Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-20 00:00:00

В грудні 2019 року [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з вищевказаним позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на його користь кошти в сумі 4000 доларів США, зазначивши гривневий еквівалент, згідно офіційного курсу НБУ на день ухвалення судового рішення, а також стягнути з відповідача на його користь понесені ним судові витрати та витрати на правничу допомогу. Позов обґрунтований тим, що 25.08.2019 року між [PERSON] та [PERSON] досягнуто домовленість про те, що відповідач придбає за кордоном йому автомобіль, доставить його в Україну, а позивач оплатить вартість наданих йому послуг. Придбати і доставити в Україну автомобіль відповідач мав до 05.09.2019 року. На виконання досягнутих між ними домовленостей позивачем 25.08.2019 року було передано [PERSON] 4 000 дол. США, що підтверджується відповідною розпискою, в якій відповідач також зазначив, що якщо він до 05.09.2019 року не придбає автомобіль, то зобов`язується повернути кошти. Однак з цього часу відповідач автомобіль не придбав та кошти в сумі 4 000 дол. США не повернув. На численні телефонні дзвінки відповідач обіцяв у найближчий час повернути кошти, проте так цього і не зробив. У зв`язку з чим, позивачем 14.11.2019 року на адресу відповідача направлено письмову досудову вимогу, яку відповідач отримав 19.11.2019 року, проте фактично залишив її без задоволення. 24.12.2019 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану справу передано на розгляд судді Цуранову А.Ю. 20.01.2020 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання з повідомленням учасників справи. В судові засідання 27.02.2020 року, 23.03.2020 року та 21.04.2020 року сторони не з`явились. 17.04.2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду із заявою, в якій просив судове засідання 21.04.2020 року провести у його відсутність, у зв`язку з чим на розгляді справи 21.04.2020 року у режимі відео конференції із Смілянським міськрайонним судом Черкаської області не наполягає, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та при\~ ухвалення рішення просив врахувати правову позицію Великої Палати Верховного Суду, що викладена в постанові від 16.01.2019 року у справі № 464/37/90/16-ц, згідно якої стягнення з відповідача боргу в іноземній валюті, а не в гривневому еквіваленті, не є порушенням чинного цивільного законодавства України. Проти ухвалення заочного судового рішення не заперечував. Відповідач про місце та час розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, тому згідно ст. 280, 281 ЦПК України суд вважає за можливе провести заочний розгляд даної справи. В силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалось.\~\~\~\~\~\~ Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Відповідно до змісту наявної в матеріалах справи копії розписки від 25.08.2019 року [PERSON] взяв у [PERSON] 4 000 (чотири тисячі доларів США) на пригон автомобіля із-за кордону, зобов`язався пригнати автомобіль до 05.09.2019 року або повернути кошти. 14.11.2019 року [PERSON] звернувся до [PERSON] з досудовою вимогою про повернення йому суми боргу в розмірі 4 000 дол. США., яка була отримана 19.11.2019 року. При вирішенні справи суд виходить з наступного. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу (далі ЦК\~ України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною першою статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Допускається пред`явлення на підтвердження укладання договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України). Наявна у справі копія розписки підтверджує факт отримання грошей відповідачем від позивача. Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовим ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, які встановлені договором. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року (провадження № 6-63цс13) та від 11.11.2015 року (провадження № 6-1967цс15). Статтею 1053 ЦК України передбачено, що за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути змінений позиковим зобов`язанням. Зміна боргу позиковим зобов`язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 604 ЦК України зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про зміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація). Результат системного аналізу частини другої статті 604, статті 1053 ЦК України дає підстави для висновку, що під новацією необхідно розуміти одну з підстав припинення зобов`язання, яка є домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим між тими ж сторонами. Борг, який виник із договору купівлі-продажу, договору найму (оренди) чи з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням. З розписки від 25.08.2029 року вбачається, що між сторонами існувала письмова домовленість про відповідачем пригон автомобіля із-за кордону, згідно з якою позивач передав відповідачу кошти у розмірі 4 000 доларів США. Отже, суд вважає, що між сторонами виникли правовідносини з приводу купівлі-продажу, який за домовленістю сторін був замінений позиковим зобов`язанням. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказів на підтвердження відсутності заборгованості відповідача перед позивачем матеріали справи не містять. Таким чином, оскільки позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем, а кошти, отримані у позику в сумі 4 000 тис. доларів США, не повернуті, тому суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми позики у розмірі 4 000 тис. доларів США. Статтею 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Отже, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Таким чином, оскільки відсутні правові підстави для одночасного визначення в рішенні суду двох сум: суми до стягнення у доларах США та гривневий еквівалент цієї суми, заявлений позов підлягає частковому задоволенню. Вирішуючи питання з приводу понесених судових витрат суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). В позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача понесенні ним судові витрати, які складаються з судового збору та витрат на правничу допомогу. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Позивачем разом з позовом подано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс як позивач та очікує понести у зв`язку з розглядом справи. З матеріалів справи вбачається, що 14.11.2019 року між адвокатом Петренко О.В. та позивачем укладено договір про надання правової допомоги. Відповідно вказаного розрахунку позивачем на день подачі позову понесено наступні судові витрати: 1) судовий збір у сумі 938,77 грн., 2) витрати на правничу допомогу в сумі 1 100 грн. Відповідно до п. 4.1 договору, оплата послуг адвоката згідно договору складає 1100 грн., що сплачується протягом 30 календарних днів після підписання договору шляхом або безготівкового перерахунку, або шляхом внесення гонорару готівкою до каси адвоката. На підтвердження факту оплати обумовлено сторонами суми гонорару адвокат видає клієнту квитанцію про оплату вартості правничої допомоги, а розмір гонорару відображає у книзі обліку доходів і витрат (п. 4.2 договору). Відповідно до квитанції № 17/12/19-1 на оплату юридичних послуг [PERSON] проведено оплату в сумі 1 100 грн. В матеріалах справи також міститься акт виконаних робіт до договору про надання правничої допомоги від 14.11.2019 року. Згідно ст. 15, 133 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Отже, представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Згідно з ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відтак, понесені витрати на правничу допомогу в сумі 1 100 грн. слід стягнути з відповідача на користь позивача. Згідно вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 938,80 грн. сплаченого судового збору.

Outcome: partial