Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-14 00:00:00

В грудні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого вказує на те, що 02 серпня 2009 року між ним та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу автомобіля. За умовами даного договору [PERSON] продав [PERSON] автомобіль марки «Volkswagen», 1991 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. Крім того, [PERSON] зобовязався сплатити за автомобіль грошові кошти у розмірі 5000 доларів США, що еквівалентно 40000 гривень. На виконання умов укладеного договору [PERSON] надав на імя [PERSON] та його сина [PERSON] довіреність на право управління та розпорядження транспортним засобом, а згодом передав автомобіль, ключі від автомобіля та свідоцтво про державну реєстрацію транспортного засобу. На підтвердження того, що між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу автомобіля було надано розписку від 02 серпня 2009 року про отримання [PERSON] грошових коштів у розмірі 40000 гривень, що еквівалентно 5000 доларів США. В 2015 році [PERSON] повідомив позивача про те, що на автомобіль марки «Volkswagen», 1991 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], накладено заборону на відчуження відділом ДВС Бориспільського МРУЮ. Тому, позивач просить суд визнати договір купівлі-продажу автомобіля, укладений між ним та [PERSON], дійсним; визнати за ним право власності на автомобіль марки «Volkswagen», 1991 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], а також зняти арешт з автомобіля марки «Volkswagen», 1991 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], накладений ВДВС Бориспільського МРУЮ. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав предявлений позов та просив суд його задовольнити. Представник ВДВС Бориспільського МРУЮ у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справ повідомлений належним чином. Третя особа [PERSON] у судове засідання також не зявився та про своє ставлення до предявленого позову суд не повідомив. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах цивільної справи, суд дійшов до висновку, що у задоволенні предявленого позов належить відмовити з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником автомобіля марки «Volkswagen», 1991 року випуску, номерний знак [NUMBER], що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії АІС №213036 (а.с.12). 02 серпня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу (а.с.32). За умовами якого, [PERSON] продав [PERSON] автомобіль марки «Volkswagen», 1991 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], а останній зобовязався після підписання даного договору сплатити грошові кошти у розмірі 5000 доларів США, що еквівалентно 40000 гривень. В той самий день [PERSON], який діяв від імені [PERSON], на підставі нотаріально посвідченої довіреності, надав довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Млинівського районного нотаріального округу [PERSON], якою уповноважив [PERSON] та [PERSON] керувати та розпоряджатися автомобілем марки «Volkswagen», 1991 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] (а.с.5). На підтвердження факту отримання грошових коштів від позивача [PERSON] надав власноручно написану розписку, в якій зазначив, що отримав 5000 доларів США, що еквівалентно 40000 гривень, а [PERSON] передав автомобіль з ключами та технічним паспортом (а.с.6). Постановою державного виконавця ВДВС Бориспільського МРУЮ [PERSON] про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 31 січня 2014 року було накладено арешт на все майно [PERSON] у звязку з заборгованістю зі сплати аліментів відповідно до виконавчого листа №2/1005/933, виданого 21 травня 2012 року Бориспільським міськрайонним судом про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів у розмірі ? частини (а.с.9). У відповідності до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч.1 та ч.4 ст.334 ЦК України (в ред. до 11.02.2010 року) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. З моменту державної реєстрації договору у набувача за таким договором виникає право власності. Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до положення ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст.639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст.655 ЦК України). Крім цього, суд також звертає увагу на положення п.3 ч.1 ст.208 ЦК України відповідно до якого у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. У відповідності до ч.3 ст.34 Закону України «Про дорожній рух» державній реєстрації та обліку підлягають призначені для експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування транспортні засоби усіх типів, в тому числі автомобілі, що використовуються на автомобільних дорогах державного значення. Власники транспортних засобів та особи, які використовують їх на законних підставах, зобов'язані зареєструвати (перереєструвати) належні їм транспортні засоби протягом десяти діб після придбання, митного оформлення, одержання транспортних засобів або виникнення обставин, що потребують внесення змін до реєстраційних документів. Крім того, відповідно до п.7 та п.8 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів» №1388 від 07 вересня 1998 року власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники зобов'язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою: довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб'єктом господарювання, діяльність якого пов'язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; договори та угоди, укладені на товарних біржах на зареєстрованих у Департаменті Державтоінспекції бланках, договори купівлі-продажу транспортних засобів, оформлені в Державтоінспекції, інші засвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби. За правилами ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Всупереч цьому представник позивача не надав суду будь-яких, належних доказів, які б підтверджували правомірність набуття [PERSON] у власність спірного автомобіля. Оскільки, розписка від 02 серпня 2009 року складена [PERSON] про те, що він продав спірний автомобіль [PERSON] та отримав від останнього грошові кошти у розмірі 5000 доларів США, що еквівалентно 40000 гривень, не є належним і допустимим доказом на підтвердження факту укладення договору купівлі-продажу вказаного автомобіля. Судом також критично оцінюється нотаріально посвідчена довіреність, видана [PERSON] на імя [PERSON] та [PERSON] на право керування та розпорядження спірним автомобілем. Так як, дана довіреність лише уповноважила [PERSON] та [PERSON] користуватися та розпоряджатися належним [PERSON] на праві власності транспортним засобом, однак не надала позивачу права на набуття у власність спірного автомобіля. Оскільки спірний автомобіль не був знятий з реєстрації під час передачі його позивачу та залишався зареєстрованим за третьою особою, то фактично передача у власність автомобіля не відбулася, а він був переданий на підставі довіреності для володіння та розпорядження зазначеним автомобілем. У звязку з тим, що автомобіль марки «Volkswagen», 1991 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], залишився у власності [PERSON], який має заборгованість зі сплати аліментів, державним виконавцем було накладного арешт на даний автомобіль. Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання договору купівлі-продажу автомобіля від 02 серпня 2009 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON] дійсним, а внаслідок чого відсутні правові підстави для визнання за позивачем права власності на автомобіль марки «Volkswagen», 1991 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], та зняття арешту за даного автомобіля. Згідно з ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З квитанцій від 07 грудня 2015 року та від 14 грудня 2015 року (а.с.1,17) вбачається, що при предявленні позову [PERSON] сплатив судовий збір у розмірі 1464 гривень 40 копійок. Зважаючи на те, що у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі, тому підстави для відшкодування позивачу судових витрат відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed