Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-14 00:00:00

В грудні 2013 року позивач звернувся до суду з позовом про зобов'язання не чинити перешкод у користуванні житловим приміщенням та надання вільного доступу, в якому він просив зобов'язати [PERSON] не чинити йому перешкод у доступі, проживанні та користуванні житловим будинком, господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS]; зобов'язати [PERSON] надати йому, [PERSON] вільний доступ до житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташовані за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позову позивач вказав, що 14 жовтня 1989 року між ним та [PERSON] було зареєстровано шлюб, однак починаючи з 2009 року їх сім'я почала руйнуватися. Відповідачка стала проявляти до нього неповагу, вчиняти сварки, принижувати та ображати його нецензурними словами у присутності сторонніх людей. Тому, рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17.06.2013 р. їх шлюб було розірвано. В період шлюбу ними було збудовано житловий будинок загальною площею 92,2 кв.м., господарські будівлі та споруди по [ADDRESS]. В спірному будинку зареєстрований він, [PERSON], відповідачка та їх спільна донька [PERSON] Незважаючи на те, що він зареєстрований за вказаною адресою, можливості проживати в ньому він не має, оскільки відповідачка створює йому перешкоди та відмовляється надавати доступ до будинку, що є порушенням ч. 3 ст. 47 Конституції України. Після розлучення він вимушений тимчасово проживати за іншою адресою, так як відповідачка змінила замки на вхідних дверях будинку, а комплект ключів від нових замків надавати категорично відмовляється. Він навіть не може забрати особисті речі, які знаходяться у будинку, кожне його намагання супроводжується сваркою, нецензурною лайкою та погрозами з боку відповідачки. Він неодноразово звертався до правоохоронних органів з проханням вжити заходів для припинення протиправних дії відповідачки, на що отримав декілька листів Дніпропетровського РВ при Головному управлінні МВС України в Дніпропетровській області, в яких було зазначено, що працівниками Дніпропетровського РВ була проведена профілактична бесіда та винесено офіційне попередження відповідачці про недопустимість неправомірної поведінки у майбутньому. Однак, незважаючи на це, відповідачка продовжує перешкоджати йому користуватися будинком, що є незаконним і порушує його права. Позивач та його представник за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх в повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в позові. [PERSON] суду пояснив, що його особисті речі залишилися в будинку, відповідачка змінила замки на вхідних дверях і не надає йому ключі, чинить йому перешкоди щодо проживання в спірному домоволодінні. Відповідачка та її представник за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити в їх задоволенні. Третя особа [PERSON] зазначила, що позов вважає не обґрунтованим. Суд, вислухавши у судовому засіданні пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 14 жовтня 1989 року, від якого мають спільну дитину [PERSON], [INFO]. Сімейно-шлюбні відносини [PERSON] та [PERSON] не склалися, тому їх шлюб було розірвано, що підтверджується рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2013 року (а.с.7). В період шлюбу подружжям [PERSON] було збудовано житловий будинок загальною площею 92,2 кв.м., господарські будівлі та споруди по [ADDRESS]. Право власності на домоволодіння по [ADDRESS] не зареєстровано. Відповідно до вимог ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення сулу. Питання про зняття з реєстрації колишніх членів власника будинку залежить від вирішення питання про їх право проживання в цьому будинку, відсутність такого права, або втрата права користування, яке регулюється ЖК України та ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника житлового будинку, які проживають разом з ним у будинку, що належить йому, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України, припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ч. 1 ст. 369 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. У відповідності зі ст. 9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Згідно ст. 9 ч. 4 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Судом встановлено, що також визнано сторонами, в спірному домоволодінні [ADDRESS] проживають відповідачка по справі - [PERSON] та третя особа по справі [PERSON] З матеріалів справи вбачається та не спростовано відповідачкою, що позивач в спірному будинку не проживає тривалий час і доступу до нього не має, оскільки відповідачкою замінено дверний замок. Передати ключі від помешкання позивачу відповідачка відмовляється. З матеріалів справи вбачається, що позивач набув право на проживання у житловому будинку та зареєстрував своє місце проживання в установленому законом порядку. Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому позбавлення позивача місця проживання можна лише за умови втрати ним права користування цим житлом чи у зв'язку з його виселенням у добровільному чи примусовому порядку. Оскільки, вищевказані позовні вимоги в судовому порядку не вирішувалися, рішення суду з даного питання відсутнє, то підстав для позбавлення позивача права проживання та користування не вбачається. Позовні вимоги про зобов'язання відповідачки не чинити перешкод в користуванні житловим будинком підлягають задоволенню, оскільки способом захисту порушеного права позивача в даних правовідносинах є усунення перешкод у доступі, проживанні та користуванні житловим будинком та надвірними спорудами, що розташовані у [ADDRESS], та надання вільного доступу до нього. Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути суму сплаченого позивачем судового збору в сумі 229 грн. 40 грн.

Outcome: approved