Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-22 00:00:00

В вересні 2016 року позивачка звернулася до суду з даною позовною заявою, в якій просила стягнути з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на її користь заборгованість по інфляційних втратах у розмірі 7332,52 грн. та 3% річних у розмірі 468,00 грн., а також стягнути з відповідачів судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2015 року було задоволено її апеляційну скаргу на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2014 року, яке було скасоване та стягнуто на її користь з [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] по 11241,60 грн. в рахунок погашення боргу та 689 грн. судових витрат. Вказане рішення набуло чинності з моменту його проголошення. [PERSON] та [PERSON] повністю з нею розрахувалися і вона до них претензій не має. [PERSON], [PERSON] та [PERSON] розрахувалися з нею, згідно до виписки банку, лише 22.08.2016 року. Отже відповідачі у даній справі порушили виконання грошового зобовязання, встановленого рішенням суду. Моментом вимоги, на думку позивачки, можна вважати дату її звернення до нотаріальної контори, де була відкрита спадщина з вимогою кредитора спадкодавця та до відповідачів спочатку по пошті 12.06.2012 року, а потім із позовом до суду. Тому, вона вважає, що відповідачі, які були присутні в судовому засіданні та обізнані про рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2015 року мали виконати зобовязання встановлене вказаним рішенням протягом 7 днів після його ухвалення, тобто у строк до 02 квітня 2015 року включно. Таким чином, починаючи з 03 квітня 2015 року по час фактичного виконання рішення суду - 22.08.2016 року, відповідачі прострочили виконання грошового зобовязання, у звязку з чим мають відшкодувати штрафні санкції, передбачені ст. 625 ЦК України. В судове засідання позивачка не зявилася, про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, раніше її представник [PERSON] надав суду заяву, в якій підтримав позовні вимоги позивачки та просив справу розглянути без його участі. Також, зазначив, що не заперечує проти проведення заочного розгляду справи. Відповідачі в судове засідання не зявилися, про час та місце слухання справи були повідомлені належним чином, причину своєї неявки суду не повідомили. Зі згоди представника позивачки, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню по наступним підставам. У судовому засіданні було встановлено, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2015 року по цивільній справі № 204/8663/13-ц було стягнуто на з [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] користь [PERSON] з кожного по: 11241,60 грн. в рахунок погашення боргу та 689 грн. судових витрат (а.с.7-8). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, вищевказані обставини доказуванню не підлягають, оскільки вони встановлені рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2015 року по цивільній справі № 204/8663/13-ц, яке скасоване не було та набрало законної сили 26 березня 2015 року. В силу положень ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно з ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Як вказала сама позивачка, [PERSON] та [PERSON] повністю з нею розрахувалися і вона до них претензій не має, а [PERSON], [PERSON] та [PERSON] розрахувалися з нею, згідно до виписки банку, лише 22.08.2016 року (а.с.9). Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Проаналізувавши норми ст. ст. 524, 533-535, 625 ЦК України, можна дійти висновку, що грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів. Таким чином, грошовим зобов'язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У ч. 3 ст. 510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Отже, грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Крім того, слід зазначити, що ст. 625 ЦК України розміщена в розд. І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України, а тому поширює свою дію на всі зобов'язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами на підставі рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2015 року по цивільній справі № 204/8663/13-ц, є грошовим зобов'язанням. Таким чином, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов'язання, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. Таким чином, оскільки відповідачами заборгованість за рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2015 року по цивільній справі № 204/8663/13-ц погашена у повному обсязі лише 22.08.2016 року, суд вважає позовні вимоги позивачки обґрунтованими та такими, які повністю знайшли своє підтвердження під час судового розгляду. На підставі вищевказаного, відповідачі мають сплатити позивачці суму індексу інфляції за весь час прострочення, за період з 03.04.2015 року по 22.08.2016 року, у розмірі 7332 грн. 52 коп. та три проценти річних за прострочення повернення коштів, за період з 03.04.2015 року по 22.08.2016 року, у розмірі 468 грн. 00 коп. За таких обставин, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд вважає необхідним стягнути з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] суму індексу інфляції за весь час прострочення, за період з 03.04.2015 року по 22.08.2016 року, у розмірі 7332 грн. 52 коп. та три проценти річних за прострочення повернення коштів, за період з 03.04.2015 року по 22.08.2016 року, у розмірі 468 грн. 00 коп. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з відповідачів на користь позивачки слідує стягнути судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп. (в порядку ч. ч. 1-2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції на момент звернення до суду з даним позовом). На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved