Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-04 00:00:00

в грудні 2016 року представник позивача компанії «ТПСФІНАНС ЛТД» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позову зазначено, що 01.11.2012 року між компанією «ТПСФІНАНС ЛТД» та ТОВ «Хеппілон Україна» укладено договір цільової позики, відповідно до умов якого позивач зобов»язався надати позичальнику грошові кошти в сумі 4000000 доларів США, а позичальник зобов»язався повернути позивачу вказану суму та 8 % річних. Позивач надав позичальнику грошові кошти, чим виконав взяті на себе зобов»язання за договором позики, однак, в порушення вимог договору позичальник здійснив лише два платежі спрямовані на погашення позики на загальну суму 34300,57 доларів США. В зв»язку з неналежним виконанням умов договору, у позичальника утворилась заборгованість сумі 3965699,43 доларів США. В подальшому 14.08.2013 року між позивачем та позичальником. було укладено додаткову угоду № 2 до договору цільової позики, відповідно до умов якої було збільшено термін позики до 42 місяців з дати першого траншу позики, наданої позивачем позичальнику, тобто до 03.06.2016 року. В п. 3 додаткової угоди № 2 позивач та позичальник погодили, що на момент укладення додаткової угоди № 2 прострочена заборгованість за договором позики становить 600000 доларів США. З метою забезпечення зобов»язань позичальника, взятих з договором позики, позивач та відповідач 28.11.2012 року уклали договір поруки, відповідно до якого відповідач зобов»язався нести солідарну відповідальність разом із позичальником за виконання усіх зобов»язань позичальника за довго ром позики в тому самому обсязі, що і позичальник. 14.08.2013 року позивач і відповідач уклали додаткову угоду № 1 до договору поруки, відповідно до умов якої сторони домовились, що договір поруки забезпечує виконання зобов»язання позичальника за договором позики, враховуючи зміни, які були внесені додатковою угодою № 2 до договору поруки. Уклавши з позивачем договір поруки та додаткову угоду № 1, відповідач зобов»язався нести солідарну відповідальність за зобов»язаннями позичальника перед позивачем, що виникли на підставі договору позики. Позичальник свої зобов'язання належним чином не виконав, в зв»язку з чим утворилась заборгованість в сумі 3965699,43 доларів США, а також заборгованість по погашенню відсотків за користування позикою станом на 20.09.2016 року на загальну суму 1075297,99 доларів США. Крім того, позичальником було прострочено взяте зобов»язання щодо державної реєстрації ліцензійного договору на використання товарного знаку «Happylon», передбаченого п. 9.32 договору позики, в зв»язку з чим у позичальника утворилась заборгованість за оплату неустойки в сумі 8000,00 доларів США. В зв»язку з порушенням умов договору та наявністю заборгованості позивач був змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права та просить суд стягнути з відповідача, як поручителя, на його користь суму позики, відсотків та неустойки на загальну суму 5048997,42 доларів США. Відповідач [PERSON], у свою чергу, не погоджуючись з вищезазначеним позовом, через свого представника [PERSON], звернувся до суду із зустрічним позовом до відповідача позивача компанії «ТПСФІНАНС ЛТД» про визнання поруки припиненою. В обґрунтування зустрічного позову зазначено, що 01.11.2012 року між компанією «ТПСФІНАНС ЛТД» та ТОВ «Хеппілон Україна» дійсно було укладено договір цільової позики. З метою забезпечення виконання позичальником зобов»язань за вказаним договором 28.11.2012 року між компанією «ТПСФІНАНС ЛТД» та [PERSON] було укладено договір поруки. Разом з тим, між компанією «ТПСФІНАНС ЛТД» та ТОВ «Хеппілон Україна» в подальшому були укладені додаткові угоди від 01.03.2013 року, 14.08.2013 року, 30.04.2014 року, 01.06.2014 року, а 14.08.2013 року між компанією «ТПСФІНАНС ЛТД» та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 1 до договору поруки, відповідно до якої сторони погодили, що договір поруки забезпечує виконання зобов»язання позичальника за договором цільової поруки з урахуванням змін договору цільової позики з вищевказаною додатковою угодою до договору цільової позики. Позивач за зустрічним позовом вважає, що із укладенням додаткової угоди № 4 від 01.06.2014 року без згоди поручителя, були збільшені обсяги відповідальності, останнього, а відтак в силу ч. 1 ст. 559 ЦК України, порука припинилась. Враховуючи викладене, позивач за зустрічним позовом просив суд визнати поруку за договором поруки від 28.11.2012 року, укладеним між компанією «ТПСФІНАНС ЛТД» та [PERSON] припиненою на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України. В