Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-14 00:00:00

В грудні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з [PERSON] заборгованість в сумі 162428,20 грн. та судовий збір в сумі 1624.28 грн. В обґрунтування своїх вимог вказував, що 22 березня 2015 року за договором позики, що оформлена розпискою, передав відповідачу 4000 доларів США з терміном повернення 22 травня 2015 року. 08 квітня 2015 року було укладено другий договір позики із відповідачем, за яким той одержав від позивача 1900 доларів США із терміном повернення 20 травня 2015 року. Посилаючись на невиконання відповідачем своїх вимог з повернення суми позики, просить стягнути вказані кошти в судовому порядку в еквіваленті до гривні станом на день звернення до суду із цим позовом (26.12.2016р.), а також 3 % річних за період з прострочення дати їх повернення. В судовому засіданні позивач [PERSON] свої позовні вимоги підтримав та пояснив про вищевикладене. Зазначив, що відповідач до цього часу кошти не повернув, при цьому про наявність будь-яких інших договірних відносин із ним заперечував. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав та пояснив, що дійсно одержав від позивача 5900 доларів США, які в подальшому було вкладено у спільну діяльність при створенні ними спільного товариства. Також посилався про повернення частини боргу переданням [PERSON] в інтересах [PERSON] будівельних інструментів. Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного. Однією з підстав виникнення зобов'язання є договір або інший правочин (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства є свобода договору, яка означає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору, тощо (ст.ст.6, 627 ЦК України). Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 , прийнятої за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених п.1 ст.355 ЦПК України. Судом встановлено, що 22 березня 2015 року між сторонами було укладено договір позики в належній формі, отже сторони дійшли згоди щодо усіх істотних умов договору, та за яким відповідач отримав від [PERSON] 4000 доларів США у термін до 22 травня 2015 року (а.с. 4). Відповідно до оригіналу другої розписки, 08 квітня 2015 року відповідач отримав від [PERSON] у позику ще 1900 доларів США, які зобов'язався повернути 20 травня 2015 року (а.с. 5). Доказів щодо повернення відповідачем сум позики [PERSON] суду не надано. Посилання [PERSON] щодо вкладення вказаних коштів у спільну діяльність із [PERSON], а також про повернення суми боргу за рахунок переданих інструментів, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки доказів щодо укладення договору про спільну діяльність та джерела капіталу, доказів щодо уповноваження [PERSON] іншу особу, в даному випадку [PERSON] як на те посилається відповідач, про отримання в рахунок боргу будівельних інструментів, суду не надано, а сам [PERSON] проти цього заперечує. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 1 ст. 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а за ст. 629 цього ж Кодексу договір є обов'язковим для виконання сторонами. За положеннями ст. 598 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом. За відсутності інших підстав, передбачених договором або законом, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК). Належним є виконання зобов'язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права. В той же час, відповідач свої зобов'язання не виконав, борг не повернув, про що, виходячи з положень ст. 545 ЦК України, свідчать наявні у позивача оригінали розписок, а тому вимоги про стягнення боргу підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо вимог позивача про стягнення 3 % річних, то частиною 2 ст.625 ЦК України передбачено право кредитора на отримання боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання, а також 3 % річних від простроченої суми. При цьому норми ч. ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, яке визначене у гривні. Враховуючи, що судом встановлено порушення відповідачем свого грошового зобов'язання, то вимоги позивача щодо стягнення 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України обґрунтовані та підлягають задоволенню в сумі 283, 03 долари США ( (4000 х 3 % / 365) х 583 дні = 191, 67; (1900 х 3% / 365) х 585 днів = 91, 36). Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору в повному обсязі.

Outcome: approved