагати будувати будинок для своєї сім`ї, у подружжя народилось 10 дітей. Будинок змогли зареєструвати лише в 2018 році після продажу дачі відповідача в с. Турівка Згурівського району. Тобто відповідач постійно проживав із сім`єю в обійсті тестя: спочатку в будинку [ADDRESS] , проте після того, як дружина покинула відповідача, він почав заважати всім у будинку. Зазначає, що відповідач вели із тестем спільне господарство: разом рубали дрова, заготовляли сіно для корів, обробляли город, заготовляли харчі разом. Позовні вимоги вважає безпідставними та просить відмовити у їх задоволенні. Заяви, інші процесуальні дії. Ухвалою суду від 06 вересня 2019 року відкрито провадження у справі. У судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] доводи позову підтримали з підстав, викладених у позовній заяві. Пояснили, що відповідач не є членом сім`ї позивача, поводить себе неадекватно по відношенню до позивача та членів його сім`ї. Зокрема, існування перешкод у користуванні будинком пояснювали тим, що дочка позивача [PERSON] не має можливості заселитись у будинок, де на даний час проживає відповідач. Відповідач у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість та недоведеність. Додатково пояснив, що був зареєстрований у будинку [ADDRESS] , а після реєстрації нового будинку - зі згоди позивача також зареєстрував своє місце проживання у цьому будинку. Іншого житла не має, а в будинку [ADDRESS] на те, що будинок будували разом із тестем, постійно вели спільне господарство, а після звернення до суду позивач з дружиною відмовляються від його допомоги. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Установлено, що [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка [ADDRESS] , на підставі державного акту на право приватної власності, серія та номер ІІІ-КВ №014363, виданий 28 грудня 2001 року Великодимерською селищною радою Броварського району Київської області, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованою 25.04.2016. (а.с. 12). Також, [PERSON] з 06 липня 2018 року є власником будинку [ADDRESS] . Право власності на будинок зареєстроване на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер КС141181730076, видана 22 червня 2018 року Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції України у Київській області, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №130102599 від 09 липня 2018 року. (а.с. 13) Установлено, що 20 червня 1997 року [PERSON] (дочка позивача) та [PERSON] уклали шлюб, який зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Броварського міськвиконкому Київської області, актовий запис №240. Після укладення шлюбу прізвище [PERSON] змінено на [PERSON] . Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 жовтня 2018 року у справі №361/6898/17, за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний. Рішення набрало законної сили. (а.с. 14) За час шлюбу у них народилося 10 дітей: донька [PERSON] [INFO] ; донька [PERSON] [INFO] ; донька [PERSON] [INFO] ; син [PERSON] [INFO] ; син [PERSON] [INFO] ; син [PERSON] [INFO] ; син [PERSON] [INFO] ; син [PERSON] [INFO] ; донька [PERSON] [INFO] ; син [PERSON] [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження ( а.с. 16-24) [PERSON] та [PERSON] мають статус багатодітної сім`ї, що підтверджується копією посвідчення багатодітної сім`ї. (а.с. 25) Відповідно до будинкової книги у будинку [ADDRESS] , 29 листопада 2018 року зареєстрований [PERSON] , [INFO] . (а.с.29). 18 квітня 2019 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який зареєстрований Бучанським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис №62. Після укладення шлюбу прізвище [PERSON] змінено на [PERSON] . (а.с. 26). Відповідно до довідки №1408 від 03 липня 2019 року виданої Виконавчим комітетом Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області, [PERSON] , на праві власності належить будинок [ADDRESS] . На житловій площі зареєстровані та проживають: [PERSON] - власник; [PERSON] - дружина; [PERSON] - донька; [PERSON] [INFO] - зареєстрований 29 листопада 2018 року (а.с. 30). З витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 24 липня 2019 року, встановлено, що 17 травня 2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесене кримінальне провадження: 12019110130001413, за заявою потерпілої [PERSON] , за ч. 1 ст.125 КК України, 16 травня 2019 року в період часу з 14 годин 00 хвилин до 15 годин 00 хвилин [PERSON] , перебуваючи за адресою: [ADDRESS] , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин наніс тілесні ушкодження [PERSON] (а.с. 31). Відповідно до виписки «Броварської багатопрофільної клінічної лікарні» з історії хвороби №8326 від 16 травня 2019 року, [PERSON] з 17 травня 2019 року по 27 травня 2019 року знаходилася на стаціонарному лікуванні з діагнозом: ЗЧМТ, забій м`яких тканин голови, тулуба, струс головного мозку, травми побутові побив чоловік. (а.с. 32). Відповідно до довідки «Броварської багатопрофільної клінічної лікарні» №3527 від 16 травня 2019 року, куди [PERSON] звертався 16 травня 2019 року, діагноз: укушена рана лівої вушної раковини, вид травми - кримінальна (а.с. 33). Відповідно до висновку експертного дослідження №043-511-2019 від 20 травня 2019 року Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи, при судово медичному дослідженні у [PERSON] мали місце тілесні ушкодження: а) травматичний дефект (ампутація) частини вушної раковини в проекції третини завитка з переходом на мочку, що складає близько 1.75 см.кв, (що відповідає менш ніж 1/3 від загальної площі вушної раковини); б) синці в правій виличній ділянці, на передній поверхні шиї по середній лінії в нижній третині, в правій підключичній ділянці, в лівій підключичній ділянці; в) садна на передній поверхні лівого плеча в нижній третині, на передній поверхні лівого передпліччя в нижній третині. Дані тілесні ушкодження у п.а) за ступенем тяжкості, відносяться до легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я. Кожне з вказаних тілесних ушкоджень у п.б), п.в) відносяться до легкого тілесного ушкодження. Характер та морфологія виявленого ушкодження у п.а) свідчать про те, що воно утворилось внаслідок укусу зубами; характер та морфологія виявлених ушкоджень у п.б), п.в) свідчать про те, що вони утворились внаслідок травматичної дії тупими предметами, характерні властивості яких в ушкодженнях не відобразились; за давністю можуть відповідати вказаному терміну. (а.с. 34-35). Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 24 липня 2019 року, встановлено, що 09 липня 2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесене кримінальне провадження: 12019110130001933, за заявою потерпілої [PERSON] , за ч.1 ст.125 КК України, 21 червня 2019 року приблизно о 20 годин 00 хвилин до 15 годин 00 хвилин невстановлена особа, перебуваючи за адресою: [ADDRESS] , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин нанесла тілесні ушкодження [PERSON] (а.с. 36) На підтвердження доводів заперечення, відповідач надав характеристику та довідку про те, що він працює у ФОП [PERSON] , позитивну характеристику селищного голови Великодимерської селищної ради, копії характеристик зі школи на синів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 81-87) З довідок про реєстрацію місця проживання особи встановлено, що [PERSON] був зареєстрований з 22 березня 2002 року у будинку [ADDRESS] , а з 29 листопада 2018 року зареєстрований у будинку [ADDRESS] (а.с. 89, 90) З актів прийому-передачі допомоги Благодійним фондом «На світанку», встановлено, що [PERSON] протягом 2010-2015 років надавалась благодійна допомога у вигляді одягу і взуття, іграшок, меблів та інших побутових речей. (а.с. 96-99) Свідок [PERSON] дружина позивача, у судовому засіданні пояснила, що їхня дочка [PERSON] вийшла заміж за відповідача, у шлюбі народилось 10 дітей і разом вони всі прожили близько 15 років. Свідок з чоловіком постійно допомагали дітям. Більше року дочка пішла жити від них, але усіх дітей не змогла забрати. Відповідач із дітьми живе в одній частині будинку, а свідок з чоловіком в іншій. [PERSON] не має доступу до іншої частини будинку. Після того, як від них пішла дочка, відповідач почав вести себе дуже погано, налаштовував дітей проти діда і баби. Відповідач неодноразово бив позивача, одного разу вдарив по обличчі так, що випав зуб. Коли дочка приїхала із новим чоловіком, то відповідач проколов їм шини в автомобілі та відкусив пів вуха зятю. Відповідач не хоче покидати будинок, а свідок