ході розгляд справи позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом - компанію «ТПСФІНАНС ЛТД» було замінено на правонаступника компанію «ТПС РІАЛ ЕСТЕЙТ ХОЛДІНГ ЛІМІТЕД». В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги за первісним позовом підтримав в повному обсязі, з підстав зазначених в позові та просив їх задовольнити, в задоволенні зустрічного позову просив відмовити, посилаючись на те, що вимоги відповідачів є безпідставними та не ґрунтуються на вимогах закону. В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги за первісним позовом не визнав в повному обсязі та просив в їх задоволенні відмовити, а зустрічний позов просив задовольнити з викладених в позові підстав. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позови, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що первісний позов підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити за наступних підстав. Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до положення ч. 2 ст. 530 ЦК України , якшо строк (термін) виконання боржником обов»язку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь який час. Відповідно до статті 543 ЦК України, у разі солідарного обов'язку боржників кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або у повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку (штраф, пеню) виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов»язання є його невиконання, або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов»язання (неналежне виконання) Відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України , боржник вважається таким що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов»язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України , боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із ч. 3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно із ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Зі змісту наведеної норми випливає, що порука є угодою щодо прийняття перед третьою особою на себе обовязку поручитися перед кредитором за виконання боржником свого зобов»язання та нести відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобов»язання боржником шляхом відшкодування у грошовій формі того, що не було виконане боржником. Відповідно до вимог ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Таким чином, порука є способом забезпечення виконання зобовязання; договір поруки не створює обовязків для будь-яких інших осіб, крім сторін за договором; в договорі поруки кредитор наділений лише правами, а поручитель обовязками; у разі невиконання боржн Як передбачено ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Як вбачається із матеріалів справи і це встановлено судом, та не заперечувалось сторонами, що 01.11.2012 року між компанією «ТПСФІНАНС ЛТД» (позикодавець) та ТОВ «Хеппілон Україна» (позичальник) укладено договір цільової позики, відповідно до умов якого позикодавець зобов»язався надати позичальнику грошові кошти в сумі 4000000 доларів США, а позичальник зобов»язався повернути позивачу вказану суму та 8 % річних (т. 1 а.с.25-61). Позивач та відповідач 28.11.2012 року уклали договір поруки, відповідно до якого відповідач зобов»язався нести солідарну відповідальність разом із позичальником за виконання усіх зобов»язань позичальника за договором позики від 01.11.2012 року в тому самому обсязі, що і позичальник (т. 1 а.с. 76-85). 14.08.2013 року між компанією «ТПСФІНАНС ЛТД» (позикодавець) та ТОВ «Хеппілон Україна» було укладено додаткову угоду № 2 до договору цільової позики від 01.11.2012 року, відповідно до якої було збільшено термін позики до 42 місяців з дати першого траншу позики, наданої позивачем позичальнику, тобто до 03.06.2016 року, а також в п. 3 додаткової угоди № 2 позивач та позичальник погодили, що на момент укладення додаткової угоди № 2 прострочена заборгованість за договором позики становить 600000 доларів США (т. 1 а.с.64-75). 14.08.2013 року позивач і відповідач уклали додаткову угоду № 1 до договору поруки, відповідно до умов якої сторони домовились, що договір поруки забезпечує виконання зобов»язання позичальника за договором позики, враховуючи зміни, які були внесені додатковою угодою № 2 до договору поруки (т. 1 а.