Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-22 00:00:00

Виклад позиції позивача. [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом в якому просять визнати право власності на житловий будинок [ADDRESS] за [PERSON] в розмірі 1/2 його частки та [PERSON] в розмірі 1/2 його частки та зобов`язати Міжрайонний відділ Державної виконавчої служби по Кегичівському та Сахновщинському районах Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції зняти арешт з будинку [ADDRESS] , який було накладено в межах виконавчого провадження відділом Державної виконавчої служби Кегичівського району 22 вересня 2010 року на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження №16332780. В обґрунтування свої позовних вимог зазначили, що згідно рішення Красненської сільської ради народних депутатів Харківської області №24 від 02 лютого 1995 року, 04 грудня 1995 року їх сім`ї був наданий для проживання житловий будинок в [ADDRESS] . Згідно розпорядження №6 Кегичівської селищної ради від 20 жовтня 2020 року позивачам було видано свідоцтво про право власності на одноквартирний будинок з рівними частками. Маючи намір провести державну реєстрацію прав та обтяжень на вищевказаний будинок, позивачі зібрали необхідний пакет документів та звернулися до Сектору державної реєстрації Кегичівської державної районної адміністрації. В листопаді 2020 року отримали рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 29 жовтня 2020 року, з якої стало відомо, що на їх будинок наявні зареєстровані обтяження речових прав та нерухоме майно, тобто накладено арешт, про який вони ніколи не чули. Відповідно до листа від 16 листопада 2020 року №20785 стало відомо, що 22 вересня 2010 року згідно постанови про відкриття виконавчого провадження №16332780 про стягнення заборгованості з [PERSON] , накладено арешт на будинок [ADDRESS] . Після чого позивачі звернулися до [PERSON] , який пояснив, що він має у власності два будинка в с. Карабущине, проте ніякого відношення до будинку позивачів не має, і чому був накладений арешт він не знає. Процесуальні питання пов`язанні з розглядом справи. 05 січня 2021 року позивачі звернулися до Кегичівського районного суду Харківської області з позовом. На виконання вимог ч.6 ст.187 ЦПК України 06 січня 2021 року, судом направлено звернення до відповідного органу реєстрації щодо місця перебування та місця проживання відповідача. Ухвалою від 22 січня 2021 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків - не пізніше десяти днів з дня отримання позивачем ухвали. Ухвалою суду від 04 лютого 2021 року провадження по справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження, судове засідання призначено на 26 лютого 2021 року. Позивачі в судове засідання не з`явилися, через канцелярію суду надали заяви, відповідно до яких позовні вимоги підтримують в повному обсязі, судовий збір просять залишити за ними та розгляд справи провести без їх участі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про місце, дату та час повідомлений належним чином, через канцелярію суду надав заяву в якій повідомляє, що арешт на будинок позивачів був накладений помилково, він зареєстрований за адресою [ADDRESS] , ніякого відношення до будинку позивачів не має. Просить позовні вимоги задовольнити та провести розгляд справи без його участі. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, проте надав заяву в якій просить розглянути справу без його участі, рішення прийняти на розгляд суду, окрім того повідомляє, що на будинок було накладено арешт 22 вересня 2010 року згідно постанови про відкриття виконавчого провадження №16332780 про стягнення заборгованості з [PERSON] на користь АКІБ «УкрСиббанк» в розмірі 33485,42 грн (ВД №2-283 від 27 вересня 2010 року, виданого Кегичівським районним судом Харківської області). Згідно інформаційної довідки ВП-спецрозділ виконавче провадження №16332780 було завершено 30 червня 2011 року згідно п.5 ч.1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження». На даний час вищезазначений виконавчий документ на примусовому виконанні у Міжрайонному відділі ДВС по Кегичівському та Сахновщинському районах СМУМЮ (м. Харків) не перебуває, законні підстави для зняття відділом арешту з зазначеного майна боржника відсутні. Частиною 3 ст. 211 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Судом встановлено, що [PERSON] було видано ордер №91 від 04 грудня 1995 року щодо права заняття житлової площі в с. Карабущине Кегичівського району Харківської області загальною площею 50,6 кв.м., орден видано на підставі рішення виконкому Красненської сільської ради народних депутатів від 02 лютого 1995 року №24 (копія, а.с.12). Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 20 жовтня 2020 року будинок який знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної спільної власності [PERSON] - 1/2 частина та [PERSON] - 1/2 частина (копія, а.с.13). Відповідно відомостей листа від 16 листопада 2020 року №20785 - 22 вересня 2010 року згідно постанови про відкриття виконавчого провадження №16332780 про стягнення заборгованості з [PERSON] , накладено арешт на будинок [ADDRESS] . Згідно інформаційної довідки ВП-спецрозділ виконавче провадження №16332780 було завершено 30 червня 2011 року згідно п.5 ч.1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження». Згідно Правил ведення діловодства та архіву в органах ДВС та приватними виконавцями виконавче провадження №16332780 було знищено в 2015 році, тому здійснити перевірку підстав накладення арешту на нерухоме майно не виявляється можливим (копія, а.с. 14). Рішенням від 29 жовтня 2020 року [PERSON] та [PERSON] відмовлено у державній реєстрації права власності, форма власності: приватна, спільна часткова на житловий будинок за адресою [ADDRESS] (копія, а.с. 15). Відповідно до відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно на будинок за адресою [ADDRESS] накладено арешт, власником будинку зазначено [PERSON] (копія, а.с.16). Відповідно до довідки від 19 листопада 2020 року №02-29/596 виданої виконавчим комітетом Красненської сільської ради Кегичівського району Харківської області в тому, що згідно книги погосподарського обліку (особовий рахунок 0569-1) власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] являється [PERSON] . Вона разом з чоловіком [PERSON] у вказаному будинку проживають з 1981 року. Разом з ними був зареєстрований та проживав до 01 березня 2006 року син [PERSON] , [INFO] (а.с.24). Положеннями ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як роз`яснено у п.1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» №5 від 03 червня 2016 року, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до ст.15,16 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ. У відповідності до положень ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно зі ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основних свобод людини 1950 року, ратифікованого Верховною Радою України 17 липня 1997 року (Закон № 475/97- ВР), визначено, що кожна фізична чи юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, які передбачені законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. За змістом ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 391 ЦК України передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Положеннями ст. 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Положеннями п. 2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про зняття арешту з майна» 03 червня 2016 року № 5 роз`яснено, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору. Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби. Згідно з положеннями ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно з ч.4, 5 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Як встановлено судом, арешт на майно позивача порушує його право власності, оскільки він позбавлений змоги в повному об`ємі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. На час розгляду справи на примусовому виконанні у державній виконавчій службі виконавче провадження стосовно відповідача, в рамках якого було накладено арешт не перебуває, отже на теперішній час не існує підстав для арешту майна боржника, при цьому накладення арешту на майно позбавляє позивача вільно користуватися та розпоряджатися своїм майном, а тому суд дійшов висновку про наявність та достатність підстав для зняття арешту з майна. Суд, ухвалюючи дане рішення у справі, враховує положення ст. 10 ЦПК України за якими суд, зокрема, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Так, згідно зі сталою практикою ЄСПЛ щодо принципів належного здійснення правосуддя у рішеннях судів повинні бути відповідним чином викладені мотиви, які лежать в основі цих рішень. При цьому, ЄСПЛ виділяє декілька цілей мотивування судових рішень. По-перше, ціль мотивування судового рішення полягає в тому, щоб продемонструвати і довести передусім сторонам, що суд справді почув їхні позиції, а не проігнорував їх. По-друге, мотивоване судове рішення надає сторонам змогу вирішити питання про доцільність його оскарження. По-третє, належне мотивування судового рішення забезпечує ефективний апеляційний перегляд справи. По-четверте, тільки мотивоване судове рішення забезпечує можливість здійснювати судовий контроль за правосуддям. Для того, щоб судовий розгляд був справедливим, як того вимагає п. 1 ст. 6 Конвенції, суд зобов`язаний належним чином вивчити та перевірити зауваження, доводи й докази, а також неупереджено їх оцінити в судовому рішенні. ЄСПЛ у своїх рішеннях послідовно констатує, що п. 1 ст. 6 Конвенції дійсно вимагає, щоб суди мотивували висновки у рішеннях. Втім, ЄСПЛ також наголошує, що ця вимога не означає обов`язок суду надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін, таке питання вирішується виключно у світлі обставин конкретної справи. Однак така свобода національних судів у сфері оцінки доказів, аргументації й мотивування судових рішень не повинна сприйматися як дозвіл для суду поводитися з доводами свавільно й на власний розсуд та без наведення відповідних мотивів визначати чи заслуговує будь-який довід сторони того, щоб бути окремо прокоментованим у судовому рішенні. Навпаки, така дискреція зобов`язує суд у кожній конкретній справі надзвичайно ретельно підходити до оцінки всіх без винятку доказів і доводів якраз для того, щоб визначити з них ті, що обов`язково потребують особливої уваги та наведення у рішенні відповідних аргументів «за» чи «проти» їх прийняття. Як правило, ЄСПЛ оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду з огляду на наявність у ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови у прийнятті тих доказів і доводів, які, на думку ЄСПЛ, є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та, як мінімум, могли вплинути на результат розгляду справи. Крім того, згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші доводи, зазначені сторонами та/чи їх представниками у поданих заявах по суті справи та оголошенні у судовому засіданні, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права та процесуального закону, а тому такі доводи не вимагають детальної відповіді або спростування. За наведених вище обставин, суд дійшов висновку, що вимога позивачів про визнання права власності та зняття арешту з майна є обґрунтованою та доведеною достатньою сукупністю належних та допустимих доказів, і такий висновок суду у повній мірі відповідає завданню цивільного судочинства, зокрема, щодо справедливого вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених прав та інтересів юридичних осіб, тому така вимога підлягає задоволенню. Позивачі заявили, що вимоги про розподіл чи відшкодування судових витрат не заявляють та залишають їх за собою, тому підстав для їх розподілу суд не вбачає. Відповідно до ст. 259 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення суду приймаються, складаються і підписуються в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Outcome: approved