Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-18 00:00:00

В грудні 2016 року до Баранівського районного суду звернулася [PERSON] (надалі також позивач) з позовом до [PERSON] (далі також відповідач) про визнання батьківства. Позов обґрунтовувався тим, що [PERSON] проживала з [PERSON] в шлюбі, який було розірвано рішенням Баранівського районного суду житомирської області від 10.07.2015 року. [PERSON] час проживання в шлюбі у позивача та відповідача народилося двоє дітей, а саме: [PERSON], 21.06.200 р.н. та [PERSON], [INFO] Після розірвання шлюбу позивач неодноразово зустрічалася з відповідачем, мала надію зберегти шлюб та і на даний момент не заперечує проти спільного проживання. З відповідачем були інтимні стосунки, позивач завагітніла та народила від відповідача третю дитину [PERSON], [INFO] Відповідач є батьком [PERSON], однак відмовився подавати в органи реєстрації актів цивільного стану заяву про реєстрацію батьківства. Відповідно запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень був проведений в порядку, передбаченому ст. 135 СК України. Діти знаходяться на утриманні позивача. Діти хворіють, потребують постійного обстеження та лікування, харчування тощо. [PERSON] позовом позивача рішенням Баранівського районного суду від 01.08.2016 року на її користь стягнуто з відповідача аліменти на утримання дітей у передбаченому законом розмірі. Після народження сина [PERSON] відповідач відмовляється від сина та відмовляється надавати кошти на нього. На даний час позивач перебуває у декретній відпустці та потребує фінансової допомоги від відповідача. Зважаючи на вище викладене, а також те, що відповідач не визнає свого батьківства по відношенні до [PERSON], позивач вирішила звернутися до суду з даним позовом. Позивач в судовому засіданні наполягала на задоволенні позовних вимог з підстав зазначених у позові, зазначивши, що відповідач навмисно не зявився на судово-генетичну експертизу оскільки знає, що дитина його і намагається уникнути відповідальності. Відповідач у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, зазначив, що з жовтня 2015 по травень 2016 року постійно проживав з бабусею в с. Іванівка, Житомирського району, що підтверджується довідками виконавчого комітету Іванівської сільської ради. Після розлучення з [PERSON], з останньою не проживав, тому дитину [PERSON], [INFO] вважає народжену не від нього. Підтвердив, що з позивачем зустрічався в кінці грудня 2015 року та на початку січня 2016 року для того щоб передати подарунки та заперечував щодо інтимних стосунків в цей період з позивачем. Вважає, що проведення судово-медичної експертизи може негативно вплинути на його повторний шлюб та принизити його гідність. Тому, посилаючись на ст. 28 Конституції України, відповідно до якої жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим чи іншим дослідам, заперечує проти проведення відповідної експертизи. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, зазначивши, що позивачем не надано беззаперечних доказів на підтвердження своїх вимог про визнання батьківства [PERSON] стосовно дитини [PERSON]. В судовому засіданні свідок [PERSON], суду показав, що він разом з відповідачем проходить військову службу, знає що у нього є дві дитини, яким часто дзвонить, щодо третьої дитини та стосунків між колишньою дружиною знає все зі слів відповідача. Розглянувши надані документи і матеріали, заслухавши учасників процесу, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Баранівського районного суду від 10.07.2015 р (а.с. 9). Від шлюбу позивач та відповідач мають двох дітей, а саме: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] про що свідчать свідоцтва про народження серії I-ТП №105456 та серії I-ТП №186758 (а.с. 6,7). Після розірвання шлюбу позивач народила дитину [PERSON], [INFO], що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження серії I-ТП №267658 (а.с. 8). [PERSON] дитини у Книзі реєстрації народжень був проведений в порядку, передбаченому ст. 135 СК України, адже [PERSON] батьківства по відношенні до дитини не визнав. Позивач зазначає, дитина від відповідача, адже після розірвання шлюбу неодноразово зустрічалася з ним та мала інтимні стосунки, відповідач проти даного факту заперечує. Отже, виходячи з характеру спірних правовідносин, суд визначає норми матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню. Відповідно до ст. 7 Конвенції «Про права дитини» - дитина, наскільки це можливо повинна знати своїх батьків. Згідно постанови пленуму ВСУ від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розяснено, що питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Відповідно до пункту 9 вище вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ст. 212 ЦПК), згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. З огляду на викладене для підтвердження факту батьківства [PERSON] по відношенні до [PERSON], [INFO], ухвалою Баранівського районного суду від 25 січня 2017 року по даній справі було призначено судово-медичну експертизу, провадження у справі до отримання висновку експертів зупинено (а.с. 48). 24.05.2017 року від Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи до Баранівського районного суду надійшла відповідь, згідно якої проведення експертизи методом ДНК-аналізу по справі №273/1542/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] є неможливим у звязку з неявкою останнього на відбір крові. Відповідач зазначає, що не зявився на проведення експертизи, адже вважає, що проведення судово-медичної експертизи може негативно вплинути на його повторний шлюб та принизити його гідність. Не зважаючи на позицію відповідача, суд вважає, що останній ухилявся від проведення вище вказаної судово-генетичної експертизи, адже доводи щодо приниження його гідності, не обґрунтовані, оскільки судова експертиза як один із засобів доказування спрямована на всебічне, повне й об'єктивне дослідження обставин справ, постановленню законних і обґрунтованих судових рішень та не є предметом приниження гідності громадянина України. Одночасно суд бере до уваги доводи відповідача, що ґрунтуються на ст. 28 КУ, відповідно до якої жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим чи іншим дослідам, на підставі якої останній заперечує проти проведення відповідної експертизи. Примусове приведення на експертизу у порядку ч. 2 ст. 146 ЦПК України не означає примусового відбору для дослідження крові, тощо. У разі заперечення щодо проведення таких маніпуляцій застосування сили є неприпустимим. Згідно пункту 9 вище зазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України У разі коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд відповідно до ст. 146 ЦПК може визнати факт, для з'ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза). Таким чином, зважаючи на те, що відповідач не зявився на відбір крові до Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи будучи належним чином повідомленим про її призначення, про що свідчить відповідна розписка,

Outcome: approved