Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-21 00:00:00

В грудні 2017р. позивачка [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 35-38) до відповідача [PERSON] , в якому просила суд: - стягнути з відповідача на свою користь аліменти та неустойку (пеню) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 6749657,78 грн., з усіх видів його заробітку, майна та грошових коштів, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб, в тому числі розміщені на банківських та інших рахунках, але не тільки, що належать відповідачу; - зобов`язати відповідача сплачувати на користь позивачки аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 30000,0 грн. з усіх видів заробітку (доходу) і додаткової винагороди, як за основною роботою, так і за роботою за сумісництвом та майна, щомісячно, починаючи стягнення з 10 грудня 2017р. і до повного виконання умов договору між батьками про сплату аліментів на утримання дитини від 29 жовтня 2010р., що був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобєлевою А.М. та зареєстрований в реєстрі за № 864. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що з 26 вересня 1999р. вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який було розірвано за рішенням суду. В шлюбі у сторін народився син: [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу, спільна дитина сторін проживає разом з позивачко. Під час перебування у шлюбі, між сторонами 29 жовтня 2010р. було укладено договір між батьками про сплату аліментів на утримання дитини (далі по тексту - договір), відповідно до якого відповідач зобов`язувався здійснювати сплату позивачці аліменти на утримання їх спільного сина у розмірі 30000,0 грн. щомісячно. Однак відповідач свої зобов`язання за договором не виконує, у зв`язку з чим має заборгованість станом на 11 грудня 2017р. по аліментам у розмірі 3374828,89 грн. Спільна дитина сторін фактично перебуває на утриманні позивачки, оскільки відповідач самоусунувся від виховання та утримання сина, проживає окремо. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом, з метою стягнення заборгованості по аліментам та пені, в порядку ст. 196 СК України, п. 11, укладеного між сторонами договору та зобов`язання виконувати відповідача договір в майбутньому. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Малинникова О.Ф. від 30 березня 2018р. відкрито провадження по справі. Розпорядженням від 30 листопада 2018р. за № 01-08-1452 здійснено повторний автоматичний розподіл справи між суддями. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 листопада 2018р. визначено головуючого суддю Волошина В.О . Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Волошина В.О. від 04 грудня 2018р. прийнято справу до розгляду. 04 вересня, 19 листопада 2019р. на адресу суду відповідачем були подані письмові пояснення на позов (а.с. 116-120, 150-156), в яких відповідач проти позову заперечив, зазначивши, що ним виконуються аліментні зобов`язання, і він щомісяця перераховує грошові кошти на утримання сина. Також, відповідач зазначав, що між сторонами була домовленість про здачу в оренду спільної квартири сторін по [ADDRESS] , і належна відповідачу від оренди цієї квартири частина грошових коштів повинна була бути зарахована, в якості оплати аліментів на утримання спільного сина сторін. Як, і грошові кошти, отримані позивачкою, від здачі в оренду нежитлового приміщення по [ADDRESS] . На думку відповідача, сторона позивача обрала невірний спосіб захисту, та не підтвердила належними і допустимими доказами наявність заборгованості відповідача зі сплати аліментів. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 19 листопада 2019р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивачки заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просив суд позов задовольнити, зазначивши, що після того, як суд розпочав розгляд справи по суті, відповідач розпочав перераховувати аліменти на утримання сина сторін в розмірі приблизно по 3000,0 грн. щомісячно не дивлячись, що ця сума менше в десять раз суми аліментів, яку сторони визначили у відповідному договорі. Відповідач та його представник проти позову заперечили, зазначивши, що позивачка неналежним чином користується своїми правами, і якщо мала місце несвоєчасне виконання зобов`язань відповідача по сплаті аліментів, то вона виникла саме з вини позивачки, яка не бажає повідомити банківський рахунок, на який перераховувати відповідачем аліменти. На думку сторони відповідача стороною позивача пропущено строки позовної давності. Також, відповідач просив врахувати отримані позивачкою суми від здачі в оренду майна сторін по [ADDRESS] , та відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача звертав увагу суду, що наданий стороною позивача, в якості доказу висновок економічного дослідження не відповідає вимогам Закону України «Про судову експертизу». Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, і це встановлено судом, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 вересня 1999р., який було розірвано за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 січня 2011р. по цивільній справі № 2-4817/11 (а.с. 40, 42). В шлюбі у сторін, [INFO] народився син [PERSON] (а.с. 41). Судом встановлено, що 29 жовтня 2010р. між сторонами було укладено договір (а.с. 43), відповідно до п. 2 якого сторони домовилися про те, що після розірвання шлюбу, їх син, [PERSON] , [INFO] буде проживати з матір`ю - [PERSON] [PERSON] зобов`язана піклуватися про здоров`я спільної дитини, брати участь у вихованні та утриманні дитини незалежно від шлюбних стосунків [PERSON] і [PERSON] . Згідно п. 4 договору, [PERSON] (відповідач) зобов`язується брати участь у вихованні та утриманні дитини добровільно, незалежно від стосунків подружжя. На утримання дитини [PERSON] зобов`язується добровільно сплачувати аліменти щомісячно у розмірі 30000,0 грн. до досягнення дитиною повноліття, а в разі навчання сина - [PERSON] у вищому навчальному закладі з денною формою навчання сплачувати зазначені аліменти до закінчення навчання, за умови, що дитині не виповниться більше двадцяти трьох років. Сторони домовились про те, що виплата аліментів буде здійснюватися не пізніше 10 (десятого) числа поточного місяця за минулий місяць, шляхом передачі коштів [PERSON] . Розмір аліментів у твердій грошовій сумі підлягає індексації згідно із Законом України «Про індексацію грошових доходів населення». Розмір аліментів не може бути меншим за 30 % встановленого законом прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. У разі зміни матеріального стану погіршення здоров`я будь-якої зі сторін договору, за взаємною згодою, сторони можуть вносити зміни або доповнення до цього договору шляхом укладення додаткового нотаріально посвідченого договору (п. 9 договору). Відповідно до п. 11 договору, при виникненні у [PERSON] заборгованості за аліментами з його вини або в разі несвоєчасного виконання ним умов цього договору, він сплачує [PERSON] відповідно до ст. 196 СК України неустойку в розмірі 1,0 % від суми несплачених аліментів за кожний день прострочення. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка наголошувала, що спільна дитина сторін знаходиться на її утриманні, а батько дитини - відповідач по справі ухиляється від покладених на нього обов`язків щодо утримання дитини. Так, станом на 11 грудня 2017р., на виконання укладеного між сторонами договору, відповідач має заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 3374828,89 грн., з урахуванням сплачених ним сум та індексації розміру аліментів, згідно Закону. На спростування цих обставин, а також належного виконання договору, відповідачем було надано до суду копію рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 травня 2014р. по цивільній справі № 761/33404/13-ц та розписку складену позивачкою від 15 червня 2015р. (а.с. 121-125, 157-161), при цьому в судовому засіданні відповідач неодноразово зазначав, що факт належного виконання ним своїх аліментних зобов`язань за договором підтверджується тим, що отримані позивачкою суми платежів від здачі в оренду майна квартири та нежитлового приміщення по [ADDRESS] , повинні були зараховані, в якості належного виконання ним зобов`язань по сплаті аліментів. Протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною відповідача не було надано суду жодного належного і допустимого доказу в обґрунтування заперечень на позов. Розписка, складена позивачкою 15 червня 2015р. (а.с. 125, 161), не є належним доказом виконання зобов`язань відповідачем зі сплати аліментів у вищезазначений період час, і не свідчить про укладення сторонами договорів оренди майна по [ADDRESS] та отримання саме позивачкою належних відповідачу грошових коштів (орендної плати) на виконання відповідачем зобов`язань по сплаті аліментів. При цьому судом враховано, що відповідачем взагалі не було надано до суду доказів того, що він уповноважує позивачку на здачу в оренду належного йому майна і отримання нею, як його представником грошових коштів від здачі цього майна в оренду. А вищенаведене рішення суду не свідчить про виконання зобов`язань відповідачем зобов`язань за договором, а лише встановлює факт поділу майна між колишнім подружжям. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Таким чином, обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Судом встановлено, що спільна дитина сторін проживає разом з позивачкою, відповідач проживає окремо, та участі у вихованні та утриманні дитини не приймає. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, беручи до уваги матеріальний стан сторін, а також те, що спільна дитина сторін перебуває на утриманні позивачки, враховуючи неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, суд вважає, що з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 3374828,89 грн., за період з часу укладення договору і до 11 грудня 2017р. Твердження сторони відповідача про застосування строків позовної давності до цих вимог, судом оцінюються критично, з урахуванням положень ст. 20 СК України. Стосовно вимог позивачки про стягнення на свою користь з відповідача пені, в порядку ст. 196 СК України, п. 11 договору, то в цій частині позов не підлягає задоволенню, оскільки розмір такої пені обраховано стороною невірно, враховуючи правові позиції висловлені Великою Палатою Верховного Суду по справі № 333/6020/16-ц в постанові від 03 квітня 2019р. Не підлягають задоволенню і вимоги позивачки про зобов`язання відповідача сплачувати на користь позивачки аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 30000,0 грн. починаючи стягнення з 10 грудня 2017р. і до повного виконання умов договору між батьками про сплату аліментів на утримання дитини від 29 жовтня 2010р., оскільки такі вимоги суперечать п. 4 договору (розмір аліментів у твердій грошовій сумі підлягає індексації згідно із Законом України «Про індексацію грошових доходів населення»), положенням ст. ст. 525, 526, 651 ЦК України. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 8000,0 грн.

Outcome: partial