Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-22 00:00:00

В вересні 2016 року позивачка звернулася до суду з даною позовною заявою, в якій, з урахуванням наданих уточнень, просила стягнути з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на її користь з кожного з них відповідно: суму індексу інфляції за весь час прострочення у розмірі 10674 грн. 02 коп.; три проценти річних за прострочення повернення коштів у розмірі 836 грн. 00 коп.; та судовий збір в сумі 213 грн. 33 коп. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2015 року було задоволено її апеляційну скаргу на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2014 року, яке було скасоване та стягнуто на її користь з [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] по 11241,60 грн. в рахунок погашення боргу та 689 грн. судових витрат. Вказане рішення набуло чинності з моменту його проголошення. [PERSON] та [PERSON] повністю з нею розрахувалися і вона до них претензій не має. [PERSON], [PERSON] та [PERSON] розрахувалися з нею, згідно до виписки банку, лише 22.08.2016 року. Отже відповідачі у даній справі порушили виконання грошового зобовязання, встановленого рішенням суду. Моментом вимоги, на думку позивачки, можна вважати дату її звернення до нотаріальної контори, де була відкрита спадщина з вимогою кредитора спадкодавця та до відповідачів спочатку по пошті 12.06.2012 року, а потім із позовом до суду. Тому, вона вважає, що відповідачі, які були присутні в судовому засіданні та обізнані про рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2015 року мали виконати зобовязання встановлене вказаним рішенням протягом 7 днів після його ухвалення, тобто у строк до 02 квітня 2015 року включно. Таким чином, починаючи з 03 квітня 2015 року по час фактичного виконання рішення суду - 22.08.2016 року, відповідачі прострочили виконання грошового зобовязання, у звязку з чим мають відшкодувати штрафні санкції, передбачені ст. 625 ЦК України. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] підтримав позовні вимоги останньої та просив задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилався на обставини, які викладені в позовній заяві. Відповідачі [PERSON], [PERSON], яка також є представником [PERSON], та представник [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог позивачки та просили відмовити їй в повному обсязі. При цьому, [PERSON] вказав, що так звана заборгованість відповідачів у розмірі 11241,60 грн. є сумою чистого боргу відповідачів, як спадкоємців перед кредитором спадкодавця, без будь-яких відсотків та інфляційних витрат на підставі рішення апеляційного суду від 26.03.2015 року по цивільній справі №204/8663/13-ц. В даному випадку положення ст. 625 ЦК України не можуть застосовуватись у разі прострочення сплати боргу спадкоємцем кредитору спадкодавця. Така ж сама позиція була підтримана рішенням апеляційного суду, відмовляючи позивачці у стягненні відсотків з відповідачів, як спадкоємців боржника, апеляційний суд наголосив, що не можуть вважатись обґрунтованими позовні вимоги щодо стягнення сум на підставі ст. 625 ЦК України, оскільки дана норма могла б застосовуватись до правовідносин між позивачкою та боржником [PERSON] (спадкодавцем) по договору позики з підстав прострочення виконання грошового зобов'язання. У даному випадку відповідачі не є учасниками грошового зобов'язання і не є такими, що прострочили їх виконання. Спеціальною нормою, яка регулює суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення зобов'язання спадкоємця задовольнити вимоги кредитора спадкодавця є ст. 1282 ЦК України. В ст. 1282 ЦК України законодавець втілив основоположний принцип судочинства, як справедливість, адже справедливо захищати права як кредитора так і спадкоємця в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Також, буде справедливо, якщо у разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладе стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. І зовсім не справедливо буде, якщо спадкоємець, який за будь-яких причин не задовольнивши вимоги кредитора спадкодавця, на підставі ст. 625 ЦК України, перетвориться у заручника обставин та довічного боржника перед кредитором спадкодавця. Саме тому законодавець, заради охорони права кредитора, передбачив спеціальну норму, та надав кредитору такий спосіб захисту свого права, як звернення стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям боржника у натурі. Таким чином, звертаючись з позовом про стягнення інфляційних збитків та трьох відсотків річних зі спадкоємців боржника на підставі ст. 625 ЦК України, позивачка обрала неналежний спосіб захисту свого права, а тому в задоволенні позовних слід відмовити. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивачки задоволенню не підлягають по наступним підставам. У судовому засіданні було встановлено, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2015 року по цивільній справі № 204/8663/13-ц було стягнуто на з [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] користь [PERSON] з кожного по: 11241,60 грн. в рахунок погашення боргу та 689 грн. судових витрат (а.с.7-8). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, вищевказані обставини доказуванню не підлягають, оскільки вони встановлені рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2015 року по цивільній справі № 204/8663/13-ц, яке скасоване не було та набрало законної сили 26 березня 2015 року. В силу положень ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно з ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Як вказала сама позивачка, [PERSON] та [PERSON] повністю з нею розрахувалися і вона до них претензій не має, а [PERSON], [PERSON] та [PERSON] розрахувалися з нею, згідно до виписки банку, лише 22.08.2016 року (а.с.9), у звязку з чим вона просила стягнути з них в судовому порядку суму індексу інфляції за весь час прострочення у розмірі 10674 грн. 02 коп. та три проценти річних за прострочення повернення коштів у розмірі 836 грн. 00 коп., передбачені положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З урахуванням вищевказаних положень, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд вважає позовні вимоги позивачки необґрунтованими та безпідставними з огляду на наступне. Так, частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таким чином, грошовим зобов'язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У ч. 3 ст. 510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Отже, грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Крім того, слід зазначити, що ст. 625 ЦК України розміщена в розд. І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України, а тому поширює свою дію на всі зобов'язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами на підставі рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2015 року по цивільній справі № 204/8663/13-ц, не є грошовим зобов'язанням, оскільки боржником позивачки був [PERSON], а відповідачі є його спадкоємцями, які в розумінні ст. 1282 ЦК України повинні задовольнити вимоги кредитора, але вони не є боржниками позивачки і не є учасниками грошових зобовязань. Таким чином, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін, які регулюються спеціальною нормою, на них не поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд вважає необхідним відмовити позивачці в задоволенні її позовних вимог в повному обсязі. Крім того, оскільки позивачці відмовлено в задоволенні її позовних вимог, то позовні вимоги в частині стягнення з відповідачів на її користь судових витрат, задоволенню також не підлягають. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed