Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-03 00:00:00

В жовтні 2018 року [PERSON] звернулась до Луцького міськрайонного суду Волинської області з позовом до відповідачів: ПАТ ? Комерційний індустріальний банк ?, ТОВ ? ФК ? Довіра та гарантія ?, в якому просила суд: визнати недійсним договір про право вимоги, укладений між ПАТ ? Комерційний індустріальний банк ? та ТОВ ? ФК ? Довіра та гарантія ?. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 24 червня 2008 року між нею та ВАТ ? Райффайзен Банк Аваль ? було укладено кредитний договір №014/0811/42785, відповідно до п.1.1.якого їй було надано споживчий кредит у розмірі 68 000, 000 дол. США, зі сплатою 15 % річних строком до 23 червня 2012 року. 31 серпня 2017 року між ПАТ ? Комерційним індустріальним банком ? та ТОВ ? ФК ? Довіра та гарантія ? було укладено договір відступлення права вимоги за вищенаведеним договором кредиту за яким до ТОВ ? ФК ? Довіра та гарантія ? перейшло право вимоги за кредитним договором, укладеним із ВАТ ? Райффайзен Банк Аваль ?. Спірний договір позивачка вважає недійсним на тій підставі, що по суті договір є договором про надання фінансових послуг, а обумовлені ним правовідносини є правовідносинами з надання фінансових послуг. ТОВ ? ФК ? Довіра та гарантія ? не належить до кола фінансових установ, не зареєстроване як фінансова установа, ними не отримана ліцензія на надання фінансових послуг. Ухвалою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 жовтня 2018 року цивільну справу за позовом [PERSON] до ПАТ ? Комерційним індустріальним банком ?, ТОВ ? ФК ? Довіра та гарантія ? про визнання недійсним договору відступлення направлено за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва. Позивачка в судове засідання не з`явилась; про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник відповідача ПАТ ? Комерційним індустріальним банком ? в судове засідання не з?явився; про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином; направив письмовий відзив на позов та просив суд, в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити. Представник відповідача ТОВ ? ФК ? Довіра та Гарантія ? в судове засідання не з`явився; про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином; направив на адресу суду письмовий відзив на позов та заяву про розгляд справи за його відсутності. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається із матеріалів справи і це встановлено судом, що 24 червня 2008 року між ВАТ ? Райффайзен Банк Аваль ? та [PERSON] було укладено кредитний договір №014/0811/42785, відповідно до п.1.1.якого їй було надано споживчий кредит у розмірі 68 000, 000 дол. США, зі сплатою 15 % річних, строком до 23 червня 2012 року. 31 серпня 2017 року між ПАТ ? Комерційний Індустріальним Банк ? та ТОВ ? ФК ? Довіра та гарантія ? було укладено договір відступлення прав вимоги №114/7-4685-ДГ та акт приймання-передачі документації за договором відступлення прав вимоги №114/7-4685-ДГ від 31 серпня 2017 року. Відповідно до п.2.3. договору відступлення права вимоги, внаслідок передачі ( відступлення ) портфеля заборгованості за цим договором, новий кредитор заміняє первісного кредитора у кредитних договорах, що входять до портфеля заборгованості і відповідно вказані у реєстрі боржників, та набуває права грошових вимог первісного кредитора за кредитними договорами, включаючи право вимагати від боржників належного виконання всіх грошових та інших зобов`язань за кредитними договорами. Звертаючись до суду з вищезазначеним позовом позивачка зазначає, що оспорюваний договір містить ознаки договору факторингу, відсутні відомості про отримання Товариством з обмеженою відповідальністю ? ФК ? Довіра та гарантія ? ліцензії на здійснення фінансових послуг. Крім того, позивачка аргументує свій позов тим, що у ТОВ ? ФК ? Довіра та гарантія ? була відсутня ліцензія на здійснення валютних операцій щодо отримання заборгованості. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 626 ЦК України). Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст. 627 ЦК України). Відповідно до ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч.1 ст. 638 ЦК України). Згідно з ч.1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу ( ст. 215 ЦК України). Відповідно до ч.ч.1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до п.7 постанови Пленуму ВСУ ? Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними ? № 9 від 06 листопада 2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Як роз`яснено в пункті 8 зазначеної Постанови, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Відповідно до ч.1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 516 ЦК України). Таким чином, договір відступлення права вимоги опосередковує перехід прав і обов?язків первісного кредитора за зобов`язанням до наступного і регулюється ст.ст. 512, 514, 516 ЦК України. В цьому контексті важливим є положення ч. 1 ст. 6 ЦК України, які передбачають, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. А отже, навіть незважаючи на те що договір про відступлення права вимоги прямо не передбачений в підрозділі 1 розділу 3 ? Окремі види зобов?язань ? Цивільного кодексу України, в даному випадку був укладений саме такий вид договору. Натомість регулювання відносин пов`язаних з договором факторингу здійснюється на підставі глави 73 ЦК України. Договори відступлення права вимоги та факторингу різняться між собою. Так, зокрема в ч. 1 ст.1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Договір відступлення прав вимоги №114/7-4685-ДГ від 31 серпня 2017 року укладений між ПАТ ? Комерційний Індустріальним Банк ? та ТОВ ? ФК ? Довіра та гарантія ? по своїй суті є саме договором відступлення права вимоги (цесії). Договору факторингу між ПАТ ? Комерційний Індустріальним Банк ? та ТОВ ? ФК ? Довіра та гарантія ? не укладалося. Враховуючи, що між ПАТ ? Комерційний Індустріальним Банк ? та ТОВ ? ФК ? Довіра та гарантія ? фактично укладено саме договір відступлення права вимоги, а не договір факторингу, суб`єктний склад вказаного договору був дотриманий і відповідає вимогам закону, а тому, посилання позивачки на недотримання права вимоги до боржників - фізичних осіб, є безпідставними. Велика Палата Верховного Суду в справі (п. 106) за № 909/968/16 від 11 вересня 2018 року дійшла до висновку, що договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України ? Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг ?. Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги. Порушення вимог до форми, змісту, суб`єктного складу договору факторингу відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України зумовлює його недійсність. Вищезазначене свідчить про те, що договір відступлення права вимоги, укладений між новим кредитором (ТОВ ? ФК ? Довіра та гарантія ?) та первісним кредитором ? ПАТ ? Комерційний Індустріальний Банк ? від 31 серпня 2017 року не є таким, що підпадає під ознаки договору факторингу. Даний договір слід оцінювати як договір про відступлення права вимоги, який не вимагає отримання спеціального дозволу на здійснення факторингових операцій. Отже, судом не встановлено підстав для визнання правочину недійним на цій підставі. Також суд відхиляє доводи позивачки стосовно того, що у ТОВ ? ФК ? Довіра та гарантія ? була відсутня ліцензія на надання фінансових послуг з кредитування, з наступних підстав. Відповідно до ст. 2 Закону України ? Про банки і банківську діяльність ?, банківська ліцензія це документ, який видається НБУ в порядку і на умовах, визначених в цьому Законі, на підставі якого банки та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність. Юридична особа, яка має намір здійснювати банківську діяльність, зобов`язана протягом року з дня державної реєстрації подати Національному банку України в порядку, визначеному цим Законом та нормативно-правовими актами Національного банку України, документи для отримання банківської ліцензії ( ч.1 ст. 19 Закону України ? Про банки і банківську діяльність ?). З наведеного вбачається, що чинне законодавство не вимагає у нового кредитора наявності дозвільних документів при заміні кредитора у зобов`язанні, оскільки, банківська ліцензія потрібна при здійснені банківської діяльності. Будь-яких застережень про неможливість зміни кредитора у зобов`язанні кредитний договір не містить. Оспорюваний договір про відступлення права вимоги не передбачає надання фінансових послуг жодною стороною та до них не можуть застосовуватись вимоги Закону України ? Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг ?. Під час розгляду справи судом не встановлено підстав недійсності оспорюваного правочину, укладеного між ПАТ ? Комерційний Індустріальним Банк ? та ТОВ ? ФК ? Довіра та гарантія ?. Оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що відповідачами під час укладення оспорюваного договору було дотримано вимог цивільного законодавства щодо змісту та форми вчиненого правочину, їх воля була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договором, а доводи позивачки про визнання оспорюваного правочину недійсним не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, а тому, позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed