Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-13 00:00:00

В грудні 2016 року [PERSON] ([PERSON] Митрополит Київський і всієї України, Предстоятель Української Автокефальної Православної церкви) через свого представника [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до [PERSON], згідно якого просив суд: зобов'язати [PERSON] спростувати інформацію, поширену [INFO] року на прес-конференції «[INFO]», що відбулася в приміщенні Українського національного інформаційного агентства «Укрінформ» щодо того, що [PERSON] «…був прямо підкуплений по персональній вказівці [PERSON]», у той же спосіб, у який така інформація була поширена - а саме шляхом скликання прес-конференції в приміщенні Українського національного інформаційного агентства «Укрінформ»; судові витрати покласти на відповідача. Позовні вимоги обгрунтовано тим, що під час прес-конференції на тему: «[INFO], яка проводилась [INFO] року в приміщенні Українського національного інформаційного агентства «Укрінформ», одним із її доповідачем - [PERSON] було поширено відносно позивача інформацію наступного змісту: «…Я скажу щодо персоналій: покійного [PERSON] і нинішнього [PERSON]. Хай не обижається митрополит, якщо він мене почує, то він знає про що я говорю. Дайте офіційний запит в СБУ і службу зовнішньої розвідки нашої української, і якщо вони вам зможуть, то нададуть, принаймні ознайомитись, з документами, які говорять про те, що ці персони були прямо підкуплені по персональній вказівці [PERSON]» При цьому, позивач зазначає, що факт поширення вищезазначеної недостовірної інформації підтверджується відеозаписом конференції (57 хвилина конференції), що розміщений на офіційному youtube-каналі Українського національного інформаційного агентства «Укрінформ». Разом з тим, позивач вважає, що вищенаведена інформація, яка була поширена відповідачем відносно нього, не відповідає дійсності та є такою, що принижує його честь та гідність, а також завдає шкоди діловій репутації, оскільки він, будучи Предстоятелем Української Автокефальної Православної Церкви, був представлений в очах українців та мирян церкви як священнослужитель, який зрадив інтереси своєї церкви. За вказаних обставин, позивач, посилаючись на положення ст.ст. 62, 68 Конституції України та ст. 277 ЦК України, просив позов задовольнити. Ухвалою від 04.04.2017 року було відкрито провадження у цивільній справі за вказаним позовом. 06.06.2017 року відповідачем через канцелярію суду було подано заперечення на позовну заяву, згідно змісту яких відповідач просив відмовити у задоволенні позову через безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. В подальшому, а саме в період з 06.06.2017 року по 14.05.2018 року у розгляді даної справи судом неодноразово оголошувалася перерва для надання сторонам можливості врегулювати спір мирним шляхом. В судовому засіданні, яке відбулося 14.05.2018 року, представник позивача [PERSON] позов підтримав в повному обсязі, надавши при цьому письмові пояснення на заперечення, які, ухвалою, постановленою судом не виходячи до нарадчої кімнати, були приєднані до матеріалів справи. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував, оскільки ним вже тричі було публічно висловлено вибачення позивачеві, а також надано відповідно пояснення стосовно своїх висловлювань на прес-конференції від 07.10.2017 року. Також, відповідач заявив клопотання про долучення до матеріалів справи додатку №2 до заперечень, яке ухвалою, постановленої судом не виходячи до нарадчої кімнати, було задоволено. Вислухавши представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що під час прес-конференції на тему: «[INFO], яка проводилась [INFO] року в приміщенні Українського національного інформаційного агентства «Укрінформ», одним із її доповідачем - [PERSON] було поширено відносно позивача інформацію наступного змісту: «…Я скажу щодо персоналій: покійного [PERSON] і нинішнього [PERSON]. Хай не обижається митрополит, якщо він мене почує, то він знає про що я говорю. Дайте офіційний запит в СБУ і службу зовнішньої розвідки нашої української, і якщо вони вам зможуть, то нададуть, принаймні ознайомитись, з документами, які говорять про те, що ці персони були прямо підкуплені по персональній вказівці [PERSON]» Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, посилався на те, що вказана інформація, поширена [PERSON] під час свого виступу на вищенаведеному заході, є недостовірною та такою, що порушує його честь, гідність та ділову репутацію. Так, положеннями ст. 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1050 року та протоколів №№ 2, 4, 7, 11 до неї, право на свободу вираження поглядів включає в себе свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Поряд з цим, здійснення таких свобод може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі, для захисту репутації або прав них осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду, та є необхідним в демократичному суспільстві. При цьому, статтею 68 Конституції України встановлено, що кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Згідно вимог ст. 201 Цивільного кодексу України (надалі - ЦПК України) особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до Конституції України життя і здоров'я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. У відповідності до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Положеннями статті 299 ЦК України визначено, що фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Разом з тим, як роз'яснено в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Відповідно до п.18 зазначеної постанови, обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Водночас, у п.19 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз'яснено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Крім того, як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини у справі Лінгельса проти Сполученого Королівства повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночним судженням. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Поряд з цим, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 27.02.2009 року, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що інформація, поширена [INFO] року [PERSON] під час свого виступу на прес-конференції «[INFO], є недостовірною та висловлювалась останнім у вигляді фактичних тверджень, а не оціночних суджень. В свою чергу, у ході розгляду даної справи [PERSON], у порядку статті 81 ЦПК України, не було надано суду належних і допустимих доказів достовірності поширеної ним інформації, а також не було обґрунтовано наявність передбачених статтею 82 ЦПК України обставин, які б зумовлювали звільнення від доказування наявності наведених ним обставин. Натомість, про недостовірність поширеної інформації свідчить той факт, що, як зазначив сам відповідач в своїх письмових запереченнях та усних поясненнях, під час Міжнародної конференції «Століття Української визвольної боротьби: процеси українського державотворення та становлення Помісної Православної Церкви в Україні», яка проводилася 08.11.2017 року в Інституті філософії НАН України, він фактично публічно спростував спірну інформацію та публічно висловлював вибачення позивачу за свій виступ на прес-конференції та, серед іншого, наголосив: «звичайно, я ніяким чином не мав на оці й не хотів образити чи [PERSON], чи ще когось і я щиро перепрошую про те…». Вказані обставини не заперечувалися в судовому засіданні й представником позивача. Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи, а також аналізуючи інформацію, яку позивач вважає недостовірною, визначаючи її характер та мету, а також з огляду на характер використання мовних засобів, суд вважає, що інформація, публічно поширена відповідачем відносно позивача під час виступу на прес-конференції, яка проводилася [INFO] року в приміщенні Українського національного інформаційного агентства «Укрінформ», а саме: «…був прямо підкуплений по персональній вказівці [PERSON]», є недостовірною, та такою, що порушує особисте немайнове право позивача. Крім того, оскільки вищенаведені твердження можна перевірити на відповідність їх факту, інформація, викладена в них, не може вважатися оціночним судженням. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне визнати недостовірною інформацію щодо [PERSON] ([PERSON] Митрополита Київської і всієї України, Предстоятеля Української Автокефальної Православної церкви), поширену [INFO] року [PERSON] на прес-конференції «Невідповідність об'єднавчих процесів в українському православ'ї», що проходила у приміщенні Українського національного інформаційного агентства «Укрінформ», а саме: «…був прямо підкуплений по персональній вказівці [PERSON]». Водночас, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов'язання відповідача спростувати вищенаведену недостовірну інформацію, оскільки, як вже встановлено в судовому засіданні, відповідач спростував поширену ним інформацію у спосіб, наближений до способу поширення та крім цього вибачився перед позивачем за поширення спірної інформації. Крім того, аналізуючи обраний відповідачем спосіб спростування недостовірною інформації, суд вважає, що таке спростування охоплює максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. На підставі наведеного та

Outcome: partial