Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-03 00:00:00

В жовтні 2015р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва суду з позовом до відповідача Кредитної спілки Профспілок МВС України про визнання договору поруки № 2011 від 01 серпня 2014р. (далі по тексту - договір поруки) недійсним. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що з липня 2000 р. вона перебуває в шлюбі з [PERSON] В серпні 2015 р. їй стало відомо, що її чоловік без її письмової згоди у серпні 2014 р. уклав договір поруки, за яким поручився перед відповідачем за виконання зобов'язань [PERSON] по кредитному договору від 01 серпня 2014р. На думку позивачки, зазначений договір поруки підлягає визнанню недійсним в судовому порядку, оскільки суперечить чинному законодавству України, а саме ст. ст. 203, 215 ЦК України, та ст. 65 СК України. Зазначила, що договір поруки фактично створює обов'язки не лише для поручителя, а й для неї, як дружини поручителя, так як для погашення заборгованості перед відповідачем, може бути звернуто стягнення на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя. В судовому засіданні представник позивачки, заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав зазначених в позові та просив суд позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, зазначив, що вимоги позивачки не ґрунтуються на вимогах закону, заявлені безпідставно та просив у позові відмовити. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. За правилами ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Частиною 4 цієї статті передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що згідно свідоцтва про одруження позивачка [PERSON] перебуває у шлюбі з [PERSON] з 14 липня 2000 р. по теперішній час (а.с.4). 01 серпня 2014 р. чоловік позивачки [PERSON] та відповідач Кредитна спілка профспілок МВС України уклали договір поруки, за умов якого поручитель [PERSON] зобов'язувався перед кредитодавцем відповідати по зобов'язаннях [PERSON] на суму 20000,0 грн., що витікають із кредитного договору № 5400-Д від 01 серпня 2014р. укладеного між відповідачем та [PERSON] (а.с.5). Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Звертаючись до суду з вказаним позовом, сторона позивача просила суд визнати укладений між відповідачем та її чоловіком [PERSON] договір поруки недійсним на підставі положень ст. 205, 215 ЦК України та ст. 65 СК України, посилаючись на те, що такий вчинений без її письмової згоди. Разом з тим, суд не може погодитись з обґрунтуванням вимог позивачки з таких підстав. Положення ч. 3 ст. 215 ЦК України передбачають, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний недійсним. Статтею 203 ЦК України дано вичерпний перелік підстав, за яких може бути визнано недійсним правочин. Згідно ст. 627 ЦК України при укладенні договору сторони є вільними. Цивільним кодексом України та Сімейним кодексом України, встановлено, що у разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників (ст. 369 ЦК України) та при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя (ч. 2 ст. 65 CK України). Згідно ч. 1 ст. 61 СК України, об'єктами права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету. Згідно ч.3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого подружжя має бути подана письмово. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ в п. 25 Постанови від 30 березня 2012р. за № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», що при оспорюванні кредитного договору чи договору поруки, застави/іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити з такого. Положення ст. 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів. Порука є способом забезпечення виконання зобов'язання (ст. 553 ЦК України), договір поруки не створює обов'язків для будь-яких інших осіб, крім сторін за договором. Твердження позивачки про те, що у випадку непогашення заборгованості перед Кредитною спілкою, то остання має право звернути стягнення на майно, яке є спільною власністю подружжя суд вважає хибними, та такими, що суперечать положенню ст. 73 СК України, а тому не можуть бути прийняті до уваги. Згідно зі ст. 73 СК України за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. У правових позиціях викладених в Постановах Верховного Суду України по справах №6-88цс12 від 12 вересня 2012 р. та № 6-152цс13 від 05 лютого 2014р., зазначено, що договір укладений одним із подружжя, створює обов'язок для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім'ї, а майно одержане за цим договором використовується для потреб сім'ї. Якщо договір одним із подружжя укладено не в інтересах сім'ї він не створює обов'язку для другого з подружжя і згоди останнього на його укладення законом не вимагається та відсутність такої згоди не може бути підставою для визнання такого договору недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. У судовому засіданні судом встановлено, що договір поруки укладено [PERSON] не в інтересах сім'ї, а отже він не породжує для його дружини позивачки [PERSON] ніяких обов'язків і за зобов'язаннями [PERSON] за цим договором стягнення не може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, а за його зобов'язаннями за цим договором стягнення може бути накладено лише на особисте майно [PERSON] і на частку у праві спільної сумісної власності, яка виділена йому в натурі. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed