Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-22 00:00:00

В вересні 2015 року, [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що між ним та [PERSON] 1 серпня 2015 року укладено Договір відступлення права вимоги за строковими депозитними вкладами останнього, які він вносив у 2004-2005 роках до ЗАТ «Комерційний банк «Приватбанк» (нині Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк») у національній грошовій одиниці (гривні). За умовами Договору [PERSON] , як первісний кредитор, передав [PERSON] , як новому кредитору, право вимоги усіх належних сум до сплати за його депозитними договорами про депозитні вклади у ПАТ КБ «Приватбанк», зокрема за договорами банківського вкладу (депозиту) № 177s756063 від 31.01.2005 року, № 177s756064 від 31.01.2005 року, № 177s756065 від 31.01.2005 року, №177s756066 від 31.01.2005 року, № 177s756067 від 31.01.2005 року, № 177s756068 від 31.01.2005 року, № 177s756069 від 31.01.2005 року, № 177s756070 від 31.01.2005 року, всього 8 договорів на суму 500 000 грн. кожний строком на 6 місяців (до 31.07.2005), всього у розмірі 4 000 000 грн. з процентною ставкою у розмірі 20% річних, що підтверджується меморіальними ордерами від 31.01.2005 року. За цими депозитними вкладами, будь які гроші [PERSON] від відповідача не поверталися та не виплачувалися. Позивач зазначає, що [PERSON] по закінченню терміну дії депозитних договорів неодноразово як в усній так і в письмовій формі, а саме 26.05.2005 року, 22.07.2005 року, 08.08.2005 року звертався до банку про повернення депозитних вкладів та нарахованих процентів. Однак на його звернення відповідач відповідав про тимчасову неможливість повернення коштів. В подальшому відповідач у відповіді від 23.08.2005 року повідомив [PERSON] , що в процесі службового розслідування з`ясувалось, що грошові кошти за депозитними договорами знаходяться у розпорядженні колишнього заступника директора Правобережного відділення ЗАТ КБ «Приватбанк» [PERSON] , за цими фактами порушено кримінальну справу за ознаками ч. 5 ст. 191 КК України та питання про повернення коштів буде вирішено в залежності від результатів розслідування кримінальної справи. Такі дії відповідача позивач вважає неправомірними та невидачу депозитного вкладу та нарахованих процентів у встановлений строк незаконною. Оскільки позивач набув права вимоги від відповідача усіх сум заборгованостей за депозитними договорами, враховуючи подану заяву про збільшення позовних вимог від 10.03.2017 року, просить стягнути з відповідача за Договорами банківського вкладу (депозиту) № 177s756063 від 31.01.2005 року, № 177s756064 від 31.01.2005 року, № 177s756065 від 31.01.2005 року, № 177s756066 від 31.01.2005 року, № 177s756067 від 31.01.2005 року, № 177s756068 від 31.01.2005 року, № 177s756069 від 31.01.2005 року, № 177s756070 від 31.01.2005 року суму вкладів у розмірі 4 000 000 грн., проценти за користування грошовими коштами у період з 01.02.2005 року по 31.07.2005 року у розмірі 396 712,32 грн., проценти за користування грошовими коштами у період з 01.08.2005 року по 31.12.2016 року у розмірі 9 141 917,81 грн., на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України - три процента річних на суму прострочення виплати вкладу у розмірі 1 457 697,58 грн., збитки від інфляції за період з 27.05.2005 року по 31.12.2016 у сумі 13 999 492,64 грн., 3% пені від сум неповернутих вкладів (згідно з ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» ) за період з 27.05.2005 року по 31.12.2016 року в сумі 532 059 617,12 грн., а всього на суму 561 055 437,50 грн. та зобов`язати відповідача видати позивачу готівкою одноразовою операцією вказані кошти в сумі 561 055 437,50 грн. Ухвалою судді Вишгородського районного суду Київської області Чіркова Г.Є. від 07.09.2015 року позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків. Ухвалою судді Вишгородського районного суду Київської області Чіркова Г.Є. від 18.09.2015 року відкрито провадження в даній цивільній справі та призначено судовий розгляд. 25.11.2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» подано апеляційну скаргу на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 18.09.2015 року. 01.02.2016 року ухвалою Апеляційного суду Київської області апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково. Ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 18.08.2015 року про відкриття провадження скасовано і передано питання на новий розгляд до суду першої інстанції. 23.02.2016 року згідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, передано дану справу до провадження судді Вишгородського районного суду Київської області Рудюку О.Д. 29.02.2016 року ухвалою судді Вишгородського районного суду Київської області Рудюка О.Д. на виконання ухвали Апеляційного суду Київської області від 01.02.2016 року позовну заяву [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк», третя особа - [PERSON] ,, Національний Банк України про стягнення коштів за договором банківського вкладу та зобов`язання вчинити певні дії повернуто позивачеві для подачі до належного суду. 22.03.2016 року позивач [PERSON] подав апеляційну скаргу на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 29.02.2016 року. 14.06.2016 року ухвалою Апеляційного суду Київської області апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 29.02.2016 року скасовано та передано питання на новий розгляд до суду першої інстанції. 12.07.2016 року ухвалою судді Вишгородського районного суду Київської області Рудюка О.Д. відкрито провадження в даній цивільній справі та призначено судовий розгляд. 19.07.2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» подано апеляційну скаргу на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 12.07.2016 року. 11.01.2017 року ухвалою Апеляційного суду Київської області апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» відхилено, а ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 12.07.2016 року про відкриття провадження залишено без змін. 20.02.2017 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Журавель В.І. відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ПАТ КБ «Приватбанк» на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 12.07.2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 11.01.2017 року, щодо недотримання правил підсудності, у справі за позовом [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк», третя особа - [PERSON] , Національний Банк України про стягнення коштів за договором банківського вкладу та зобов`язання вчинити певні дії та витребувано із Вишгородського районного суду Київської області зазначену справу. 30.03.2017 року ухвалою колегією суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: Журавель В.І., Хопти С.Ф., Штелик С.П. касаційне провадження у справі за позовом [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк», третя особа - [PERSON] , Національний Банк України про стягнення коштів за договором банківського вкладу та зобов`язання вчинити певні дії за касаційною скаргою ПАТ КБ «Приватбанк» на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 12.07.2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 11.01.2017 року закрито. Касаційну скаргу повернуто заявнику, а цивільну справі повернуто до суду першої інстанції. 28.07.2017 року ухвалою Вишгородського районного суду Київської області зупинено провадження у справі за позовом [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк», третя особа - [PERSON] , Національний Банк України про стягнення коштів за договором банківського вкладу та зобов`язання вчинити певні до розгляду Самарським районним судом м. Дніпропетровська цивільної справи № 206/2521/17 за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] про визнання договорів банківських вкладів № 177s756065 від 31.01.2005 року, № 177s756066 від 31.01.2005 року, № 177s756067 від 31.01.2005 року, № 177s756068 від 31.01.2005 року, № 177s756069 від 31.01.2005 року, №177s756070 від 31.01.2005 року нікчемними. 28.08.2017 року позивач [PERSON] подав апеляційну скаргу на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 28.07.2017 року. 25.10.2017 року ухвалою Апеляційного суду Київської області апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, а ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 28.07.2017 року скасовано, справу передано для продовження розгляду до суду першої інстанції. 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. Провадження у даній справі було відкрито в порядку Цивільного процесуального кодексу України, що діяв до 15.12.2017 року. У зв`язку з набранням чинності з 15.12.2017 року Закону України «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України», згідно Перехідних положень цього Кодексу, справи провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, розгляд даної цивільної справи здійснювався за правилами Цивільного процесуального кодексу України, які діють з 15.12.2017 року, в загальному позовному провадженні з проведенням підготовчого засідання зарахуванням предмету та ціни позову. 18.05.2018 року ухвалою Вишгородського районного суду Київської області закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. 24.01.2018 року до суду надійшов відзив від представника відповідача на позовну заяву, мотивуючи тим, що укладені депозитні договори від 31.05.2005 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» є нікчемними в силу закону, оскільки вказані договори не відповідають вимогам, встановленим законом, зокрема не додержана форма договору банківського вкладу, внесення грошової суми не підтверджено договором банківського кладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа. Видані [PERSON] меморіальні ордери не є документами, що підтверджують внесення готівки в касу Банку, не містять підпису [PERSON] , не містять даних про посаду, прізвище та ініціали особи, яка його підписала і видала. Договори про депозитний вклад не містять даних про відкриті рахунки банківського вкладу. Крім того, вказані договори про депозитний вклад від 31.01.2005 року були укладені між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» в особі директора Правобережного відділення [PERSON]. , а підписані, що і не заперечується позивачем, заступником директора Правобережного відділення ЗАТ КБ «Приватбанк» [PERSON] , тобто не уповноваженою особою, печатка якою скріплені договори була самовільно привласнена [PERSON] , вона не використовувалася банком в 2005 році, оригінали вказаних договорів у відповідача відсутні, вони знаходилися особисто у [PERSON] А відтак вважає, що у позивача відсутні належні та допустимі докази факту внесення [PERSON] до Банку грошових коштів, відсутні правовідносини між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» за вказаними договорами про депозитний вклад від 31.01.2005 року, а тому відсутні підстави для нарахування та стягнення коштів за позовними вимогами. Тому просили суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. (т. 6 а.с. 2-11). Крім того, надані суду додаткові пояснення від 18.05.2018 року, в яких представник відповідача зазначає, що умови спірних договорів не передбачали їх пролонгацію, а тому станом на 31.07.2005 року вони були припиненими. Зазначив, що оскільки у заступника директора відділення банку [PERSON] відсутні обов`язки на укладання депозитних договорів та отримання готівки від клієнтів, тому відсутні підставі на відшкодування шкоди юридичною особою, спричиненої її працівником. Додатково вказав, що на позивача не поширюються вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки він від Банку для власних побутових потреб послугу не отримував, а тому не є споживачем в розмінні даного закону.( т. 7 а.с. 9-11). Одночасно представник відповідача надав суду заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, обґрунтовуючи тим, що позивач дізнався про порушення свого права в липні 2011 року, коли [PERSON] представником якого був [PERSON] звертався до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом про стягнення коштів, а з даним позовом звернувся до суду в 2015 році. (т. 7 а.с. 103-104). 02.02.2018 року до суду надійшла відповідь позивача [PERSON] на відзив ПАТ КБ «Приватбанк». У відповіді на відзив позивач зазначає, що оскільки позов поданий до суду до прийняття ЦПК України за правилами якого на даний час розглядається справи, всі докази і обгрунтування, які спростовують доводи відповідача ним були подані в процесуальному порядку , які діяли до 15.12.2017 року. Тому позивач просив суд не брати відзив до уваги, позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. (т. 6 а.с. 80). У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі. Надав суду письмові пояснення від 20.03.2018 року (т. 6 а.с. 171-179). Просив суд задовольнити позов у повному обсязі, з підстав викладених в позовній заяві. У судовому засіданні представники відповідача заперечили проти задоволення позовних вимог в повному обсязі з підстав викладених у відзиві та поданих додаткових заперечень на позов та просили суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. У судовому засіданні третя особа [PERSON] , підтримав позовні вимоги, просив суд задовольнити позов. Свідок [PERSON] в судовому засіданні суду пояснила, що працює з 1993 року в «ПРИВАТБАНКУ», а з 2001 року директором Правобережному відділенні «Приватбанку». Вона не укладала договори про депозитні вклади, цим займались інші працівника банку, її підлеглі. Вона мала право підпису цих договорів, але не здійснювала їх перевірку. Її заступник [PERSON] мала право укладати договори про депозитні вклади. Клієнт банку самостійно обирав вид депозиту, його умови та вносив на депозитний рахунок кошти. Договір укладався в двох екземплярах, один примірник лишався в банку, а другий надавався клієнту. Особливих договорів чи додаткових договорів не укладалось. Для зняття коштів із депозитного рахунку клієнт звертався в банк, узгоджувалась сума, умови видачі коштів, заповнювався типовий бланк, його підписував клієнт та керівник відділення банку. Вона не виписувала депозитні договори від 31.01.2005 року. Посадової інструкції в неї не було. У банка є Положення, але чи прописані там її посадові обов`язки, вона не знає. Вона не здійснювала контроль за діями своїх підлеглих, але контролювала своїх заступників. Право підпису ще мав [PERSON] , але потім виписана довіреність на його ім`я втратила чинність. Чи було про це оголошення або повідомлення клієнтів банку, вона не знає, цього ніколи ніхто не робив. Банк цього не практикував. Хоча він і нижче посадою ніж вона, він мав право підпису і в нього була така довіреність. Липовський міг підписати цей договір, але чи робив це їй не відомо. Положеннями статті 174 ЦПК України визначено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Суд, вислухавши доводи позивача, представника відповідача, третьої особи, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи та зібрані в ній докази, приходить до наступного. 31.01.2005 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» укладені 8 договорів про депозитний вклад з виплатою процентів щомісячно, а саме: 1.№ 177s756063 на суму 500 000 грн. строком на 6 місяців (до 31 липня 2005 року) із процентною ставкою у розмірі 20% річних. Факт внесення коштів на депозитний вклад підтверджується меморіальним ордером № 1 від 31.01.2005 року; 2.№ 177s756064 на суму 500 000 грн. строком на 6 місяців (до 31 липня 2005 року) із процентною ставкою у розмірі 20% річних. Факт внесення коштів на депозитний вклад підтверджується меморіальним ордером № 2 від 31.01.2005 року; 3.№ 177s756065 на суму 500 000 грн. строком на 6 місяців (до 31 липня 2005 року) із процентною ставкою у розмірі 20% річних. Факт внесення коштів на депозитний вклад підтверджується меморіальним ордером № 3 від 31.01.2005 року; 4.№ 177s756066 на суму 500 000 грн. строком на 6 місяців (до 31 липня 2005 року) із процентною ставкою у розмірі 20% річних. Факт внесення коштів на депозитний вклад підтверджується меморіальним ордером № 4 від 31.01.2005 року; 5.№ 177s756067 на суму 500 000 грн. строком на 6 місяців (до 31 липня 2005 року) із процентною ставкою у розмірі 20% річних. Факт внесення коштів на депозитний вклад підтверджується меморіальним ордером № 5 від 31.01.2005 року; 6.№ 177s756068 на суму 500 000 грн. строком на 6 місяців (до 31 липня 2005 року) із процентною ставкою у розмірі 20% річних. Факт внесення коштів на депозитний вклад підтверджується меморіальним ордером № 6 від 31.01.2005 року; 7.№ 177s756069 на суму 500 000 грн. строком на 6 місяців (до 31 липня 2005 року) із процентною ставкою у розмірі 20% річних. Факт внесення коштів на депозитний вклад підтверджується меморіальним ордером № 7 від 31.01.2005 року; 8.№ 177s756070 на суму 500 000 грн. строком на 6 місяців (до 31 липня 2005 року) із процентною ставкою у розмірі 20% річних. Факт внесення коштів на депозитний вклад підтверджується меморіальним ордером № 8 від 31.01.2005 року (т. 1 а.с. 19-42). По закінченню терміну дії депозитних договорів [PERSON] неодноразово звертався до банку з письмовими заявами (26.05.2005р., 22.07.2005р., 08.08.2005р.) з вимогами про повернення депозитних вкладів та нарахованих процентів. Однак на його звернення 08.06.2005 року відповідачем була надана відповідь про тимчасову неможливість повернення коштів у зв`язку з проведенням службового розслідування. 23.08.2005 року [PERSON] Банком повідомлено, що грошові кошти за депозитними договорами знаходяться у розпорядженні колишнього заступника директора Правобережного відділення ЗАТ КБ «Приватбанк» [PERSON] . За зверненням Банку за цими фактами порушено кримінальне провадження за ознаками ч. 5 ст. 191 КК України УСБУ у Дніпропетровській області. Питання про повернення коштів вирішуватиметься у залежності від результатів розслідування кримінального провадження (т. 1 а.с. 99-124). 01 серпня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до якого Первісний кредитор ( [PERSON] ) відступає Новому кредитору ( [PERSON] ) належне Первісному кредитору право вимоги за вказаними договорами строкового депозитного вкладу № 177s756063 від 31.01.2005 року, № 177s756064 від 31.01.2005 року, № 177s756065 від 31.01.2005 року, №177s756066 від 31.01.2005 року, № 177s756067 від 31.01.2005 року, № 177s756068 від 31.01.2005 року, № 177s756069 від 31.01.2005 року, № 177s756070 від 31.01.2005 року суму вкладів у розмірі 4 000 000 грн., з процентною ставкою у розмірі 20% річних строком на 6 місяців. За цим договором у відповідності до п. 1.3. до Нового кредитора переходить право вимагати від боржника належного та реального виконання наступних обов`язків: -повернення грошових коштів у розмірі депозитних вкладів, отриманих Боржником згідно депозитних договорів, укладених між Первісним кредитором та боржником, а саме 4 000 000 грн.; -виплати нарахованих станом на дату укладання цього договору процентів за депозитними договорами; -виплати будь яких інших платежів у відповідних сумах, що підлягають сплаті Боржником на підставі депозитних договорів, включаючи неустойку, втрати від інфляційного знецінення грошових коштів , плату за користування чужими грошовими коштами та інші платежі; інших обов`язків, встановлених депозитними договорами. Відповідно до п. 1.4 договору до Нового кредитора переходять усі без винятку права та обов`язки Первісного кредитора, що випливають з депозитних договорів (т. 1 а.