Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-17 00:00:00

Відповідач, [PERSON] , позовні вимоги визнав, щодо їх задоволення не заперечував, просив розглянути справу без його участі. Представник позивача на задоволенні позову наполягав, просив розглянути справу без його участі та участі позивача. Відповідно до ч.3ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Згідно з ч.4ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія свідоцтва про шлюб між [PERSON] та [PERSON] ; копія довідки КП «Ренійське БТІ» від 03.09.2018 р.; копія витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 05.07.2010 р.; копія інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.08.201 8р.; копія листа відділу у Ренійському районі ГУ Держгеокадастру в Одеській області від 03.09.2018 р.; копія державного акту на право на земельну ділянку серії ЯЕ № 669344; копія паспорту позивача - [PERSON] . Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.02.1985 року. За час шлюбу вони побудували житловий будинок з надвірними спорудами та господарськими будівлями [ADDRESS] , право власності на якій зареєстровано за відповідачем [PERSON] , на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 05.07.2010 року. Крім цього, 15.10.2007 року відповідач [PERSON] отримав право власності на земельну ділянку площею 0,0579 га., кадастровий номер земельної ділянки 5124110100:02:003:0034, про що свідчить державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 669344. Згодом сторони припинили шлюбні відносини, так на час розгляду даної справи, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано на підставі рішення Ренійського районного суду від 18.02.2020 р. Позивач вважає, що майно набуте за час шлюбу є спільною сумісною власністю та звернулась із вимогами про поділ спільного майна подружжя. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки надані суду документи в повному обсязі підтверджують обставини викладені у позовній заяві. Оскільки щодо позовних вимог, обставин справи сторони не заперечують, визнають їх, суд вважає, що факти, які обґрунтовують заявлені вимоги і мають значення для справи встановлені, у зв`язку із чим немає необхідності у підтвердженні їх доказами засобом дослідження показань свідків. Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст.60 СК України «майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя». Згідно ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ст.68 СК України «розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, придбане за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України». Згідно ст.69 СК України «дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Згідно ст.71 СК України «майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом». Як було встановлено судом сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.02.1985 р. по 18.02.2020 р. Майно яке було набуте сторонами за час шлюбу, а саме: житловий будинок [ADDRESS] та присадибна земельна ділянка площею 0,0579 га. є спільною сумісною власністю, а тому підлягає поділу. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при досягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. N 11). Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності. Відповідно до ч.3ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.2ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Суд, зазначає, що в ході судового розгляду справи, за клопотанням представника позивача по справі призначалась будівельно-технічна експертиза з метою встановлення можливість виділ в окремий об`єкт нерухомості Ѕ частини житлового будинку з надвірним спорудами та господарськими будівлями по [ADDRESS] та визначення варіантів поділу присадибної земельної ділянки площею 0,0579 га. Однак, експертиза так й не була проведена, у зв`язку із тим, що позивач у своїй заяві № 32 від 03.01.2020 р. пояснила, що у зв`язку із тим, що обставини справи змінилися, вона в подальшому не має наміру звертатися із вимогами про виділ в окремий об`єкт нерухомості Ѕ частини спірного будинку. Треба зазначити, що право власності на земельну ділянку площею 0,0579 га., набуто шляхом приватизації. Абзацом 1 п. 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року за наступними змінами та доповненнями «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» передбачено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Однак, згідно абзацу 2 п. 18-2 вищевказаної постанови, якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до ст.120 Земельного Кодексу, ст.377 ЦК. Таким, чином, враховуючи, що набуті сторонами в період шлюбу та ведення спільного господарства спірний житловий будинок та присадибна земельна ділянка є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя представником позивача не надано, тому суд дійшов висновку про їх поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем право власності - за на 1/2 частину вказаного майна та змінивши таким чином режим спільної сумісної власності подружжя на ці об`єкти на режим спільної часткової власності.

Outcome: approved