Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-06 00:00:00

В жовтні 2013 року до суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] та [PERSON] в якому просив суд виселити останніх з квартири [ADDRESS] без надання іншого житла. [PERSON] посилаючись на те, що оскільки він є основним наймачем квартири, а [PERSON] та її донька [PERSON] систематично порушують правила співжиття і роблять все неможливе для проживання разом з ними (влаштовує сварки, провокує бійки, не впускає до квартири), а вжиті заходи попередження не дали позитивного результату, просить суд позов задовольнити. В грудні 2013 року до розгляду справи по суті, [PERSON] та [PERSON] подали зустрічний позов до [PERSON] в якому просили суд виселити останнього з цієї ж квартири без надання іншого житла. [PERSON] та [PERSON] посилаючись на те, що оскільки вони вселилися та проживають в квартирі законно і також є наймачами цього житла як і [PERSON], а останній систематично порушує правила співжиття (завдає побої, влаштує сварки), на неодноразові офіційні попередження про недопустимість насильства в сім'ї не реагує, просять суд позов задовольнити. В судовому засіданні [PERSON] та його представник свій позов підтримали, просили його задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову просили відмовити. [PERSON], [PERSON] та їх представник свій позов підтримали, просили його задовольнити. В задоволенні позову [PERSON] до них, просили відмовити. Вислухавши учасників процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та давши їм належну оцінку суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що в 1990 році [PERSON] було виділено квартиру [ADDRESS] /а.с.6/. 26 грудня 2003 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, якій 17 квітня 2012 року було розірвано /а.с.7,8/. Після укладання шлюбу [PERSON] 31 грудня 2003 року зареєструвалася в зазначеній квартирі на постійне місце проживання разом зі своєї, на той, час малолітньою донькою [PERSON], [INFO], яка в подальшому 29.03.2011 року була зареєстрована в квартирі, де проживають і наданий час /а.с.11/. Відповідно до ч.2, 3 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї. Таким чином, враховуючи, що оскільки [PERSON] в порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України суду не надано належних та допустимих доказів щодо незаконності реєстрації та проживання [PERSON] та [PERSON], а також враховуючи те, що останні наданий час проживають в квартирі, суд приходить до висновку, що вони мають такі ж права і обов'язки, як [PERSON] Звертаючись до суду з первісним та зустрічним позовами про виселення, позивачі свої вимоги обґрунтували ст. 116 ЖК України. Згідно зі ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Суд не приймає до уваги доводи [PERSON] про виселення [PERSON], а також доводи [PERSON] щодо виселення [PERSON], оскільки ними не надано суду жодного належного доказу, що між ними виникають конфлікти, які порушують правила їхнього співжиття. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» під час вирішення справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час триваючої антигромадської поведінки виселення винного може статися і під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Докази на які посилаються [PERSON] та [PERSON] на обґрунтування своїх позовних вимог по первісній та зустрічній позовним заявам не є переконливими. Зміст постанов про відмову в порушенні кримінальної справи, свідчить про те, що звернення [PERSON] до Новоград-Волинського МВ УМВС стосувалося лише порушення його прав з боку [PERSON], як наймача житла на користування квартирою /а.с.14-22/. Вирішуючи спір між [PERSON] та [PERSON] суд враховує, що квартиру було виділено [PERSON] ще до укладання шлюбу з [PERSON], заходи попередження, які було застосовано до [PERSON] в серпні 2013 року вплинули на його поведінку, оскільки матеріали справи не містять фактів його антигромадської поведінки після цього попередження, виселення є крайнім заходом, а також те, що неприязні відносини виникли між сторонами є взаємними, оскільки склалися внаслідок розірвання шлюбу та у зв'язку з виникненням спору за квартиру. Отже, виходячи з установлених дійсних обставин справи, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] по первісному позову та позивачі [PERSON], [PERSON] по зустрічному позову, не довели фактів порушення, невизнання або оспорювання їхніх прав, свобод чи інтересів, а тому у задоволенні первісного та зустрічного позовів слід відмовити повністю. Враховуючи вище викладене,

Outcome: dismissed