с. 9-11). Відповідно до ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 ЦК України). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. Відповідно до ст. 1060 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Якщо відповідно до договору банківського вкладу вклад повертається вкладникові на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, проценти за цим вкладом виплачуються у розмірі процентів за вкладами на вимогу, якщо договором не встановлений більш високий процент. Якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Заперечуючи проти доводів позивача про укладення депозитних договорів представник відповідача стверджує про те, що укладені депозитні договори від 31.05.2005 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» є нікчемними в силу закону, оскільки вказані договори не відповідають вимогам, встановленим законом, зокрема не додержана форма договору банківського вкладу, внесення грошової суми не підтверджено договором банківського кладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа. Видані [PERSON] меморіальні ордери не є документами, що підтверджують внесення готівки в касу Банку, не містять підпису [PERSON] , не містять даних про посаду, прізвище та ініціали особи, яка його підписала і видала. Договори про депозитний вклад не містять даних про відкриті рахунки банківського вкладу. Проте, позивачем на підтвердження своїх вимог були надані оригінали вказаних депозитних договорів та оригінали меморіальних ордерів про внесення коштів, які оглядалися судом та представником відповідача у судовому засіданні. Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Укладення договорів банківського вкладу та внесення коштів на рахунки банку за цими договорами підтверджується оригіналами вказаних договорів у яких містяться необхідні умови таких договорів, як то визначено відсоткова ставка, зазначено строк договору та інші умови, та меморіальними ордерами про внесення коштів, які видані за кожним вкладом та вказані номери, дата видачі, сума вкладу, платник та банк одержувача та скріплені підписом та печаткою банку. У постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року (справа № 6-20цс12) висловлено правову позицію, що згідно з частиною третьою статті 1058, частиною другою статті 1068 ЦК України, пунктом 2.1 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління НБУ від 3 грудня 2003 року № 516, відкриття відповідних рахунків та обліковування на них грошових коштів в національній та іноземній валюті, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту), є обов`язком банку, відповідно до якого банк зобов`язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа. Відсутність реєстрації договору банківського вкладу, і, як наслідок, необліковування грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу, не можна вважати недодержанням письмової форми договору банківського вкладу за наявності ощадної книжки (сертифіката) чи іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту, і є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Відповідні юридичні факти (відсутність банківських рахунків і, як наслідок, необліковування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу) слід кваліфікувати як невиконання банком своїх обов`язків за договором банківського вкладу. Суд не може погодитися з доводами представника відповідача про те, що меморіальні ордери про внесення коштів на депозит не можуть розцінюватися як належний доказ, оскільки вони не оформлені відповідно до глави 2 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні. З наданих меморіальних ордерів вбачається, що дати ордерів співпадають із датами укладання депозитних договорів, вказані номери, сума вкладу, платник та банк одержувача та скріплені підписом та печаткою банку, та як зазначалося вище відповідачем ці докази не спростовані. Пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 1 червня 2011 року № 174, (далі - Інструкція) передбачено, що банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірні» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ. Проте, оформлення банком платіжних документів з порушенням вимог цієї Інструкції слід кваліфікувати як невиконання банком своїх обов`язків за договором банківського вкладу та дана обставина із урахуванням того, що відповідач фактично відмовився від надання будь - яких доказів на спростування доводів позивача, який є споживачем банківських послуг та обмежений у можливості отримання від банку інших документів, не може бути підставою для відмови в позові. Відповідно до статті 204 ЦК України дійсність правочину презюмується. Як вбачається з матеріалів справи, договори є правомірними, оскільки їх недійсність законом прямо не встановлена та судом недійсними вони не визнані, відповідачем належними та допустимими доказами не доведено неправомірності їх укладання та не спростовано посилання позивача щодо укладання договорів та зарахування коштів по ним у зазначених розмірах та невиконання відповідачем їх умов й до тепер в повному обсязі згідно умов договорів, а тому договори про депозитний вклад повинні виконуватися належним чином, виходячи із змісту норм матеріального права та з урахуванням умов і змісту договорів. Оскільки відповідачем не спростовано докази позивача про укладення з відповідачем договорів банківського вкладу, внесення коштів на рахунки по вкладу, та не виконання відповідачем зобов`язань за цими договорами щодо повернення даних коштів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення коштів, внесених за договорами банківських вкладів № 177s756063 від 31.01.2005 року, № 177s756064 від 31.01.2005 року, № 177s756065 від 31.01.2005 року, № 177s756066 від 31.01.2005 року, № 177s756067 від 31.01.2005 року, № 177s756068 від 31.01.2005 року, № 177s756069 від 31.01.2005 року, № 177s756070 від 31.01.2005 року, на суму вкладів у розмірі 4 000 000 грн., проценти за користування грошовими коштами у період з 01.02.2005 року по 31.07.2005 року у розмірі 396 712, 32 грн. (4 000 000х20%/100%\\365х181= 396 712,32 грн.), проценти за користування грошовими коштами у період з 01.08.2005 по 31.12.2016 року у розмірі 9 141 917,81 грн. (4000000х20%\\100\\365х4171=9 141 917,81 грн.) є законними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. У відповідності до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю правовою природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні 3 % річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором. Враховуючи наведене, 3 % річних, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, підлягають застосуванню до порушеного грошового зобов`язання, складовою якого є, зокрема нараховані проценти за користування коштами, строки сплати яких визначено договором. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-2129цс16. Оскільки Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» не було виконано грошове зобов`язання по виплаті як Первісному кредитору [PERSON] , так і Новому кредитору [PERSON] сум вкладів та процентів по вкладу після звернення з відповідними заявами, позивач в силу положень статті 625 ЦК України, має право на стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляції по договорам, укладеним у національній валюті, а також трьох процентів річних від простроченої суми. Розмір трьох відсотків річних від простроченої суми за вказаний період по договорам вкладів № 177s756063 від 31.01.2005 року, № 177s756064 від 31.01.2005 року, № 177s756065 від 31.01.2005 року, № 177s756066 від 31.01.2005 року, № 177s756067 від 31.01.2005 року, № 177s756068 від 31.01.2005 року, № 177s756069 від 31.01.2005 року, № 177s756070 від 31.01.2005 року, укладеним у національній валюті, становить 4 252 054,80 (сума боргу ) грн. х 3/100/365 х 4171днів (період з 01.08.2005 по 31.12.2016 ) = 1 457 697, 58 грн. За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Норми частини другої статті 625 ЦК України, щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-771цс15. Розрахунок інфляційних збитків становить: сума боргу 531 506,85 грн. х 8 договорів = 4 252 054,80 грн. Індекс інфляції за період з червня 2005 року по 31.12.2016 року становить 428,81грн. Інфляційні втрати суд визначає шляхом множення суми неповернутого вкладу на індекс інфляції (42 52 054,80грн. х 428,81 : 100 - 4252054,8= 13 981 181.40грн.), тому з відповідача підлягають стягненню інфляційні втрати в розмірі 13 981 181.40грн.). Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі. Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення. Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка має на меті, окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання. Крім того, до моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію, і навпаки, з моменту порушення - являє собою міру відповідальності. Враховуючи викладене, слід дійти висновку про поширення положень Закону України «Про захист прав споживачів» на спірні правовідносин. Зазначені правові позиції викладені у постановах Верховного Суду України від 11 травня 2016 року у справі № 6-37цс16 та від 1 червня 2016 року у справі № 2558цс15. З огляду на те що, в даному випадку, вартістю послуг буде сума нарахованих відсотків, які не були сплачені Банком відповідно до умов договору та в порушення вимог ст. 1061 ЦК України. А тому, здійснений позивачем розрахунок штрафних санкцій у вигляді пені у розмірі 3% за кожен день прострочення, здійснений на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» в частині нарахування пені на суму вкладу не може бути взятий до уваги судом. Визначаючи пеню в розмірі 3 % вартості послуги з 27 травня 2005 року по 31 грудня 2016 року (період, за який просив стягнути пеню позивач), суд виходить з наступних розрахунків. У постанові від 21 лютого 2018 року Верховний Суд у справі 759/13827/15-ц висловив позицію щодо правомірності нарахування та стягнення пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та навів відповідну формулу розрахунку пені в розмірі 3% вартості несвоєчасно наданої послуги споживачу за кожен день затримки надання такої послуги. За змістом вищенаведеної частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та частини першої статті 1061 ЦК України, якою передбачено виплату банком вкладнику процентів на суму вкладу в розмірі, встановленому договором, вартість послуги за договором банківського вкладу - це розмір процентів, які банк має сплатити за користування коштами вкладника. За вісім укладених сторонами договорами, у яких вклади внесені у гривнях, відсоток встановлений у розмірі 20 % річних (вартість послуги за один рік). З цього випливає, що вартість послуги за один день становить 0,05479452 % від суми вкладу (20 : 365). 3 % вартості послуги за 4171 днів (з 27.05.2005 року по 31.12. 2016 року) за 8 договорами банківського вкладу у гривнях на загальну суму 4 000 000 грн., які суд стягнув з банку на користь позивача, становить 274 257,53 грн., (0,05479452 %х 3 % х 4000000 грн. х 4171 день). Отже з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня, встановлена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у загальному розмірі 274 257,53 грн. Представник відповідача подав заяву від 10.08.2018 року (т. 8 а.с. 103-104) та просив суд застосувати положення ст. 267 ЦК України щодо наслідків пропуску позивачем строків позовної давності, обґрунтовуючи її тим, що позивач дізнався про порушення свого права в липні 2011 року коли був представником Первісного кредитора [PERSON] , інших причин щодо застосування строків позовної давності суду не навів. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову особою, право якої порушене, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). 01.08.2015 року [PERSON] уклав договір з [PERSON] про відступлення права вимоги усіх грошових сум одержаних від Банку, до суду за захистом своїх прав позивач звернувся 03.09.2015 року , тобто строк звернення до суду позивачем пропущений не був. А відтак посилання представника позивача на те, що позивач дізнався про порушення свого права в 2011 року є безпідставними , оскільки відповідно до статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, а таке право у позивача виникло після укладання договору про відступлення права вимоги. Суд приходить до висновку про необґрунтованість позову в частині зобов`язання відповідача видати готівкою одноразовою операцією грошові кошти через касу банку, так як відносини банку та володільця рахунка врегульовані параграфом 3 глави 71 ЦК України, обов`язок банку з видачі вкладу передбачений статтею 1060 ЦК України та умовами відповідного договору. У зв`язку з цим, суд задовольнив вимоги щодо стягнення грошових коштів, а порядок виконання цього рішення суду передбачений Законом України «Про виконавче провадження». Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, позивач у справі [PERSON] відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільнений від сплати судового збору», судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь держави. Таким чином, у зв`язку із частковим задоволенням позову з відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» підлягає стягненню на користь держави судовий збір, що підлягав сплаті позивачем за подання позовної заяви пропорційно до задоволених вимог в розмірі 9 605 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: partial