Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-30 00:00:00

Відомості про рух справи. Заяви і клопотання, процесуальні дії у справі. [PERSON] звернувся до Любешівського районного суду Волинської області з цим позовом 31 травня 2021 року. Ухвалою суду від 02 червня 2021 року у справі відкрито загальне позовне провадження з призначенням підготовчого судового засідання. На призначену дату підготовчого судового засідання сторони не з`явилися. Від позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутності. Відповідач також подала заяву про розгляд справи у її відсутності та визнання позову. Відповідно до частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) фіксування судового засідання технічним засобом не здійснювалось. Стислий виклад позиції позивача. В обґрунтуванні позову позивач [PERSON] вказує, що він є власником житлового будинку по [ADDRESS] . З 23 жовтня 1999 року по 28 листопада 2018 року сторони перебували у шлюбі. Відповідач зареєстрована у вказаному житлі та проживала у ньому до розірвання шлюбу. З моменту зміни місця проживання відповідач не виявила бажання знятись з реєстраційного обліку. У зв`язку наведеним позивач просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Стислий виклад позиції відповідача. Відповідач у заяві від 30 червня 2021 року позов визнала. Норми права, які застосував суд. Відповідно до частини першої статті 29 Цивільного кодексу України (далі -- ЦК) місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. У відповідності з частиною першою статті 383 ЦК власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Аналогічна норма міститься у частині першій статті 156 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК). Статтею 391 ЦК визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з частиною першою статті 163 ЖК у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. У відповідності з частиною першою статті 71 ЖК при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 395 ЦК речовими правами на чуже майно зокрема є право користування (сервітут). Відповідно до\~частини другої\~статті 406\~ЦК сервітут\~може бути\~припинений за\~рішенням суду\~на вимогу\~власника майна\~за наявності\~обставин,\~які мають\~істотне значення. Відповідно до статті 405 ЦК члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно із статтею 72 ЖК визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Мотиви суду щодо позовних вимог. Згідно з частиною першою статті 82 ЦПК обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. У відповідності з частиною третьою статті 200 ЦПК за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи наявні у справі письмові докази, суд вважає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Отже, позов необхідно задовольнити. Питання розподілу судових витрат. Позивач сплатив 700 гривень на професійну правничу допомогу при підготовці позову та 908 гривень судового збору при поданні позовної заяви. У матеріалах справи відсутні будь-які інші відомості про понесені сторонами судові витрати. Позивач у заяві від 01 липня 2021 року клопотав про покладення на нього судових витрат, що не суперечить положенням частини третьої статті 13 ЦПК. Частиною першою статті 142 ЦПК встановлено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином, з врахуванням клопотання [PERSON] , а також у зв`язку з визнанням позову [PERSON] до початку розгляду справи по суті, у цьому випадку 50 відсотків сплаченого судового збору необхідно повернути позивачу з державного бюджету, решта залишити за позивачем. Враховуючи наведене,

Outcome: approved