Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-20 00:00:00

В грудні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання особи втратившою право на частку в майні колишнього колгоспного двору, визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, визнання права власності на нерухоме майно в порядку набувальної давності та визначення частки в майні колишнього колгоспного двору, посилаючись на те, що станом на 1990-1991 роки домоволодіння, яке розташовано\~по вул.\~Ломоносова,\~№ 36-А\~в с.\~Динівці Новоселицького\~району відносилося до колгоспних дворів, в якому проживали четверо осіб. Відповідач [PERSON] в 1993 році вибув з господарства на постійне місце проживання у Російську Федерацію, з того часу свою частку в майні колишнього колгоспного двору не витребував, тому за пропуском строку давності витребування своєї частки, його доля у майні колишнього колгоспного двору перейшла до інших членів домоволодіння, які залишилися там проживати. 25 січня 2005 року помер [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина на 1/3 частку домоволодіння, яке розташовано по вул. Ломоносова, № 36-А в с. Динівці Новоселицького району, яку ніхто не прийняв та якою почала відкрито користуватися та безперервно володіти його співмешканка [PERSON] до дня її смерті 16 липня 2017 року. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на 1/3 частку домоволодіння. Спадщину після її смерті він прийняв своєчасно як спадкоємець за законом першої черги. Однак, оскільки при житті спадкодавець не отримала правовстановлюючих документів на домоволодіння, він не може оформити на себе право власності на вказане спадкове майно. Просив суд визнати [PERSON] таким, що втратив право на частку в майні колишнього колгоспного двору домоволодіння, яке розташовано по вул. Ломоносова, 36-А в с. Динівці Новоселицького району, визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частку домоволодіння в порядку спадкування по закону після смерті його матері [PERSON], на 1/3 частки в порядку набувальної давності після смерті його батька [PERSON] та визначити за ним 1/3 частку в майні колишнього колгоспного двору, що збереглося по теперішній час. В підготовчому судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити заявлені вимоги. Відповідачі [PERSON] та Диновецька сільська рада Новоселицького району в судове засідання не зявилися, однак направили до суду заяви, в яких позов визнали та просили розглянути справу у їх відсутності. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та враховуючи, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, оскільки визнання позову відповідачами не суперечить встановленим обставинам по справі та не порушує права та інтереси інших осіб, дійшов висновку про розгляд справи у підготовчому судовому засіданні та задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до довідки Диновецької сільської ради Новоселицького району Чернівецької області № 238 від 07 лютого 2018 року станом на 1990-1991 роки домоволодіння, яке розташовано по вул. Ломоносова, № 36-А в с. Динівці Новоселицького району відносилося до дворів колгоспного типу, в якому проживали [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], в силу чого виходячи з положень ст. 123 ЦК УРСР в редакції 1963 року кожен з них мав рівні долі у колгоспному дворі, тобто по 1/4 частці домоволодіння. Житловий будинок вказаного домоволодіння побудований в 1980 році на відведеній для вказаної мети земельній ділянці та зареєстрований в Диновецькій сільській раді Новоселицького району в погосподарській книзі із наданням відповідної адресної частини, що підтверджується технічним паспортом домоволодіння. Пленум Верховного Суду України у п. 9 своєї\~постанови від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок»\~роз'яснив, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Відповідно до п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР № 45/5 від 31 жовтня 1975 року, п. 45 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР № 1/5 від 19 січня 1976 року підтвердженням належності будинку служила відповідна довідка виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, в якій, крім підтвердження належності жилого будинку (частини будинку) відчужувачу на підставі запису в погосподарській книзі, повинно бути також зазначено: дані про склад будинку; розмір загальної жилої площі і розмір земельної ділянки. У період чинності Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української СРСР, що затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року державна реєстрації нерухомого майна не проводилась в сільській місцевості. Право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради. Інструкція втратила чинність згідно із\~наказом державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 56. Виходячи з наведеного, підтвердженням належності жилого будинку (його частини) певній особі є запис в погосподарських книгах, введення яких на той час передбачалось наказами Центрального статистичного управління СРСР і було обов'язковим. Згідно ч. 1 ст. 120 ЦК УРСР в редакції 1963 року\~колгоспний двір - це сімейно-трудове об'єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і для сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Відповідно до змісту ст. 123 цього Кодексу\~розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Частку працездатного члена двору в майні двору може бути зменшено або у її виділенні зовсім відмовлено в зв'язку з недовгочасним його перебуванням у складі двору або незначною участю своєю працею чи коштами в господарстві двору. Положеннями ст. 126 ЦК УРСР встановлено, що працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Відповідно до розяснень, викладених у п. 6 постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року № 20, положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). На витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності. Матеріалами справи зясовано, що відповідач [PERSON] вибув з вказаного господарства в 1993 році. Після свого вибуття з вказаного домоволодіння більш трьох років відповідач будь-яку частку в майні колгоспного двору не витребував по сьогоднішній день, позов визнав, а тому суд вважає, що він втратив частку в майні колишнього колгоспного двору даного домоволодіння. Таким чином, житловий будинок та господарські споруди вказаного домоволодіння належали голові двору [PERSON] та членам двору [PERSON], [PERSON] на праві спільної сумісної власності по 1/3 частці за кожним. 27 січня 2005 року помер [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина на 1/3 частку вказаного домоволодіння, яке ніким не було прийнято, що підтверджується наявними у справі довідками нотаріусів Новоселицького нотаріального округу. Після смерті [PERSON] у спадковому домоволодінні продовжувала жити його співмешканка [PERSON] з якою вони перебували у цивільному шлюбі без реєстрації, тим самим вона відкрито користувалася та безперервно володіла часткою [PERSON] у домоволодінні до дня її смерті 16 липня 2017 року. Відповідно до частини першої\~статті 344 ЦК\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено\~ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя\~статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга\~статті 344 ЦК). Статтею 328 ЦК України\~передбачається, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючи положення статей\~335\~і\~344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Виходячи зі змісту статей\~335\~і\~344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об'єкт третіми особами за набувальною давністю. Ураховуючи положення пункту 8\~Прикінцевих та перехідних положень ЦК\~про те, що правила\~статті 344 ЦК\~про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що\~ЦК\~набрав чинності з 01 січня 2004 року, положення\~статті 344 ЦК\~поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01 січня 2001 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давності володіння почався раніше 01 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з\~\~01 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 5 від 7 лютого 2014 року, можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей\~15,\~16 ЦК України, а також ч. 4\~ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Виходячи зі змісту частини першої\~статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно\~(пункт 5 частини першої\~статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Як вбачається з матеріалів справи, то позивач не може оформити на себе спадщину після смерті [PERSON], майном якого після відкриття спадщини відкрито та безперервно володіла спадкодавець [PERSON], оскільки відповідно до спадкового права\~\~Цивільного Кодексу Української РСР\~у редакції 1963 року, який діяв на час відкриття спадщини після померлого [PERSON], існувало лише дві черги спадкоємців за законом, відповідно до яких співмешканці (особи, які проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу) не входили до кола спадкоємців. Пунктом 1 ч. 1\~ст. 549 Цивільного Кодексу Української РСР\~у редакції 1963 року\~\~визнавалось, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Як вже зазначалось вище, однією з визначальних\~\~підстав набуття\~\~права власності за набувальною давністю у відповідності до\~ст. 344 ЦК України\~є добросовісність володіння - якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Судом встановлено, що вказане домоволодіння ні за ким не рахується, право власності на нього не зареєстроване, на балансі ні в кого не перебуває. Позивач як спадкоємець за законом 1 черги померлої [PERSON] вважає, що після смерті останньої,\~\~фактично прийняв спадщину на домоволодіння. В той же час, [PERSON] залишилась до дня своєї смерті проживати у спадковому домоволодінні, яке належало на праві спільної сумісної власності їй та своєму співмешканцю [PERSON], про те, що в силу законодавства чинного на\~\~дату смерті останнього вона не входила до кола спадкоємців померлого не знала. Суд вважає, що вказане свідчить про те, що позивач як і спадкодавець [PERSON] не знали та не могли знати, що з моменту смерті [PERSON], вони володіють домоволодінням без законних підстав, тобто володіють чужим майном. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач, а до нього спадкодавець [PERSON], добросовісно заволоділи чужим майном і продовжували відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом більше десяти років, починаючи з 27 січня 2005 року, яким є 1/3 частка домоволодіння по вул. Ломоносова, 36-А в с. Динівці Новоселицького району Чернівецької області, яке належало [PERSON], в звязку з чим набув\~\~право власності на вказане майно на підставі\~ст. 344 ЦК України. Після смерті [PERSON] 16 липня 2017 року відкрилася спадщина на 1/3 частку домоволодіння, яка належало їй у спільному сумісному майні колишнього колгоспного двору. Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. У відповідності до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч.1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Статтею 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини встановлений у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадщину після смерті [PERSON] позивач як спадкоємець за законом своєчасно прийняв, звернувшись із відповідною заявою до нотаріальної контори в межах шестимісячного терміну з часу відкриття спадщини, що підтверджується матеріалами спадкової справи. Однак, у звязку із смертю спадкодавця та відсутністю за ним правовстановлюючих документів на домоволодіння, нотаріальна контора відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на домоволодіння. Враховуючи, що позивач є спадкоємцем по закону після смерті [PERSON] та своєчасно прийняв спадщину, інші спадкоємці спадщину не прийняли, то право власності на 1/3 частку домоволодіння слід визнати за ним в порядку спадкування. Окрім цього, позивачу не визначена частка в майні колишнього колгоспного двору, що збереглися на теперішній час, що унеможливлює отримання ним свідоцтва про право власності на дане нерухоме майно та має значення для визначення частки спадкодавця у спільному сумісному майні. При вирішенні даної позовної вимоги суд виходить з того, що згідно п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» за № 20 від 22 грудня 1995 року частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Визнання права та зміна правовідношення є встановленими ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів. За змістом ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. За вказаних обставин, суд приходить до висновку про визначення за позивачем 1/3 частки у вказаному домоволодінні, як його частку в майні колишнього колгоспного двору, що збереглося на теперішній час. У звязку із визнанням позову відповідачами до початку розгляду справи по суті, відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду, що складає 352 гривень 40 копійок. На підставі ст.ст. 120, 123, 126 ЦК УРСР в редакції 1963 року, ст.ст. 328, 344, 1218, 1223, 1261, 1268, 1269, 1270 ЦК України, суд

Outcome: approved