Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-18 00:00:00

В грудні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтовує тим, що він перебував у трудових відносинах з Державним підприємством машинобудівний завод «Орізон» (надалі ДП МЗ «Орізон»). 22 вересня 2008 року був звільнений з роботи у зв'язку з відмовою міністерства укласти контракт, на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Згідно вимог КЗпП України відповідач не здійснив повного розрахунку за фактично відпрацьований час з [PERSON], тому позивач просив суд стягнути з ДП МЗ «Орізон» на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а також моральну шкоду. Під час судового розгляду позивач позовні вимоги підтримав, після оголошення перерви для витребування доказів в судове засідання не зявився, просив справу розглянути без його участі та задовольнити позовні вимоги з наведених у позові підстав. Повноважний представник відповідача ліквідатор ДП МЗ «Орізон» [PERSON] в судове засідання не зявився, просив справу розглядати без його участі на підставі наявних доказів. Врахувавши позицію сторін, висловлену письмово, дослідивши письмові докази, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] працював в ДП МЗ «Орізон» на посаді директора. 22 вересня 2008 року [PERSON] звільнено з роботи у зв'язку відмовою міністерства укласти контракт, на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Вказані обставини підтверджуються копією трудової книжки (а.с.4-5). Згідно довідки про нараховану та невиплачену заробітну плату №10 від 10 листопада 2014 року виданої ліквідатором ДП МЗ «Орізон» [PERSON], заборгованість по виплаті заробітної плати [PERSON] на момент звернення до суду становила 9729 грн.78 коп. (а.с.7). Вказана заборгованість на момент розгляду справи по суті не сплачена, що підтверджується довідкою № 12 від 15 лютого 2016 року (а.с. 133). Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як встановлено судом, спір щодо розміру виплат, які повинні бути здійснені при розрахунку з позивачем відсутній. При цьому роботодавець не довів відсутності своєї вини в затримці розрахунку. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно позовних вимог, розраховуючи суму компенсації позивача виходив із довідки про середньомісячну заробітну плату (а.с.2), яка згідно довідки № 11 від 10 листопада 2014 року виданої ліквідатором ДП МЗ «Орізон» [PERSON], (а.с.6) становить 2020,10 грн. Проте такий розрахунок не відповідає визначеному законом порядку. Так, із наданих у п.20 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» розяснень вбачається, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день ухвалення рішення. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 №100. Згідно з п.8 Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Як вбачається з довідки про доходи №1 від 15 лютого 2016 року (а.с.132) в липні 2008 року позивачу було нараховано заробітну плату у розмірі 2250 грн. 00 коп. та в серпні 2008 року 2432 грн. 27 коп. Загальний розмір заробітної плати за два останні повні місяці роботи позивача складає 4682 гривень 27 копійок. Фактична кількість робочих днів за вказаний період становить 43 дні. Таким чином, розмір середньоденної заробітної плати позивача становить 108 гривен 89 копійок (із розрахунку 4682,27/ 43). Враховуючи вищезазначене, а також те, що з моменту звільнення позивача і до дня постановлення рішення (з 22 вересня 2008 року по 19 лютого 2016 року ) минуло 1832 робочих дні, загальний розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з дня звільнення позивача до дня винесення рішення становить 199 486 грн. 48 коп. (108,89*1832), та саме таку суму слід стягнути з відповідача. При цьому суд враховує ту обставину, що, як встановлено судом, спір щодо розміру виплат, які повинні бути здійснені при розрахунку з позивачем відсутній, та приходить до висновку, що у даному випадку не підлягає застосуванню правова позиція Верховного Суду України, висловлена в постанові від 16 січня 2012 року, щодо застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Оскільки така позиція висловлена щодо правовідносин, в яких встановлено наявність спору щодо розміру належних звільненому працівнику сум виплат, які повинні бути здійснені при звільненні. При цьому право суду визначити розмір відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку з урахуванням істотності суми заборгованості порівняно із середнім заробітком, зумовлене вимогами ч.2 ст. 117 КЗпП України, та виникає лише в разі якщо існує відповідний спір щодо суми основної заборгованості. Крім того судом встановлено, що невиплата заробітної плати призвела до моральних переживань позивача, втрати душевного спокою, роздратування, принизливої ситуації щодо необхідності звертатись до суду за захистом своїх прав а також відшукання додаткових джерел для існування, тощо. Суд враховує, що порушення конституційного права особи (ст.43 Конституції України) на працю, яке включає в себе право на отримання заробітної плати, поза розумним сумнівом завдає особі моральних страждань. Проте позивачем не доведено суду наявності моральної шкоди в заявленому обсязі, тому суд, враховуючи принципи моральності, співмірності та достатності, задовольняє дані вимоги частково, у сумі 1000 грн., які відповідно до ст. 237-1 КЗпП України підлягають стягненню із відповідача. На підставі ч.3 ст.88 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір розмір якого визначити відповідно до закону, зо діяв на момент звернення позивача до суду, тобто у розмірі 3654 гривень 00 копійок.

Outcome: approved