Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-20 00:00:00

В жовтні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати дійсним договір позики, укладений між ним та відповідачем 20.07.2014 року, мотивуючи вимоги тим, що 20.07.2014 року він, [PERSON], позичив у [PERSON] грошові кошти в розмірі 250 000 грн., на підтвердження чого в той же день між ними було укладено договір позики та погоджено посвідчити даний договір нотаріально. Але згодом відповідач відмовлялась від посвідчення договору, не пояснюючи при цьому підстав. Пунктом 8 вказаного договору передбачено, що у разі неповернення позичальником суми позики у встановлений строк, позикодавець вправі стягнути заборгованість у примусовому порядку шляхом визнання права власності на 2/5 частини квартири [ADDRESS], яка належить позичальнику на праві власності. Таким чином, оскільки договір позики передбачає перехід права власності, зазначений правочин має бути нотаріально посвідчений, що забезпечить захист прав позивача як позичальника, та відповідача як позикодавця. Позивач чи його представник у судове засідання не з`явились, по час та місце розгляду повідомлені належним чином (а.с.18), позивач надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, в якій вказав, що позовні вимоги підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с.21). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином (а.с.20), надала суду клопотання про розгляд справи у її відсутність, в якому вказала, що позовні вимоги визнає, проти їх задоволення не заперечує (а.с.22). Враховуючи викладене, суд вважає за можливе провести заочний порядок розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів по справі встановив наступні факти та правовідносини. 20.07.2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики в простій письмові формі, за умовами якого позивач отримав від позивача грошові кошти у сумі 250 000 грн. з зобов'язанням повернути позичені кошти у строк до 20.07.2015 року (а.с.2). Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Пунктом 8 описаного договору передбачено, що в разі, коли позичальник не поверне позичені гроші у встановлений строк, позикодавець вправі стягнути заборгованість в примусовому порядку, шляхом визнання права власності на 2/5 частки квартири за адресою: [ADDRESS], що належить позичальнику на праві сумісної власності. Відповідно до ч.1, 4 ст.209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. На вимогу фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений. За приписами ч.2 ст.220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Договір позики укладено 20.07.2014 року, а позов подано 11.10.2016 року. В своїй заяві [PERSON] визнала, що була домовленість про нотаріальне посвідчення договору, однак станом на сьогоднішній день договір не посвідчено. Оскільки позивачем не надано доказів свідомого ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору позики в період з 20.07.2014 року по 11.10.2016 року, а відповідачем, яка визнала позов у повному обсязі, не надано доказів поважності її неявки до нотаріального органу для посвідчення вказаного договору в той же період, тому вказана обставина не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні. За таких підстав вимога про визнання договору позики дійсним є необґрунтованою і незаконною, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити. На підставі вищевикладеного та ст. ст. 526, 530, 533, 536, 610,625, 1046, 1048, 1049, 1050 ЦК України,

Outcome: dismissed