Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-24 00:00:00

В грудні 2020 року [PERSON] звернулась з даним позовом до [PERSON] , в якому просила визначити порядок користування квартирою [ADDRESS] наступним чином: виділивши їй житлову кімнату площею 16,3 кв.м., а відповідачу - житлову кімнату площею 12,2 кв.м., в спільному користуванні залишити кухню площею 7,6 кв.м., ванну кімнату площею 2,5 кв.м., вбиральню (санвузол) площею 1,1 кв.м., коридор площею 8,7 кв.м., кладову площею 0,5 кв.м. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що сторони являється співвласниками в рівних частках вказаної квартири. Окрім того вказала, що на даний час в квартирі ніхто не проживає, вона там зареєстрована і в майбутньому планує там проживати. Відповідач її батько і проживає та зареєстрований за іншою адресою зі своєю новою сім`єю. Зазначає, що тривалий час між ними існують непорозуміння, які призводять до перешкод в користуванні квартирою, що позбавляє її можливості користування частиною житла, яке належить їй на праві часткової власності, чим порушуються її законні права. Тому єдиним способом захисту її порушеного права власності є встановлення порядку користування квартирою шляхом виділу ізольованих житлових кімнат. Позивачка подала до суду заяву, якою підтримала позовні вимоги за обставин на їх обґрунтування, в подальшому просила справу розглянути у її відсутність. Відповідач також подав заяву, якою підтримав запропонований позивачкою, яка являється дочкою від першого шлюбу, порядок користування квартирою, просив в подальшому справу розглянути без його участі та задовольнити позов. Заслухавши учасників та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] являється власником Ѕ частки квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування, посвідченим Лавутою Т.О., приватним нотаріусом Старокостянтинівського районного нотаріального округу Хмельницької області 17 березня 2017 року за р. № 133. Згідно рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області (справа № 683/1702/15-ц, провадження № 2/683/737/2015) від 23 листопада 2015 року за [PERSON] визнано право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . В квартирі на даний час ніхто не проживає. Вказана квартира має загальну площу 49,8 кв.м., житлову площу 28,5 кв. м. та складається з двох кімнат площею 16,3 кв. м. та 12,2 кв. м., кухні площею 7,6 кв.м., ванної кімнати площею 2,5 кв.м., вбиральні (санвузол) площею 1,1 кв.м., коридору площею 8,7 кв.м., кладової площею 0,5 кв.м. При цьому дві кімнати є ізольованими одна від одної. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України). Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У цьому випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Такий же висновок застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року в справі № 6-1500цс15. З огляду на те, що відповідач проживає за іншою адресою та не планує проживати в спірній квартирі, тим більше він не заперечив проти того, щоб позивачка користувалась всією квартирою, суд прийшов до висновку про доцільність виділити позивачці більшу кімнату в користування, меншу кімнату визначити в користування відповідачу, а інші приміщення квартири залишити в спільному користуванні сторін, як співвласників квартири. Хоч такий порядок користування квартирою і не відповідає розміру часток співвласників в спільному майні, однак з урахуванням всіх обставин справи суд вважає допустимим відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність, що має місце в даній справі. При цьому таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно та не порушує їх прав як власників. При зверненні з даним позовом до суду позивачка сплатила 2293 грн. 40 коп. судового збору. Оскільки відповідач позов визнав, тому на підставі ч. 1 ст. 142 ЦПК України на користь позивачки підлягає поверненню з державного бюджету 50 % сплаченого нею судового збору, що становить 1146 грн. 70 коп., решта 1146 грн. 70 коп. стягується з відповідача на користь позивачки.

Outcome: approved