с. 86-81). Позичальник у будь-якому випадку зобов'язаний повернути позику у повному обсязі в термін, встановлені графіком погашення, якщо тільки не застосовується інший термін повернення позики, встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до вказаного терміну (додатково). Позивачем у повному обсязі були виконані зобов'язання за вищезазначеним договором позики. Відповідач відповідно до договору поруки зобов'язався перед позивачем, відповідати за виконання позичальником усіх його зобов'язань перед позикодавцем в повному обсязі, що виникли з договору позики. Відповідно до умов договору поруки поручитель відповідає перед позикодавцем у тому ж обсязі, що і позичальник, в тому числі, за повернення основної сум боргу, процентів, за використання коштів, неустойки. Причини невиконання позичальником своїх зобов'язань по договору ніяким чином не можуть впливати на виконання поручителем зобов'язань по даному договору. Договір поруки та додаткова угода до нього підписані відповідачем та містить детальний опис його предмету. В ході розгляду справи первісним позивачем доведено, а відповідачем не спростовано, що заборгованість за кредитним договором складається із: заборгованості по позиці - 3965699,43 доларів США; заборгованість по процентам за користування позикою - 1075297,99 доларів США; заборгованість по неустойці за несвоєчасне виконання взятого зобов»язання щодо державної реєстрації ліцензійного договору на використання товарного знаку «Happylon», передбаченого п. 9.32 договору позики, - 8000,00 доларів США. В судовому засіданні достовірно встановлено, що позичальник порушив умови договору позики щодо своєчасного виконання зобов'язання, прийняті на себе зобов'язання по договору позики не виконує, внаслідок чого утворилася заборгованість, а тому первісні позовні вимоги до поручителя є обґрунтованими та доведеними, в зв»язку з чим підлягають задоволенню. В частині зустрічних позовних вимог про визнання поруки припиненою суд встановив наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України, порука припиняється із припиненням забезпеченого нею зобов»язання, а також у разі зміни зобов»язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом; установлення нових умов порядку зміни процентної ставки в бік збільшення; розширення змісту основного зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення) розміру неустойки тощо. На підтвердження збільшення обсягу відповідальності поручителя, сторона позивача за зустрічним позовом посилається на укладену, без згоди поручителя, між компанією «ТПСФІНАНС ЛТД» (позикодавець) та ТОВ «Хеппілон Україна» додаткову угоду № 4 від 01.06.2014 року до договору цільової позики від 01.11.2012 року, відповідно до умов якої, на думку позивача за зустрічним позовом, - була збільшена відповідальність поручителя за основним зобов»язанням. Разом з тим, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що закон пов'язує припинення договору поруки зі зміною основного зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови, що така зміна призведе до збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не зі зміною будь-яких умов основного договору. На зміну умов основного договору, унаслідок якої обсяг відповідальності не збільшується, згода поручителя не вимагається і такі зміни не є підставою для застосування наслідків, передбачених частиною першою статті 559 ЦК України. Разом з тим, проаналізувавши умови зазначеної додаткової угоди, судом було встановлено, що даною угодою дійсно було збільшено строк позики, та умови, які б свідчили про збільшення обсягу відповідальності поручителя за основним зобов»язанням, вона не містить, а тому доводи позивача за зустрічним позовом щодо збільшено обсягу його відповідальності у спірних правовідносинах, є хибними. В оцінці поведінки сторін в спірних правовідносинах, суд має керуватися положеннями частини третьої статті 509 ЦК України, за змістом якої зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, що відповідним чином має впливати на порядок та спосіб виконання сторонами власних зобов'язань. За правилом статті 526 цього Кодексу зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно, кожна сторона у договірному зобов'язанні має діяти розсудливо та добросовісно, розуміючи значення своїх дій та приймаючи на себе усі юридичні наслідки власних дій. Враховуючи викладене, а також оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, та, беручи до уваги те, що внесені зміни на підставі додаткових угод не призвели до збільшення обсягу відповідальності поручителя, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення зустрічного позову про визнання поруки припиненою. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача за первісним позовом на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 75800,00 доларів США, а судові витрати за зустрічним позовом слід залишити за позивачем по фактично понесеним, оскільки суд прийшов до висновку про відмову в його задоволенні.

Outcome: approved