Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-13 00:00:00

Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав, щодо їх задоволення не заперечував, просила розглянути справу у його відсутності, про що надав письмову заяву. Позивач, її представник [PERSON] на задоволенні позову наполягали, просили про розгляд справи без їх участі. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач [PERSON] звернулася із відповідними вимогами та просила визнати за нею в порядку спадкування право власності на спадкове майно, зазначивши, що за життя її бабусі [PERSON] належало на праві власності: -право на земельну частку (пай) ВАТ «Насінницький радгосп «Перше травня» с. Лиманське Ренійського району Одеської області, розміром 3,48 умовних кадастрових гектарів на підставі сертифіката на земельну частку (пай) серії ОД № 0574989 від 10 лютого 2000 року. -житловий будинок із надвірними спорудами № 34, розташований по вул. І. Рошка в с. Лиманське, Ренійського району, Одеської області, який в цілому складається з: житлового будинку літ. А, загальною площею 72,20 кв.м., житловою площею 48,00 кв.м., підсобною площею 24,20 кв.м., бані літ. Б, сараїв літ. В,Г,Д,Е, вбиральні літ. Ж, огорожі 1-4, споруди 5, що підтверджується технічним паспортом на вказаний житловий будинок, складений Ренійським БТІ 09.10.2008 року. -сертифікат акцій № 506 ВАТ «Насінницький радгосп «Перше травня» на загальну суму 353 (триста пятдесят три) грн. від 14.11.1997 року. На випадок смерті [PERSON] розпорядилась належним їй майном, 16.08.1999 р. залишила заповіт на імя свого сина [PERSON], відповідача по справі, зареєстрованого в реєстрі за № 46, якому заповідала усе своє майно, що належатиме їй на момент смерті, 17.08.1999 року - померла. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на вищевказане майно. У відповідний 6-тимісячний строк після смерті спадкодавця відповідач (як спадкоємець за заповітом) не звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, будь-які дії , які б свідчили про прийняття ним спадщину не вчинив, насамперед відмовився від прийняття спадщини на користь доньки [PERSON], позивачки по справі. Згідно ст. 552 ЦК Української РСР 1963р. (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин), спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Відповідно до ст. 554 ЦК Української РСР 1963 р. (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин), в разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Враховуючи вищенаведене, єдиним спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] є її онучка [PERSON], позивачка по справі. Інших спадкоємців, які б мало право на обовязкову частку у спадщині після смерті спадкодавця не має. Після смерті [PERSON], її син [PERSON] (спадкоємець за заповітом) відмовився від прийняття спадщини на користь своєї доньки [PERSON], яка до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не зверталася у встановлений ЦК Української РСР 1963р. строк, однак позивачка прийняла спадщину з наступних підстав. Згідно ст. 548 ЦК УРСР 1963 р., для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно ст. 549 ЦК УРСР 1963 р., визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. На час відкриття спадщини, позивачка постійно проживала разом із спадкодавцем, протягом строку встановленого для прийняття спадщини позивач про відмову від спадщини не заявляла, а отже фактично прийняла спадщину, що залишилася після померлої [PERSON] в порядку ст. 549 ЦК УРСР 1963 р., вступом в управління та володіння спадковим майном. Враховуючи ці обставини, позивачка пізніше звернулася до Ренійської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак у цьому випадку їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у звязку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно, про що нотаріусом винесено вмотивовану постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину від 02.03.2018 р. Після смерті [PERSON], це питання вже неможливо вирішити, за визнанням права власності на спадкове майно, як на обєкти спадщини, може звернутися тільки спадкоємець. Таким чином, позивач фактично прийняла спадщину, що залишилася після померлої [PERSON] і вважає, що має всі законні підстави для визнання за нею права власності на неї, оскільки до держави вона не перейшла, відумерлою не визнана, інші спадкоємці відсутні, відповідач від прийняття спадщини відмовився на користь позивачки та не заперечував, щоб позивачка оформила право власності на спадкове майно після смерті спадкодавця на своє ім'я. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки її доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України 2003р. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Оскільки [PERSON] померла у 1999р. ( до набрання чинності ЦК України 2003р.), а позивач фактично прийняла спадщину після її смерті, данні цивільні відносини регулюються положеннями ЦК Української РСР 1963р. Відповідно до ст. 524 ЦК Української РСР 1963р. спадкування здійснюється за законом та за заповітом. Спадкування за законом має місто, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Як передбачено ч. 1 ст. 529 ЦК Української РСР 1963р. при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти, інший з подружжя та батьки померлого. Згідно вимог ст. 548 ЦК Української РСР 1963р. для набуття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина вважається належною спадкоємцю з часу відкриття спадщини. За п. 1 ч.1 ст. 549 ЦК Української РСР 1963р. визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, причому ці дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Отже, позивач у справі є спадкоємцем першої черги за законом (ст. 529 ЦК УРСР 1963р.), відповідно до ст. 531 ЦК УРСР (При наявності інших спадкоємців вони успадковують нарівні з спадкоємцями тієї черги, яка закликається до спадкоємства). Позивачка у передбачений законом строк не звернувся до нотаріусу із заявою про прийняття спадщини, однак після смерті спадкодавця вона продовжила розпоряджатися спадковим майном, отже відповідно до ст. 549 ЦК УРСР 1963 р. фактично вступила в управління та володіння спадковим майном. Прийняття спадщини є фактом, який відображає волю спадкоємця придбати майно після смерті спадкодавця. В даному випадку позивач прийняла спадщину фактично, оскільки її воля, як спадкоємця за законом, була виражена у її діях по фактичному управлінню та володінню спадковим майном (проживання на момент смерті із спадкодавцем, утримання у себе документів на спадкове майно, тощо). В даний час оформити своє право на спадщину та отримати відповідне свідоцтво позивач не має можливості у звязку із відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Таким чином, позивач прийняв спадщину в порядку п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК Української РСР 1963р., однак, вона не може оформити прийняття спадщини та отримати відповідне свідоцтво, оскільки вона не змогла надати нотаріусу оригінали правовстановлюючих документів на спадкове майно, у звязку з їх відсутністю, також на підставі копій цих документів нотаріус не може оформити та видати свідоцтво про право на спадщину після смерті спадкодавця, у звязку із тим, що закон повязує набуття права власності на нерухоме майно із відповідною державною реєстрацією цього права, а згідно ч. 4 ст. 25 ЦК України, цивільна правоздатність, тобто здатність мати цивільні права та обовязки фізичної особи припиняється у момент її смерті. У випадку смерті власника нерухомого майна, первинну реєстрацію права власності на яке не було проведено та правовстановлюючий документ на яке відсутній, питання про перехід права власності на це нерухоме майно до спадкоємця повинно вирішуватися у судовому порядку. У відповідності до п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно». Відповідно до ч. 3 ст. 152 ЗК України, одним із шляхів захисту прав громадян на землю є визнання прав. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, суд вважає, що позивач є субєктом набуття права власності на житловий будинок, земельну частку (пай), сертифікат акцій, з підстав прийняття спадщини за законом в порядку п.1 ч.1 ст. 549 ЦК Української РСР 1963р. З урахуванням викладених позивачем та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити вимоги позивача щодо визнання за нею права власності на спадкове майно.

Outcome: approved