Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-16 00:00:00

В жовтні 2018р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з вказаним позовом до відповідача Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача: Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський», в якому просив суд: - стягнути з відповідача на свою користь пеню за прострочення зобов`язання - 306500,49 грн.; у відшкодування моральної шкоди - 20000,0 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що між ним та ПАТ «Банк Михайлівський» 19 березня 2015р. було укладено договір № 980-052-000000224 банківського рахунку «Поточний рахунок для обслуговування строкового вкладу» та відкрито на ім`я позивача поточний рахунок № [NUMBER] в гривні для зберігання коштів, як клієнта банку та здійснення розрахунково - касового обслуговування. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Волошина В,О. від 04 лютого 2019р. відкрито провадження по справі та призначено справу в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання. 04 березня 2019р. на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, поданий стороною відповідача, в якому сторона відповідача позовні вимоги не визнає, зазначивши, що позивач отримав кошти вкладу, на даний час банк перебуває в процесі ліквідації, крім того, додатково зазначив, що дія ст. 625 ЦК України не застосовується до правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Зазначивши, що відповідач, діє в межах своїх повноважень визначених законом, здійснює виплати згідно до наданого Уповноваженою особою Фонду переліку, при цьому відповідач не є виконавцем будь-яких послуг в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» та з позивачем в договірні відносини не вступав. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 07 березня 2019р. закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. 20 березня 2019р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої позивач зазначив про безпідставність посилань відповідача, які зазначені у відзиві на позов. До судового засідання стороною позивача було подано до суду заяву про розгляд справи, у його відсутність, заявлені позовні вимоги сторона позивача підтримує в повному обсязі, з підстав зазначених в позові. В судовому засіданні 17 квітня 2019р. представники: відповідача, третьої особи проти позову заперечили з підстав, наведених у відзиві на позов, просили суд залишити позов без задоволення. Суд, заслухавши пояснення представників: відповідача, третьої особи, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 19 березня 2015р. між позивачем та ПАТ «Банк Михайлівський» було укладено договір № 980-052-000000224 банківського рахунку «Поточний рахунок для обслуговування строкового вкладу (депозиту)», відповідно до якого банк відкриває клієнту на його ім`я рахунок № [NUMBER] в гривні для зберігання грошей клієнта і здійснює його розрахунково-касове обслуговування та договір № 980-052-000061819. 23 травня 2016р. на рахунку позивача № [NUMBER] знаходились грошові кошти у сумі 173136,20 грн., що підтверджується випискою по особовому рахунку. В подальшому, на підставі рішення НБУ від 23 травня 2016р. № 14/БТ «Про віднесення ПАТ «Банк Михайлівський» до категорії неплатоспроможних», Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення від 23 травня 2016р. № 812 «Про затвердження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Михайлівський» та делегування повноважень тимчасового адміністратора», яким розпочато процедуру виведення ПАТ «Банк Михайлівський» з ринку, шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації на один місяць з 23 травня по 22 червня 2016р. Відповідно до рішення Правління НБУ № 124-рш від 12 липня 2016р. «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 1213 від 12 липня 2016р., згідно з яким розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» з 13 липня 2016р. по 12 липня 2018р. включно, призначено уповноваженою особою Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «Банк Михайлівський» Ірклієнку Ю.П. строком на два роки з 13 липня 2016р. по 12 липня 2018р. Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 265 від 24 січня 2017р. делеговані повноваження уповноваженої особи Фонду Волкову О. Ю . з 25 січня 2017р., визначені ст. ст. 37, 38, 47-52, 52-1, 53 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 21 червня 2018р. № 1758 «Про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» та делегування повноважень ліквідатора», продовжено процедуру ліквідації банку по 12 липня 2020р. включно та продовжені повноваження ліквідатора Волкова О.Ю., визначені ст. ст. 37, 38, 47-52, 52-1, 53 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (надані рішенням № 265 від 24 січня 2017р.). 19 липня 2016р. позивач звернувся на адресу третьої особи із заявою, в якій просив включити його до переліку вкладників, які мають право на отримання гарантованої суми та провести виплату суми вкладу. 03 квітня 2017р. позивачу було виплачено грошові кошти у сумі 173136,20 грн., що підтверджується меморіальним ордером № 1011987 від 03 квітня 2017р. Звертаючись до суду з вказаним позовом позивач зазначив, що було порушено терміни відшкодування йому коштів за вкладом, а тому відповідач повинен сплатити згідно норм ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» пеню у розмірі 3% за кожен день прострочення виплати. Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом, що регулює дані правовідносини. Згідно з п. 16) ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до п. 6 ст. 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах. Статтею 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації. Зокрема, згідно з п.п. 1, 2 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку. Відповідно до ч. 2 ст. 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах у справі за № 6-1123 цс16 від 13 червня 2016р., № 6-2001цс15 від 20 січня 2015р. Відповідно до положень ст. 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Фонд є юридичною особою публічного права. Фонд є суб`єктом управління майном, самостійно володіє, користується і розпоряджається належним майном. Фонд є економічно самостійною установою. Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами (ч. 1 ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»). Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків Фонд здійснює через призначену виконавчою дирекцією уповноважену особу Фонду. Порядок визначення вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами, визначений ст. 27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Оскільки Фонд гарантування є особою публічного права (ст. 3 Закону), то в силу приписів ст. 19 Конституції України він має діяти виключно в межах повноважень, встановлених діючим законодавством, і за відсутності правових підстав не має права вчиняти будь-які дії, що не передбачені законом, або вчиняти їх передчасно (безпідставно). Як вбачається з матеріалів справи, позивачу були відшкодовані кошти за вкладом у відповідності до вимог чинного законодавства. Таким чином, відповідач виконав свій обов`язок перед позивачем. Позивач, в обґрунтування позовних вимог зазначив, що на вказані правовідносини розповсюджуються норми Закону України «Про захист прав споживачів», а тому відповідачем було порушено терміни відшкодування коштів за вкладом, йому має бути виплачена пеня у розмірі 3% за кожний день прострочення. Згідно ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги), згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Враховуючи, що позивач не звертався до банку із заявою про дострокове повернення вкладів, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не вступав з позивачем в жодні договірні відносини та під час тимчасової адміністрації не передбачено можливість нарахування штрафних санкцій (п. 3 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»), відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача суми пені. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звзяок доказів у їх сукупності, враховуючи правові висновки наведені в постановах Верховного Суду України від 20 січня 2015р. у справі № 6-2001цс15, від 13 червня 2016р. у справі № 6-1123цс16, від 12 квітня 2017р. у справі № 6-350цс17, а також у постанові Верховного Суду від 10 травня 2018р. у справі № 761/20791/15-ц, від 15 травня 2018р. у справі № 761/31569/16-ц, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення пені у розмірі 306500,49 грн. Стосовно позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, то в цій частині позов також не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Право фізичних осіб на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів, має конституційно-правову природу. Зокрема, ст. 56 Конституції України встановлює право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Поняття моральної (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування визначається ст. 23 ЦК України. Зокрема, підставами для відшкодування моральної шкоди можуть бути порушення майнових, особистих немайнових прав особи, а також зобов`язань у випадках, передбачених договором або законом. Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених ЦК України та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. У спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах. Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не передбачено право позивача на відшкодування моральної шкоди у зв`язку з невиплатою банком-агентом гарантованих сум відшкодування. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові у справі за № 61-5506св18 від 25 квітня 2018р. та постанові Верховного Суду у справі за № 761/13137/16-ц від 25 квітня 2018р. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.п. 4, 5 Постанови від 31 березня 1995р. № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується. За приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Однак, суд зазначає, що у позовній заяві відсутнє обґрунтування розміру заподіяної моральної шкоди, оскільки відсутні належні та допустимі докази на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди, моральних або фізичних страждань, не зазначено, з яких міркувань позивач виходить, визначаючи розмір такої шкоди, та яким доказами це підтверджується, а також не підтверджено наявність причинно - наслідкового зв`язку між моральною шкодою і протиправними діями відповідача, а також вини останнього в її заподіянні. З урахуванням викладеного, враховуючи те, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не має фінансових зобов`язань перед позивачем, а також беручи до уваги, що Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не передбачено право позивача на відшкодування моральної шкоди, у зв`язку з невиплатою банком-агентом гарантованих сум відшкодування, тому суд не вбачає правових підстав для задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди.

Outcome: dismissed