Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-17 00:00:00

В грудні 2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Доброславської селищної ради Лиманського району Одеської області про визнання права власності на житло за набувальною давністю, посилаючись на те, що з 09.08.1975 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . В результаті обміну її сім`я отримала житло в [ADDRESS] . Обмін з власником житла [PERSON] було вчинено на підставі рішення виконкому Комінтернівської райради народних депутатів Одеської області від 17.03.1988року. 05.12.1991 року на підставі рішення виконкому Комінтернівської райради народних депутатів Одеської області №143 [PERSON] було продано квартиру [ADDRESS] житловою площею 62.4 кв.м. В 2011 році помер її чоловік - [PERSON] . За зазначеною адресою позивач проживає з 1988 року. Від того часу позивач добросовісно, відкрито та безперервно володіє цим нерухомим майном та використовує його для власних потреб Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про час та дату засідання повідомлена належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомила. Представник відповідача Доброславської селищної ради Лиманського району Одеської області в судове засідання не з`явився, про час та дату розгляду повідомлений належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомив. За даних обставин суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін та без здійснення фіксації судового процесу за допомогою звукозаписуючого засобу, відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України. Суд, перевіривши матеріали справи вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO] у віці 56 років, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Комінтернівського районного управління юстиції в Одеської області, актовий запис №14. Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 09.08.1975 року, актова запис 39. Згідно рішення виконавчого комітету Комінтернівської районної ради народних депутатів Одеської області від 17.03.1988 року №62 [PERSON] та [PERSON] наданий дозвіл на обмін жилими приміщеннями. Відповідно до архівного витягу наданого архівним відділом Лиманської районної державної адміністрації Одеської області №367 від 18.10.2019 року з рішення Комінтернівської селищної Ради народних депутатів від 5 грудня 1991 року №143 вирішено продати квартиру [PERSON] по [ADDRESS] . Згідно листа Доброславської селищної ради Лиманського району Одеської області від 02.12.2019 року №02-15/1004 щодо приватизації 9/20 частин житлового будинку [ADDRESS] , [PERSON] було повідомлено, що зазначений житловий будинок на балансі, у повному господарському віданні або оперативному управління Доброславської селищної ради не знаходиться. Документів. Підтверджуючих право заявниці на приватизацію 9/20 частин даного будинку в селищній раді немає. Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ч. 1,2 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконністю набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч.5 ст. 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України: «Правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом». Відповідно до п. 9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»: «Відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальнадавність), якщо інше не встановлено ЦК. Частиною третю статті 344 ЦК визначено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: -володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; -володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; -володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається Враховуючи, положення ч.2 ст.328 ЦК України, а також ті факти, що протягом усього часу володіння [PERSON] квартирою, на це майно не претендували інші особи, позивач не набув майном злочинним шляхом, який завідомо суперечить основам правопорядку та моралі, суд вважає, що [PERSON] добросовісно набула право власності на 9/20 частин будинку, розташованого за адреою: [ADDRESS] . Разом з тим, пасивна поведінка органів держави та місцевого самоврядування щодо цього майна, відсутність претензій чи вимог до володільця про повернення майна, той факт що інші особи, в тому числі органи державної влади та місцевого самоврядування тривалий час обходились без цього майна, не виявляли зацікавленості до нього - усе це, суд розуміє як втрата інтересу до права власності на квартиру, що також підтверджує добросовісність володіння позивачем цим майном. Аналіз рішень Європейського суду з прав людини дає підстави вважати про те, що тлумачення ст.344 ЦК України у судових рішеннях на користь держави всупереч інтересам громадян не сприяє авторитету судової влади і суперечить засадам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та 1 Протоколу до неї. Положеннями ст.1 Першого протоколу до Конвенції визнано право на захист порушених прав фізичних і юридичних осіб, пов`язаних з реалізацією права власності, яке може означати або існуючу власність, або претензії, щодо яких заявник може довести, що він має законні підстави вимагати їх задоволення. В п.124 рішення у справі «Онер`їлдиз проти Туреччини» від 30.11.2004 року, ЄСПЛ наголосив, що поняття «майно» у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке охоплює не лише право власності на матеріальні речі, але також стосується засобів правдовимагання, включаючи право вимоги, відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні законне сподівання щодо ефективного здійснення права власності. (Вісник Верховного Суду України №1(173)'2015 а.с.39-46). Згідно п.13 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 року дано роз`яснення, що можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також ч.4 ст.344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Отже, враховуючи, що позивач добросовісно заволодів чужим майном і понад 10 років продовжує відкрито, безперервно володіти квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] , суд вважає за можливе визнати право власності за набувальною давністю.

Outcome: approved