Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-07 00:00:00

В вересні 2016 року [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про визнання частково недійсною Генеральної угоди від 22.01.2016 року. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що відповідно до Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 22.01.2016 року щодо кредитного договору № SAMDN51000136199375 від 28.01.2014 року відповідач надав позивачу строковий кредит в сумі 43973,0 грн. на термін 36 місяців шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну карту на споживчі цілі. Зазначав що, в порушення Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» при визначенні заборгованості за Договором у розмірі 46370,11 грн. враховано штрафи та комісію, нараховані за період з 14.04.2014 року по 22.01.2016 року. Суми цих штрафів та комісій додавалися до суми заборгованості за кредитом і у подальшому на них нараховані проценти, як за основним боргом. Також до основної суми заборгованості відповідач додав комісійні нарахування, та проценти, які в подальшому визначив як основну заборгованість, на яку також нарахував проценти. Зазначений у кредитному договорі розмір позики є необґрунтованим, а тому обовязок сплачувати щомісячно 1595,34 грн. є таким, що суперечить нормам діючого законодавства, є несправедливою умовою договору, а тому є недійсним з моменту його укладання. Просив визнати умови Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 22.01.2016 року, щодо обовязку позичальника сплатити кредит у сумі 43973 грн. та сплачувати штраф за несвоєчасне внесення чергового платежу в сумі 1572 грн.09 коп. недійсним з моменту укладання Угоди. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 15 травня 2017 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Визнано частково недійсною Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 22.01.2016 року укладену між [PERSON] та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в частині щодо обовязку позичальника сплатити кредит в розмірі 43973 грн. заборгованості та сплати штрафу. В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить скасувати рішення Краматорського міського суду Донецької області від 15 травня 2017 року в частині задоволених вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні вимог, в іншій частині рішення залишити без змін. В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач порушення судом першої інстанції норм процесуального права; неправильне застосування норм матеріального права, а саме ч.1 ст.215, ч.1 ст.202, ч.3 ст. 203, ст.ст. 204, 526, 527, 530, ч.1. ст.1054 ЦК України, ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Апелянт зазначає, що підстави для визнання Генеральної угоди недійсною в розумінні ст. 215, 203, 202, 203 ЦК України відсутні. Угода про реструктуризацію від 22.01.2016 року укладалась як договір, який помякшував відповідальність [PERSON] (зменшував його заборгованість перед ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» за договором від 28.01.2014 року), а саме цим договором створені більш сприятливі умови для виконання [PERSON] своїх зобовязань за кредитним договором від 28.01.2014 року. Також, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звертає увагу, що позивач на момент укладення договору не заявляв Банку додаткові вимоги щодо умов спірного договору, не висловлював незгоди щодо суми заборгованості у розмірі 46370, 11 грн. та виконував умови договору. У Генеральній угоді детально та зрозуміло прописані сума кредиту, період кредиту, відсоткова ставка, порядок погашення, складові щомісячного платежу та кінцева дата сплати та підписавши Генеральну угоду позивач фактично погодився з усіма умовами договору. В засідання апеляційного суду представник відповідача не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином. Представник позивача в засіданні апеляційного суду протии доводів апеляційної скарги заперечував, просив її відхилити ,рішення суду залишити без зміни. Апеляційний суд заслухав доповідача, представника позивача, вивчив матеріали скарги та доводи апеляційної скраги вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з настпуних підстав. Встановлено, що 22 січня 2016 року року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил продукту кредитних карт, згідно з умовами якої п. 2.1 розділу 2 «Приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт», банк надав позичальникові строковий кредит на строк 36 місяця з 22 січня 2016 року до 31 січня 2019 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі в сумі 43973 грн. в обмін на зобов'язання позичальника щодо повернення кредиту, сплати процентів у розмірі 1,5% на місяць залишку заборгованості по кредиту в зазначені у заяві, умовах та правилах строки (а.с.5). На момент укладання угоди про реструктузизацію з [PERSON], у нього була наступна заборгованість по кредитній картці - 46370,11 грн., а саме: кредит - 15000 грн., відсотки 29520 грн.11 коп., штраф за прострочення -1850 грн. Сума у розмірі 43973 грн. згідно п.2.1 генеральної угоди була встановлена сторонами як строковий кредит з погашенням щомісяця 1595,34 грн. на 36 місяців. Після укладання угоди про реструктуризацію [PERSON] сплатив Банку за цією угодою 30053,38 грн.(а.с.34) Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що розмір заборгованості 46370, 11 грн. визначений у Генеральній угоді є непрозорим, позивачу не надано розрахунку цієї суми та дійсний розмір заборгованості складає 24975 грн. Апеляційний суд не може повністю погодиться з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного. З урахуванням ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суду суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, ті якими доказами вони підтверджуються ; чи є інші фактичні дані , які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин . Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним нормам процесуального права. Згідно зі ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом,звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічне положення міститься і у частині 1 ст.3 ЦПК України. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України. За змістом ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести обставини, на які вони посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Пунктом 2.1 Генеральної угоди, укладеної між сторонами передбачено, що [PERSON] надає Позичальнику кредит 43 973 грн. на строк 36 місяців з 22.01.2016 року по 31.01.2019 року в обмін на зобовязання Позичальника по поверненню кредиту, сплаті відсотків у розмірі 1,5 в місяць на суму залишку заборгованості за кредитом у зазначені у заяві, умовах та правилах строки. Пунктом 2.2 Генеральної угоди передбачено, що згідно з статтями 212,611,651 ЦК України при порушенні позичальником строків погашення заборгованості, зазначених в даній Генеральній угоді, Умовах та правилах, більше ніж на 31 день, по зобов'язанням строк виконання яких не настав, сторони погодили, що строк повернення кредиту вважається 32-й день з моменту виникнення порушення. Заборгованість по кредиту, починаючи з 32-го дня порушення, вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф у розмірі 1572,09 грн. [PERSON] своїм підписом засвідчив те, що він ознайомився і погодився з умовами кредитування та отримав всю повну інформацію про умови кредитування у ПАТ КБ «Приватбанк», і підтвердив свою згоду на те, що підписана ним Генеральна угода разом із запропонованими банком умовами та правилами, тарифами, Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку складає між ним і Банком кредитний договір (а.с. 5 зв.). Відповідно до п.2.5. Генеральної угоди Позичальник зобовязаний повернути суму кредиту, відсотки, винагороду відповідно до умов Генеральної угоди , Умов та правил. При цьому, оспорювана Генеральна угода укладена між сторонами з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором від 28 січня 2014 року, тобто вже за наявності існуючої заборгованості, розмір та структура якої вже була відома позивачеві. З наданого Банком розрахунку вбачається, що фактично розмір заборгованості за первинним кредитним договором від 28 січня 2014 року складав 46370,11 грн.,12.06.2016 року [PERSON] вніс на її погашення 820 грн.,заборгованість в сумі 1550,98 грн. буда списана Банком та залишок суми у розмірі 43973грн. була визначена сторонами як строковий кредит з погашенням 1595,34 на 36 місяців та виконувалася позивачем (а.с.34). Враховуючи ці обставини , апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції в тієї частині, що позивач не був обізнаний про структуру заборгованості за кредитним договором та визначена загальна сума заборгованості є непрозорою, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи. Ці висновки спростовуються змістом Генеральної угоди, власноруч підписаної позичальником. При цьому, підписавши Генеральну угоду, [PERSON] фактично визнав заборгованість по первинному договору та уклав новий договір з метою його реструктуризації із визначенням сум заборгованості по ньому. Частинами 1, 3статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом ч. 1ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Як вбачається з розрахунку заборгованості, яка увійшла до Генеральної угоди про реструктуризацію від 22.01.2016 року (на виконання кредитного договору від 28.01.2014 року) вона складається з тіла кредиту -15000грн., відсотків за його користуванням - 29520,11 грн. та штрафу за прострочення у розмірі 1850 грн. Проте, відповідно до статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 року на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобовязані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Судом встановлено, що позивач мешкає у м. Краматорськ, якій включений до переліку населених пунктів, де проводиться антитерористична операція, а тому, укладаючи 22 січня 2016 року Генеральну угоду про реструктуризацію , [PERSON] , в порушення зазначених вимог Закону включив до загальної суми заборгованості по договору штраф у сумі 1850грн., що дає підстави зробити висновок про недійсність умов договору в цієї частині в розумінні вимог ст.