хоче, що дочка жила разом із ними. Також повідомила, що з відповідачем не живуть однією сім`єю, ділять сплату за електрику та газ навпіл. Свідок [PERSON] , яка є дочкою відповідача та онукою позивача, пояснила, що батько вигнав її з будинку в червні 2019 року, також побив у липні 2019 року. Зараз свідок проживає із мамою в Києві. Знає, що батько не дозволяє дідові користуватися усім будинком, закрив погріб, гараж. Свідок [PERSON] , дочка позивача, пояснила, що відповідач після того, як вона пішла від нього та покинула будинок, не дає можливості спокійно батькам жити та користуватись будинком, доводить їх до нервового зриву, піднімає на них руку. Бачила, як відповідач зіштовхнув позивача зі сходів. Одного разу, коли свідок приїхала до батьків, відповідач проколов шини в авто та бив свідка. Знає, що відповідач погано ставиться до її батьків, обзиває їх, налаштовує синів проти неї та її батьків, у відповідача бувають напади агресії. Відповідач і її батьки не живуть однією сім`єю, він лише допоміг посадити картоплю. Свідок [PERSON] , дочка відповідача, пояснила, що знає, що батько побив матір весною 2019 року і тоді вона перебувала в лікарні. Тоді ж відкусив пів вуха теперішньому чоловікові мами. Якось, батько побив свідка, тому вона два місяці проживала у подруги, а зараз живе із мамою, до діда і баби приїжджає 1 раз в тиждень або місяць. Батько не дає можливості дідові користуватися гаражем, літньою кухнею і частиною будинку, налаштовує братів проти діда. Батько і дід не проживають однією сім`єю. З батьком неможливо спокійно жити, бо він часто веде себе агресивно. Також пояснила, що з 12 березня 2020 року живе у будинку, спочатку у батьковій частині, а після того як її вдарив брат, перейшла жити до бабусі. Батько постійно закривав гараж і літню кухню, але коли свідок у березні прийшла, то могла туди заходити. Свідок [PERSON] пояснив, що позивач є його тестем. Був у них один раз і тоді відповідач проколов шини в авто, побив його дружину [PERSON] та відкусив свідкові вухо. Йому відомо зі слів дружини, що відповідач не дає можливості позивачу нормально користуватися будинком. Мотиви, з яких виходить суд, та застосування норм права, що регулюють дані правовідносини. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № № 2.4.7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Приписами статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Права власника жилого будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Одночасно, згідно вимог ст. 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини четвертої статті 9 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Частиною другою статті 64 ЖК Української РСР визначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення. Підстави виселення членів сім`ї (колишніх членів сім`ї) власника будинку передбачені статтею 157, частиною першою статті 116 ЖК Української РСР. Членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення (стаття 157 ЖК Української РСР). Таке виселення згідно із частиною першою статті 116 ЖК Української РСР може мати місце, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Положення статті 156 ЖК Української РСР передбачають збереження права користування житлом для членів сім`ї, які припинили сімейні відносини з власником квартири за умови збереження права власності на квартиру цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Однак, виселення через неможливість спільного проживання (ст. 116 ЖК України) може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття. У п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12 квітня 1985 року надано роз`яснення, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Крім того, виходячи з офіційного характеру заходів запобігання і громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім`ї на підставі ст.116 ЖК без надання іншого жилого приміщення, факт застосування заходів запобігання судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, виконавчими комітетами, іншими уповноваженими органами, а заходів громадського впливу - органами самоорганізації населення (будинкові, вуличні, квартальні комітети, тощо), повинні підтверджуватися письмовими доказами. Неправомірна поведінка правопорушника повинна