Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-25 00:00:00

В грудні 2014р. позивач КП «ЦОС Шевченківського району» звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON], в якому просив суд: стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості за житлово-комунальні послуги у розмірі 11816,3 грн., а саме: заборгованість по квартирній платі та платі за комунальні послуги в сумі 7985,7 грн.; інфляційні витрати у розмірі 2787,1 грн.; 3,0 % річних в сумі 1043,5 грн., а також понесені судові витрати. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідач є наймачем квартири [ADDRESS], в якій зареєстрований і проживає та не в повному обсязі сплачує плату за комунальні послуги та послуги за утримання будинку. Так, за час проживання у вказаній квартирі відповідачу надавались комунальні послуги, а саме: холодне водопостачання, гаряче водопостачання, користування тепловою енергією, вивезення побутових відходів, водовідведення, газ, а також інші послуги з утримання будинку та прибудинкової території. До того ж відповідач щомісяця отримував від позивача рахунки на оплату квартирної плати та комунальних послуг, однак платежі здійснювали нерегулярно, внаслідок чого утворився борг за період з січня 2007р. по липень 2013р., який складає 7985,7 грн. Оскільки відповідач у добровільному порядку борг не погашає, позивач вимушений був звернутися до суду за його примусовим стягненням, а також просив суд стягнути інфляційні втрати у розмірі 2787,1 та 3,0 % річних у розмірі 1043,5 грн. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала в повному обсязі, надалі подала на адресу суду клопотання, в якому просила розглядати справу у відсутність свого представника. Представник відповідача, в судовому засіданні проти позову заперечував в повному обсязі з підстав того, що заборгованість про яку наголошує позивач виникла через невірний розрахунок через неврахування наданих відповідачу пільг. Крім того, сторона відповідача просила суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності до вимог позивача про стягнення заборгованості та відмовити у задоволенні позову. Надалі, у судове засідання сторона відповідача не з'явилась, про підстави неявки суду повідомлено не було. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає з наступних підстав. На підставі ст.ст. 66, 67, 162 ЖК України плата за користування житлом /квартирна плата/ обчислюється виходячи із загальної площі квартири, а плата за комунальні послуги /водопостачання, газ, та інші послуги/ береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами у відповідності до кількості проживаючих в квартирі осіб. Відповідно до п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 08 жовтня 1992 р. «Про механізм впровадження Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власник та наймач (орендар) квартири, житлового приміщення у гуртожитку зобов'язаний: укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору; оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач є власником особового рахунку квартири [ADDRESS]. Із довідки Форми № 3, складеної працівниками КП «Керуюча дирекція Шевченківського району», вбачається, що відповідач проживає в зазначеній квартирі (а.с.4). Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач наголошував, що відповідач має заборгованість по квартирній платі та платі за комунальні послуги за період з січня 2007р. по липень 2013р., яка становить 11816,3 грн. та складається з 7985,7 грн. - основної суми боргу; інфляційних нарахувань в розмірі 2787,1 грн. та 3% річних від суми боргу в розмірі 1043,5 грн. Згідно із п. 5) ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Пунктом 10) ч. 3 ст. 20 вищезазначеного Закону встановлена відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені. Разом із тим, відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Таким чином, законодавством покладено обов'язок своєчасно вносити квартирну плату саме на наймачів та власників. Разом з тим, у відповідності до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно правової позиції висловленій в Постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014р. у справі № 6-14цс14 відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. З урахуванням викладеного, суд вважає, що позовна давність щодо стягнення з відповідача заборгованості по сплаті комунальних послуг, нарахування і сплата яких відбувається щомісяця, повинна обчислюватися з моменту настання строку сплати кожного платежу окремо. Судом встановлено, що відповідно до розрахунку заборгованості по квартирній платі та платі за комунальні послуги, проведеним працівниками бухгалтерії позивача, заборгованість відповідача утворилась за період з січня 2007р. по грудень 2011р., за період з грудня 2011р. по липень 2013р. відповідачем вносились щомісячні платежі за оплату житлово- комунальних послуг в повному обсязі. З огляду на викладене, та враховуючи дату звернення позивачем до суду за захистом своїх прав, а саме 24 грудня 2014р., суд вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності, тому приходить до висновку про необхідність застосування наслідків спливу її строку до вимог позивача щодо стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, інфляційнійних втрат та 3% річних за період з 01 січня 2007р. по 24 грудня 2011р. Водночас, щодо вимог про стягнення заборгованості за період з 24 грудня 2011р. по 01 липня 2013р., суд не вбачає правових підстав для їх задоволення зважаючи на відсутність за відповідачем заборгованості за даний період. Так, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності з урахуванням дати звернення позивача з позовом до суду, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed