Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-10 00:00:00

В жовтні 2014 року позивач [PERSON] звернулася до суду із даним позовом до відповідача [PERSON] , в обґрунтування якого вказала, що 17.10.2009 р. між нею та відповідачкою був укладений попередній договір про намір у майбутньому укласти договір купівлі-продажу недобудованого житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , який належить відповідачці. На виконання цього договору позивачка передала відповідачці 16\~000 доларів США, у якості авансу за вказаний будинок, а основний договір мав бути укладений сторонами у строк до 01.10.2012 року. На день укладення вказаного договору спірний будинок мав 18 % готовності. Позивачка за власний рахунок повністю добудувала спірний будинок, однак оформити своє право власності вона не може через те, що відповідачка ухиляється від укладення відповідного договору. Посилаючись на те, що вона повністю розрахувалась із відповідачкою за недобудований будинок і добудувала його за свої кошти, позивачка просить визнати за нею право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , на підставі ст. 331 ЦК України, як на новостворене майно. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали з вищевикладених підстав, просили задовольнити позов. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, про час і місце судового засідання по справі була повідомлена належним чином, причини її неявки суду невідомі. \~ \~ \~ \~Зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача, її представника та дослідивши надані ними письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи із наступного. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. \~ \~ \~ \~Частина 1 ст. 11 ЦПК України визначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. \~ \~ \~ \~Згідно ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. \~ \~ \~ \~Судовим розглядом встановлено, що 17.10.2009 року між позивачкою [PERSON] з однієї сторони, та відповідачкою [PERSON] з другої сторони був укладений попередній договір, згідно якого сторони зобов`язувалися укласти договір купівлі-продажу житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , на умовах визначених цим договором. \~ \~ \~ \~Згідно п. 1.2. договору предметом основного договору має стати введений в експлуатацію житловий будинок за вищевказаною адресою, будівництво якого закінчить за свій рахунок [PERSON] , а основний договір мав бути укладений між сторонами у строк не пізніше 01.10.2012 року (п.1.3 договору). \~ \~ \~ \~Із п. 2.1. договору вбачається, що сторони домовилися, що ціна житлового будинку у основному договорі складатиме суму у гривнях, еквівалентну 16\~000 доларів США на день укладення основного договору. На підтвердження дійсних намірів сторін, [PERSON] передала [PERSON] 16\~000 доларів США, що еквівалентно 129\~600 грн., яка розцінюється ними як аванс в рахунок виплати вартості житлового будинку. Стаття 635 ЦК України визначає, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Сторона, яка необгрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Судовим розглядом встановлено, що основний договір у визначений сторонами строк, між ними не був укладений. Відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). \~ \~ \~ \~Відповідно до ч.1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй постанові Пленуму №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», у пункті 15 дав наступні роз`яснення: до завершення будівництва (створення) майна, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та об`єкт незавершеного будівництва не виникає (стаття 331 ЦК). У зв`язку із цим до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна. Отже, законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене майно та об`єкт незавершеного будівництва в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстроване раніше в установленому законодавством порядку. Із матеріалів справи вбачається, що житловий будинок за вказаною адресою літ. Д-1 є самочинною забудовою, що підтверджується довідкою Миколаївського МБТІ № 2-3819 від 16.09.13 р., та копією технічного паспорту на будинок, які наявні у матеріалах даної справи. Даних про користувача чи власника земельної ділянки, на якій він розташований, суду не надано. Крім цього, позивачка та її представник у судовому засіданні визнали, що спірний житловий будинок в експлуатацію в установленому законом порядку не був зданий. З урахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку, що спірний житловий будинок є об`єктом самочинного будівництва, який не був введений в експлуатацію у порядку, визначеному законодавством, а тому правових підстав для визнання за позивачкою права власності на нього як на новостворене майно, суд не вбачає. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст. 88 ЦПК України позивачці не відшкодовуються понесені нею судові витрати через те, що суд у повному обсязі відмовив у задоволенні її позову.

Outcome: dismissed