створювати об`єктивну, а не суб`єктивну неможливість спільного проживання. Тому незначні порушення, а також порушення, що є таким лише на думку окремих осіб у силу їх суб`єктивного сприйняття, продиктованого певним ставленням до правопорушника чи властивостями характеру, не повинні спричиняти виселення. Для виселення за цією підставою необхідно встановити систематичність протиправних дій і безрезультатність застосування до правопорушника заходів попередження і громадського впливу. Виселення без надання іншого житлового помешкання обумовлено ще і безрезультатністю застосованих до винної особи заходів попередження і суспільного впливу. Таким чином законодавством встановлений чіткий порядок для виселення інших осіб, які проживають разом з власниками житла. Судом встановлено, що відповідач з 2002 року проживав разом із позивачем на його земельній ділянці, спочатку у будинку [ADDRESS] , а з 2003 року подружжя [PERSON] почало проживати у новозбудованому будинку. Отже, відповідач постійно проживав у житловому будинку [ADDRESS] і продовжував проживати після оформлення паравовстановлючих документів на будинок та після розірвання шлюбу з донькою позивача. Ці обставини не заперечувались позивачем. Як видно з матеріалів справи, після реєстрації будинку у встановленому законом порядку, відповідач зареєстрував своє місце проживання у спірному будинку зі згоди позивача. Посилання позивача на те, що це була тимчасова реєстрація, ніякими доказами не підтверджені. Отже, відповідач заселився та проживав у будинку, як член сім`ї позивача, а саме, - чоловік доньки. Установлено, що після розірвання шлюбу, між сторонами дійсно погіршились стосунки та виникають конфлікти. Проте, позивачем не надано доказів здійснення щодо відповідача заходів попередження, що застосовуються судами, органами внутрішніх справ, а також заходів громадського впливу. Сама по собі наявність періодичних неприязних, конфліктних відносин між сторонами по справі не може бути безумовною підставою для виселення відповідача. Доказів того, що відповідач чинить [PERSON] будь-які перешкоди у користуванні належним йому будинком, останнім не надано. Надані позивачем витяги з Єдиного реєстру досудових розслідувань та висновок експертного дослідження лише свідчать про звернення [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] до правоохоронних органів, проте не підтверджують вчинення неправомірних дій саме [PERSON] . Одночасно вказані докази не підтверджують також вчинення неправомірних дій відповідачем по відношенню до власника будинку [PERSON] . Відповідно до положень ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З матеріалів справи вбачається, що між сторонами фактично склалися відносини, які регулюються ст.156 ЖК України та ст.ст.405, 406 ЦК України. При цьому, позивачем не доведено наявність підстав для припинення у відповідача права на користування спірним житловим приміщенням та порушення відповідачем прав позивача, як власника житла, тому відсутні підстави для задоволення позову. Наведені у позовній заяві доводи щодо позбавлення позивача вільного користування власним майном, оскільки відповідач перешкоджає йому у користуванні власністю на свій розсуд, не заслуговують на увагу, так як, матеріали справи не містять доказів на підтвердження будь-яких перешкод у позивача на користування своєю власністю. При цьому, покази свідків зводяться до підтвердження існування конфлікту, який пов`язаний із розірванням шлюбу між відповідачем та його дружиною, та бажанням позивача виселити відповідача із займаного будинку. Свідки вказали на неможливість позивачу користуватися погребом та гаражем, проте не викладено конкретних подій, за яких відповідач перешкоджав позивачу користуватись вказаними надвірними спорудами. Аргументи позивача про те, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню норми ст. ст. 64, 156, 157, 116 ЖК України є безпідставними, оскільки відповідач заселився і постійно проживав у будинку, як член сім`ї позивача, тому, на думку суду, вищевказані норми повинні застосовуватись до спірних правовідносин. Отже, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є недоведеними та безпідставними, тому задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed