Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-04 00:00:00

В грудні 2020 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що на підставі свідоцтва про право власності на житло їй, [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної власності належить квартира, що розташована по [ADDRESS] . Крім них за вказаною адресою зареєстрований відповідач [PERSON] , [INFO] , який являється її колишнім чоловіком. З 2011 року відповідач змінив своє постійне місце проживання, та проживає в [ADDRESS] . Відтоді він житловим приміщенням, в якому зареєстрований, не користується, та у вищезазначеній квартирі не проживає. Обов`язків члена сім`ї, пов`язаних з утриманням житлового приміщення, оплатою комунальних послуг, проведення поточного ремонту квартири, не виконує. Узгодоти питання щодо зняття з реєстраційного обліку з відповідачем немає можливості, так як він не приїжджає. Особистих речей відповідач у квартирі не має. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні вона, ні інші члени сім`ї відповідачу не чинили. Посилаючись на вказані обставини та положення ст.41 Конституції України, ст.ст.316, 317, 319, 321, 379, 405 ЦК України, ст.64 ЖК УРСР, ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] , та зняти його з реєстраційного обліку в її квартирі. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та підтвердила обставини, викладені в позовній заяві. Представник позивача - начальник відділу «Погребищенське БПД» Насінник П.А. просить задовольнити позовні вимоги. Відповідач в судове засідання не з`явився, проте телефонограмою повідомив суд, що з`явитись до суду не має можливості, просить розглянути справу без його участі, не заперечує проти задоволення позову. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, проте телефонограмами повідомили суд, що з`явитись до суду не мають можливості, просять розглянути справу без їхньої участі, не заперечують проти задоволення позову. Суд, заслухавши учасників процесу та дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що визнання відповідачем позову слід прийняти, а позов задовольнити, виходячи із наступного. Так, за змістом ч. 1 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. За правилами ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 04.07.1995 року Погребищенською міською Радою народних депутатів, квартира [ADDRESS] належить [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної сумісної власності. (а.с. 9). Із технічного паспорта на квартиру вбачається, що вона складається із однієї кімнати площею 17,2 кв.м, загальною площею 29,6 кв.м (а.с. 6). Згідно із відомостями домової книги для прописки (реєстрації) громадян, які проживають у будинку [ADDRESS] , [PERSON] , [INFO] , прописаний у вищезазначеній квартирі з 17.08.2010 року. Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 27.06.2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 12). Згідно із довідкою, виданою виконавчим комітетом Погребищенської міської ради Вінницького району Вінницької області № 1188 від 21.09.2020 року, до складу сім`ї [PERSON] входять діти: [PERSON] , 2006 року народження, [PERSON] 2011 року народження, [PERSON] , 2018 року народження, та проживають разом із нею по [ADDRESS] (а.с.14) Згідно із актом обстеження матеріально - побутових умов проживання від 21.09.2010 року, складеним комісією в складі Лесика В.Л., Чудлі М.І., Пухкої Т.О., з 2011 року [PERSON] за адресою [ADDRESS] не проживає (а.с. 13). Таким чином, позивачка [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS] . Водночас, відповідач [PERSON] , будучи колишнім членом сім`ї власника житла, з 2011 року у ньому не проживає. Надаючи оцінку характеру спірних правовідносин, що склалися між сторонами, та предмету їх правового регулювання, суд виходить із наступного. Нормами статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За положеннями статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. При цьому припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Разом із цим, слід зазначити, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. В свою чергу Цивільний кодекс є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. Законодавець при прийнятті ЦК України не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України. Частиною першою статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Згідно ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). За положеннями ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом, виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. В розглядуваній справі припинення права користування відповідача спірним житлом відповідає пропорційності в розумінні положень ст. 8 Конвенції, з огляду на те, що відповідач має постійне місце проживання в с.Терехове Бердичівського району Житомирської області; спірна квартира, співвласниками якої, крім позивачки, є ще дві особи, складається із однієї кімнати; в квартирі разом із позивачкою проживають її двоє малолітніх дітей. Разом із тим, встановивши, що права позивачки порушені у контексті статті 8 Конвенції, необхідно зазначити, що порушено і її права, як співвласниці квартири, гарантовані також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Таким чином, інтереси позивачки, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном, та який, за доводами позивачки, забезпечено іншим житловим приміщенням, що ним не спростовано. За таких обставин суд вважає, що припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житла, котрим являється відповідач, має бути підтверджено у судовому порядку, позаяк пред`явлення такої вимоги пов`язане із захистом права власності позивачки відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Такі висновки суду узгоджуються із правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №447/455/17 від 13.10.2020 року. В той же час, вирішуючи спір в частині заявленої позовної вимоги про примусове зняття відповідача з реєстраційного обліку з належної позивачці квартири, суд виходить із того, що відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зазначена правова норма кореспондується в ч. 1 ст. 4 ЦПК України. За правилами частин 1, 2 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Таким чином, реалізації права особи на позов із застосуванням відповідного способу захисту передує порушення, невизнання чи оспорення її права, свободи чи інтересу. При цьому, суд повинен установити чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 19.05.2020 року у справі №916/1608/18 (провадження №12-135гс19). За змістом п.7 ч.2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є припинення правовідношення. Нормативна модель означеного способу захисту цивільного права чи інтересу зводиться до того, що припинення правовідношення, як спосіб захисту, застосовується в тих випадках, коли порушене суб`єктивне право чи законний інтерес особи може бути реально відновлене лише внаслідок припинення прав іншого суб`єкта спірних правовідносин щодо певного об`єкта цивільних прав (речей, майна, майнових прав, інформації тощо). Відповідно до приписів ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Аналіз наведеної норми, у поєднанні із положеннями ст.15, ч.1 ст.16, п.7 ч.2 ст.16 ЦК України, ст.5 ЦПК України, дає підстави для висновку, що захист судом порушеного права власника житла у визначений позивачкою спосіб (ухвалення судом рішення про зняття відповідача з реєстраційного обліку) в контексті спірних правовідносин є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права, характеру його порушення та сприятиме повному та реальному відновленню її прав, як співвласника житла. Відтак, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню повністю. Згідно із ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. В ч.1 ст.141 ЦПК України обумовлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Отже, судові витрати пов`язані зі сплатою позивачкою судового збору в розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 коп., необхідно стягнути із відповідача.

Outcome: approved