Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-23 00:00:00

В вересні 2015 р.[PERSON]звернулася до суду з позовом ,в якому зазначає, що на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 19.01.2015 р.вона є власником 1/2 частини будинку 5а по вул.Раскової в м. Запоріжжі,в якому ніхто із членів її сім*ї або інших осіб не проживає. З часу придбання вказаного будинку у власність,позивачу стало відомо про реєстрацію у ньому відповідача [PERSON],[INFO],котрий ,зі слів колишнього власника,у будинку не проживає з 2011 р.,в утриманні будинку участі не приймає,його місце перебування позивачу невідомо. Посилаючись на те,що відповідач [PERSON]лише формально зареєстрований у належній їй на праві власності частині будинку,фактично з 2011 р.у будинку відсутній, він не є членом сім*ї позивачки, реєстрація відповідача за адресою будинку порушує її майнові права та змушує нести додаткові витрати по утриманню житла з нарахуваннями на відповідача,перешкоджає розпоряджатись будинком на розсуд власника,просить суд визнати [PERSON] втратившим право користування житловим будинком по вул.Раскової 5а в м.Запоріжжі та зобов*язати Шевченківський відділ у м.Запоріжжі управління державної міграційної служби України зняти [PERSON]О.з реєстраційного обліку за вказаною адресою. В судове засідання позивач [PERSON]подала письмову заяву про розгляд справи без її участі,в якій наполягала на задоволенні позову та не заперечувала проти ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідач в судове засідання не з*явився,викликався шляхом направлення судової повістки,яка повернута до суду за закінчення терміну зберігання. Про зміну свого місця проживання(перебування)під час судового провадження ,причини неявки у судове засідання відповідач суд не повідомив. Відповідно до ст.74,76,77 ЦПК України відповідач вважається таким,що повідомлений належним чином та не з*явився в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ст.224,225 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Всебічно вивчивши обставини справи, дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що позов є законним та обґрунтованим, підлягає частковому задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. З матеріалів справи суд встановив,що 1/2 частина житлового будинку 5 по вул.Раскової в м.Запоріжжі разом з належними до них господарськими будівлями та спорудами на підставі договору дарування від 19.01.2015 р.належить на праві власності [PERSON],що підтверджено копією договору та витягом з Державного реєстру прав власності. Складовою частиною житлового будинку,відповідно до витягу з Державного реєстру прав власності,складеного приватним нотаріусом [PERSON],є житлова прибудова літ.А1. Відповідно до довідки квартального комітету № 120 від 08.09.2015 р.,за вказаною адресою зареєстрований відповідач [PERSON] Реєстрація відповідача була проведена 01.09.2011 р.за згодою колишнього власника [PERSON],що підтверджено довідкою адресно-довідкового бюро Запорізької області та копією домової книги. Суд встановив,що відповідач [PERSON]був зареєстрований у спірному будинку як члени сім*ї колишнього власника [PERSON], між ним та новим власником [PERSON]сімейні стосунки відсутні. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України та з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України ,члени сім*ї власника житла,які разом з ним проживають у будинку(квартирі),що йому належить,користуються жилим приміщенням в обсязі,визначеному відповідно до угоди з власником. За змістом ст.405 ЦК України,яка регламентує поняття житлового сервітуту колишніх членів сім*ї та підстави збереження житлових прав цих осіб,члени сім*ї власника житла зберігають право на користування цим житлом саме на період,коли зберігається право власності певної особи на це житло. Згідно вказаних правових норм,які регулюють об*єм житлових прав члена сім*ї колишнього власника,слідує,що право члена сім*ї власника будинку(квартирі) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Оскільки закон не передбачає переходу прав і обов*язків в частині збереження права користування житлом членів сім*ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку(квартири),суд дійшов висновку,що відповідач [PERSON]внаслідок припинення права власності на спірний будинок колишнього власника [PERSON]після його дарування позивачці,втратив право користування цим будинком. Встановлені судом обставини підтверджуються матеріалами справи та не спростовані відповідачем під час її судового розгляду. Відповідно до ст.383,391 ЦК України,ст.157 ЖК України власник житлового будинку,квартири має право використовувати помешкання для власного проживання,проживання членів своєї сім*ї,інших осіб,вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином,суд встановив,що позов грунтується на законі,підтверджений доказами і підлягає задоволенню,оскільки правові підстави для користування спірним будинком відповідачем відсутні,його реєстрація у будинку без згоди власника [PERSON]створює перешкоди для користування та розпорядження власністю. Вирішуючи питання про зобовязання Шевченківського відділу у м.Запоріжжі управління державної міграційної служби України зняти відповідача з реєстрації в спірному будинку, суд дійшов висновку, що такі вимоги задоволенню не підлягають,оскільки заявлені до особи,яка не залучена відповідачем до участі у справі та виходячи з наступного. Згідно ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів не інакше як на підставі заяви, поданої і оформленої в порядку, встановленому ст.119 ЦПК України. Як передбачено ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Як передбачено ст. 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом. Як розяснив Верховний Суд України в Постанові Пленуму № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ в суді першої інстанції»суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого судочинства. З матеріалів справи вбачається, що позовні вимоги в частині зобовязання зняти з реєстраційного обліку [PERSON]заявлені до особи,яка не відповідачем у справі. Крім того, на час звернення до суду з такими вимогами позивач не зазначив в позові та не обґрунтував з посиланням на докази наявність з боку компетентних державних органів порушень його прав у вигляді бездіяльності чи неправомірних дій і не обґрунтував наявність спору з цього предмету, оскільки наявність судового рішення про визнання особи втратившою право користування житловим приміщенням є самостійною підставою для зняття її з реєстрації. Також суд звертає увагу на те, що дії зі зняття з реєстрації фізичних осіб в житловому приміщенні здійснюються за заявою уповноваженої особи, у разі відмови компетентного органу здійснити зняття з реєстрації фізичних осіб, зареєстрованих в житловому приміщенні, на підставі звернення особи, такі дії оскаржуються в порядку, встановленому КАС України. Тому вимоги позивача про зобовязання компетентних органів вчиняти певні дії не можуть бути розглянуті в порядку цивільного судочинства.

Outcome: partial