Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-12 00:00:00

В жовтні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом в якому просила визнати розірвання шлюбу між нею, [PERSON] та [PERSON] 13 березня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського районного управління юстиції у Дніпропетровській області на підставі рішення Дніпропетровського районного суду фіктивним. В обґрунтування позову вказала, що з 30 квітня 1986 року вона, [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі. 13 березня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського районного управління юстиції у Дніпропетровській області, на підставі рішення Дніпропетровського районного суду було видано свідоцтво про розірвання шлюбу. Вона та чоловік і надалі продовжують проживати однією сімєю, вести спільне господарство і фактично не мали наміру припиняти шлюбні відносини. Розірвання шлюбу не було обумовлено реальним бажанням припинити шлюб, тому вона звернулася до суду з даним позовом. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні. Представник третьої особи Відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського районного управління юстиції у Дніпропетровській області у судове засідання не зявився, надав суду лист про розгляд справи без їх представника (а.с.15). Вислухавши сторони, свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що дійсно 30 квітня 1986 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб Павлоградським міським РАЦСом, актовий запис № 376,та видано Свідоцтво про укладення шлюбу серія ІІІ-КИ №442679 від 30 квітня 1986 року. Відповідно до рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08 листопада 2004 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, рішення суду вступило в законну силу, тому 13 березня 2013 року [PERSON] отримав Свідоцтво про розірвання шлюбу серії І-КИ № 187186 (а.с.9). [PERSON] просила визнати розірвання шлюбу за вказаним рішенням суду фіктивним з посиланням на норму ст. 108 СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 108 СК України, за заявою заінтересованої особи розірвання шлюбу, здійснене відповідно до положень ст. 106 цього Кодексу, може бути визнане судом фіктивним, якщо буде встановлено, що жінка та чоловік продовжували проживати однією сімєю і не мали наміру припинити шлюбні відносини. На підставі рішення суду актовий запис про розірвання шлюбу та свідоцтво про розірвання шлюбу анулюються державним органом реєстрації актів цивільного стану. В даному випадку, ця стаття не регулює правовідносини, що виникли між сторонами, оскільки шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано за рішенням суду, а не у порядку, передбаченому ст. 106 СК України. Виходячи із змісту ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як з'ясовано в ході розгляду справи, розірвання шлюбу між подружжям [PERSON] було проведено в судовому порядку відповідно до ст. 110-112 СК України, а не згідно ст. 106 СК України, яка передбачає\~\~розірвання шлюбу органом державної реєстрації актів цивільного стану за заявою подружжя, яке не має дітей. Посилання позивачки на ті обставини, що вони з чоловіком продовжують проживати спільно та вести спільне господарство в даному випадку правового значення не має, оскільки після набрання чинності СК України з 01 січня 2004 року шлюб є розірваним з дня набрання законної сили рішення суду про розірвання шлюбу, як це передбачено ч. 2 ст. 114 СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Частиною 4 ст. 60 ЦПК України, визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, позовну заяву [PERSON] такою, що безпідставно подана, а тому у її задоволенні необхідно відмовити. Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої \~сторони \~понесені \~нею і документально підтверджені судові витрати. У звязку з відмовою позивачу у задоволенні його вимог, судові витрати (судовий збір) не підлягають стягненню з відповідача і підлягають покладенню на позивача. \~\~\~\~\~\~\~\~

Outcome: dismissed