ст.203,215 ЦК України, як таких, що суперечать вимогам чинного законодавства. Апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції про визнання частково недійсною Генеральної угоди від 22.01.2016 року в частині обовязку позичальника сплатити кредиту цілому у загальній сумі 43973грн., оскільки позивач знав про існування заборгованості за первинним кредитним договором від 28 січня 2014 року та погодився на її реструктуризацію на запропонованих Банком умовах. Доводи позивача в тієї частині, що до суми основного боргу Банком були включені інші штрафні санкції, які додавалися до суми заборгованості за кредитом і в подальшому на них нараховувалися відсотки , як за основним боргом суд не може прийняти до уваги, оскільки вони не підтверджені належними доказами. За змістом Генеральної угоди, яку позивач власноручно підписав, він особисто підтвердив факт надання повної інформації про умови кредитування у ПАТ КБ «Приватбанк», а саме: мету, на яку кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями позичальника; тип процентної ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту і вартості послуг з оформлення договору; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати процентів та про державні субсидії, на які позичальник має право, та відомості про те, від кого позичальник може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Підписавши Генеральну угоду, позивач приєднався до запропонованих Банком умов та правил надання банківських послуг. Тобто з моменту підписання Генеральної угоди між кредитором і позичальником було укладено договір в порядку ч. 1 ст. 634 ЦК України шляхом приєднання позичальника до запропонованої Генеральної угоди (умов кредитування) та фактично ним виконувався. Вирішуючи позовні вимоги позивача про визнання недійсною Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості від 22.01.2016 року в частині обов'язку позичальника сплачувати штраф за несвоєчасне внесення чергового платежу у сумі 1572,09 грн. Апеляціний суд виходить з наступного. Пункт 2.2. Генеральної угоди від 22.01.2016 року передбачено, що згідно з статтями 212,611,651 ЦК України при порушенні позичальником строків погашення заборгованості, зазначених в даній Генеральній угоді, Умовах та правилах, більше ніж на 31 день, по зобов'язанням строк виконання яких не настав, сторони погодили, що строк повернення кредиту вважається 32-й день з моменту виникнення порушення. Заборгованість по кредиту, починаючи з 32-го дня порушення, вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф у розмірі 1572,09 грн. Ст.546 ЦК України передбачає, що виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою (штраф,пеня),порукою, гарантією, притриманням. Відповідно до ст.ст.6,627 ЦПК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу,інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Обгрунтовуючи позовні вимоги в цієї частині позивач зазначав, що умови Генеральної угоди у цієї частині є недійсними , оскільки суперечать вимогам Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» . Проте, відповідно до статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 року на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобовязані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції . Таким чином , Закон містить заборону щодо нарахування штрафів на час проведення антитерористичної операції зазначеній категорії громадян, до якої входить і позивач. Судом встановлено, що штраф, відповідно до п.2.2. Генеральної угоди позивачеві фактично нарахований не був, саме по собі включення такого засобу забезпечення виконання зобовязання до Генеральної угоди законом не заборонено, права позивача в цієї частині не порушені та він не позбавлений можливості у разі нарахування такого штрафу у період дії Закону захистити свої права у суді. Крім того, відповідно до Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» нарахування штрафів забороняється Банкам на час проведення антитерористичної операції, термін проведення якої не визначений ,спірний договір укладений до 31.01.2019 року , тому [PERSON] може скористатися цим правом після її закінчення в межах строку дії договору у разі порушення виконання зобовязання з боку позивача.

Outcome: partial