Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-25 00:00:00

В жовтні 2019 року позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, який згодом уточнила та за яким просила надати неповнолітній [PERSON] , [INFO] , дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон без дозволу (згоди) батька [PERSON] у супроводі матері [PERSON] , а саме до Єгипту, Іспанії та Чехії, на канікулах та у вільний від навчання час, в період до 31.12.2020 року, з метою відпочинку, оздоровлення та навчання дитини. В обґрунтування позову зазначила, що від шлюбу з відповідачем, який було розірвано 18.08.2009 року, має неповнолітню дочку - [PERSON] , 2007 р.н. Після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати з позивачкою, та знаходиться на її утриманні і вихованні, разом з тим, батько дитини з 2009 року перестав цікавитися життям дочки, не спілкується з нею, жодної участі у вихованні дочки не приймає, при цьому позивачка ніколи не була проти та не чинила перешкод у спілкуванні дитини з рідним батьком. На теперішній момент позивачка має намір, на канікулах та у вільний від навчання час дитини, в період до 31.12.2020 року, виїхати з дитиною за кордон до Єгипту, Іспанії та Чехії з метою з метою відпочинку, оздоровлення та навчання дитини, однак відповідач не дає дозволу для виїзду дитини за межі України, у зв`язку з чим позивачка і була вимушена звернутись до суду. Позивачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, надала заяву про можливість розгляду справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради Бартош Н.О., яка діє на підставі довіреності, в судове засідання не з`явилася, надала заяву про можливість розгляду справи за її відсутності, проти винесення заочного рішення не заперечувала, вважала доцільним задовольнити позовні вимоги в інтересах дитини за умови уточнення місця виїзду (країни) та його строку, а також надала висновок виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 16.01.2020 року. Ухвалою суду від 26.02.2020 року ухвалено провести заочний розгляд вказаної справи, оскільки відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, неодноразово не з`являвся до судового засідання, про причини неявки суд не повідомляв, відзив не подав, позивачка не заперечувала проти заочного вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого 22.05.2012 року Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований в Жовтневому відділі реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, розірвано, актовий запис №381. Після розірвання шлюбу [PERSON] залишено прізвище « [PERSON] ». Від вказаного шлюбу сторони по справі мають дочку - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 23.01.2007 року Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис №94. Рішенням Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 13.08.2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] , укладений 09.11.2018 року у Приморському районному у місті Маріуполі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, актовий запис №622, розірвано. Після розірвання шлюбу [PERSON] залишено дошлюбне прізвище - « [PERSON] ». За довідкою відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради №07-147-0485 від 22.05.2019 року [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS] , разом з дочкою - [PERSON] , [INFO] . Відповідно до довідки №01/204 від 23.05.2019 року, за підписом директора КЗ «Маріупольська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №67 Маріупольської міської ради Донецької області», [PERSON] , 2007 р.н., навчається у 6 класі вказаного навчального закладу, за період навчання в школі батько дитини не брав участі в вихованні доньки, жодного разу не відвідував батьківські збори, успіхами дитини за цей період часу не цікавився. Відділом аналітичного забезпечення Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради надано довідку №017-29.02-00500 від 01.11.2019 року, з якої вбачається, що [PERSON] зареєстрований в [ADDRESS] . Згідно висновку Органу опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради №01.2-01-09-8 від 16.01.2020 року, вважається можливим надати [PERSON] , [INFO] , дозвіл на тимчасовий виїзд її дочки, [PERSON] , [INFO] , без згоди та супроводу батька [PERSON] , у разі уточнення в які країни плануються поїздки та строки перебування в ній. Відповідно до вимог ч.7 ст.6 Сімейного кодексу України (далі СК України) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. За положеннями ст.41 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Як встановлено з наданих суду доказів, відповідач проживає окремо від дочки, з 2009 року не спілкується з нею та участі в її вихованні не приймає. Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно до ч.ч.1, 2 статті 27 Європейської Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 pоку, за якою, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, батьки несуть основну відповідальність забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, східних для розвитку дитини. Відповідно до положень статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ст.150 та ч.1 ст.155 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати її до самостійного життя, поважати дитину, і здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно зі ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. У підп.1 п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З огляду на викладене діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітніх дітей за кордон, а лише встановлено певний порядок їх виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. На теперішній час, позивачка має можливість виїхати з дитиною за кордон з метою відпочинку, оздоровлення та навчання до Єгипту, Іспанії та Чехії, однак без згоди відповідача це не можливо. Будь яких даних про те, що поїздка матиме негативні наслідки для дитини не встановлено. У зв`язку з викладеним, оскільки у позивачки є складнощі в отриманні нотаріально посвідченої згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, враховуючи інтереси дитини, яка має конституційне право вільно залишити територію України, а відсутність письмової згоди батька позбавляє її цих прав, позицію Органу опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та вважає можливим надати дозвіл на виїзд дитини в супроводі матері без згоди батька на період до 31.12.2020 року.

Outcome: approved