Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-22 00:00:00

В грудні 2018 року позивачка звернулася до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво, в якому просила суд ухвалити рішення, яким визнати за нею, [PERSON] право власності на самочинно збудовані споруди, що знаходяться за адресою: [ADDRESS]. Позивачка [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Представник відповідача Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області у судове засідання не з'явився надав суду лист про розгляд справи без участі представника сільради (а.с.84). Представник третьої особи Управління містобудування, архітектури, житлово-комунального господарства, будівництва та інфраструктури Дніпровської районної державної адміністрації у судове засідання не з'явився, про слухання справи повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням (а.с.22) та реєстром на відправлення рекомендованої кореспонденції від 12 березня 2019 року (а.с.82). Вислухавши пояснення позивачки, повно та всебічно вивчивши матеріали справи, ознайомившись з наданими доказами, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Встановлено, що на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29 червня 2017 року [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,044 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], з цільовим призначенням для колективного садівництва (а.с.10-11). В 2018 році на вищевказаній земельній ділянці, [PERSON] побудувала садовий будинок загальною площею 49,1 кв.м., який є нерухомим майном (тобто є об'єктом, розташованим на земельній ділянці, переміщення якого неможливе без його знецінення та зміни призначення), що підтверджується Технічним паспортом виготовленим 16 вересня 2018 року (а.с.13) та матеріалами Технічної інвентаризації проведеною 20 листопада 2018 року ФОП [PERSON] на замовлення позивачки (а.с.18-37). Відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», проектна документація на будівництво об'єктів розробляється у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, з урахуванням вимог містобудівної документації та вихідних даних і дотриманням вимог законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил та затверджується замовником. Згідно ч. 1 ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», замовник має право виконувати будівельні роботи після: подання замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю - щодо об'єктів будівництва, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об'єктів з незначними наслідками (СС1), та щодо об'єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта та які не потребують отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком об'єктів будівництва, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Форма повідомлення про початок виконання будівельних робіт та порядок його подання визначаються Кабінетом Міністрів України; видачі замовнику органом державного архітектурно-будівельного контролю дозволу на виконання будівельних робіт щодо об'єктів, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об'єктів з середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками або підлягають оцінці впливу на довкілля згідно із Законом України «Про оцінку впливу на довкілля». За змістом ч. 7 ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту. Як вбачається із матеріалів справи та вказує у позовній заяві і сама [PERSON], перед початком будівництва садового будинку позивач не отримала проектну документацію на будівництво будинку та не отримала документи, які дають дозвіл на початок будівництва, а відтак об'єкт нерухомого майна садового будинку, позначений літ. А-1 загальною площею 49,1 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS], є самочинним будівництвом. Частина 2 ст. 376 ЦК України, визначає, що особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Відповідно до ч. 3, 5 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦК України, визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. За змістом Закону України «Про місцеве самоврядування», до повноважень органів місцевого самоврядування віднесено питання про прийняття до експлуатації об'єктів будівництва. При розгляді справ, пов'язаних із самочинним будівництвом, слід мати на увазі, що відповідно до ст. 26 Закону України «Про основи містобудування», спори з питань містобудування вирішуються радами у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. Звернення до суду з позовом з приводу самочинного будівництва має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право (п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)»). Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об'єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону. Така правова позиція визначена в постанові Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 127/18746/15-ц. Отже, при вирішенні спору суд повинен належним чином перевірити, чи було питання введення в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність давали б підстави вважати про наявність спору про право. Відповідно до ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Згідно Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів № 461 від 13.04.2011 року прийняття в експлуатацію об'єктів, що належать до І-ІІІ категорії складності та об'єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією та її територіальними органами, поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації. Прийняття в експлуатацію об'єктів, що належать до 4-5 категорії складності здійснюється на підставі акта готовності об'єкта до експлуатації шляхом видачі інспекцією сертифіката. Таким чином, єдиним органом державної влади, уповноваженим на встановлення факту готовності об'єкту до експлуатації та приймати в експлуатацію закінчені будівництвом об'єкти є Інспекція державного архітектурно - будівельного контролю. Як визначено ч. 1 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, що належать до І-ІІІ категорій складності, та об'єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації. Відповідно до п. п. 2 п. 4 Положення про Державну архітектурно-будівельну інспекцію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09.07.2014 № 294, Держархбудінспекція України відповідно до покладених на неї завдань приймає в установленому порядку в експлуатацію закінчені будівництвом об'єкти (видає відповідні сертифікати, реєструє декларації про готовність об'єкта до експлуатації та повертає такі декларації). Суд встановив, що 16 листопада 2018 року позивачка зверталась до Управління містобудування, архітектури, житлово-комунального господарства, будівництва та інфраструктури Дніпровської районної державної адміністрації з питанням щодо введення в експлуатацію самочинно збудованого садового будинку, на що отримала відповідь №125-11/18-1 від 19 листопада 2018 року (а.с.17), що згідно Закону України від 22 березня 2018 року «Про внесення змін до п. 9 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України щодо продовження терміну прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва, збудованих без дозволу на виконання будівельних робіт, інформаційна довідка відповідності місця розташування об'єкта вимогам будівельних норм надається на об'єкти, побудовані до 09.04.2015 року. При цьому [PERSON] не зверталась до уповноваженого органу саме із необхідним пакетом документів, передбаченим чинним законодавством, для прийняття в експлуатацію самочинно збудованого об'єкта нерухомості, а відповідь Управління містобудування, архітектури, житлово-комунального господарства, будівництва та інфраструктури Дніпровської районної державної адміністрації від 19 листопада 2018 року із роз'ясненнями не може розцінюватись судом як прийняття рішення компетентним органом чи відмова у його прийнятті. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Надані позивачкою докази, зокрема технічний паспорт на нерухоме майно (а.с.13-16), звіт про проведення технічного обстеження (а.с.18-37), звіт про оцінку майна (а.с.38-59), підтверджують лише факт здійснення позивачем самочинного будівництва з дотриманням встановлених будівельних норм. Оскільки [PERSON] не зверталась до компетентних органів із питання введення в експлуатацію самочинно побудованої будівлі садового будинку, а суд не повинен заміняти органи, які зобов'язані видавати дозволи на будівництво, узгоджувати забудови й приймати в експлуатацію об'єкти нерухомості, то відсутні підстави вважати про наявність між сторонами спору про право. Матеріали справи не містять будь-яких доказів звернення позивача до відповідних органів про прийняття в експлуатацію указаної будівлі садового будинку, а також про відмову цих органів у його вирішенні, а відтак звернення [PERSON] до суду із даним позовом є передчасним. За таких підстав суд приходить до висновку, що право позивачки [PERSON] не є порушеним, невизнаним або оспорюваним, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та таким, що не підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. Таким чином, суд вважає, сплачений судовий збір покласти на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed