Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-09 00:00:00

Відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 10.09.2012 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 9922.12 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з «1» по «25» число кожного місяця відповідач надає банку гроші кошти ( щомісячний платіж ) для погашення заборгованості за кредитом. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з запропонованими ПАТ КБ «Приват Банк» «Умовами та правилами, Тарифами надання банківських послуг», складає між нею та банком кредитний договір. ПАТ КБ «Приват Банк» свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачці кредит у розмірі, встановленому кредитним договором. В порушення вищезазначених вимог закону та умов договору, відповідачка зобов`язання за кредитним договором не виконує. [PERSON] , у зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором, станом на 15.08.2016 року має заборгованість в розмірі - 21444.37 гривень, яка складається з: -6891.82 грн. - заборгованість за кредитом; - 3619.24 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 6064.74 грн. - заборгованість за пенею та комісією; - 4868.57 грн. - штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди. Добровільно [PERSON] , не має наміру погасити борг згідно договору, а тому позивач змушений звернутися з позовом до суду, в якому просить стягнути з боржника на їх користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 10.09.2012 року в розмірі 21444.37 гривень. 20 вересня 2016 року на розгляд судді Парія І.О., надійшла вказана позовна заява та було відкрито провадження по справі. 29 листопада 2016 року по справі за позовом Публічного Акціонерного Товариства Комерційний Банк «Приват Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором було винесено рішення суду, яким в задоволенні позовних вимог Публічного Акціонерного Товариства Комерційний Банк «Приват Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором було відмовлено. Представником позивача ПАТ КБ «Приват Банк» було подано апеляційну скаргу на рішення суду. 30 березня 2017 року Ухвалою Апеляційного суду Одеської області апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приват Банк» - відхилено. Рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 29 листопада 2016 року залишено без змін. 12 травня 2017 року представником позивача ПАТ КБ «Приват Банк» було подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на Рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 29.11.2016 року та на Ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 30.03.2017 року. 09 жовтня 2019 року Постановою Верховного Суду касаційну скаргу ПАТ КБ «Приват Банк» - задоволено. Рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 29 листопада 2016 року та Ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 30 березня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд. 26 листопада 2019 року вказана вище справа надійшла на розгляд судді Горобець В.Л., та було відкрито провадження по справі в спрощеному провадженні. 20 грудня 2019 року відповідно до ухвали Миколаївського районного суду Одеської області за клопотанням відповідача було здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного позовного провадження вищевказаної цивільної справи в розгляд за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Миколаївського районного суду Одеської області від 24 січня 2020 року закрито підготовче судове засідання та призначено судовий розгляд. 21 травня 2020 року Ухвалою суду було задоволено клопотання відповідачки [PERSON] про витребування доказів по справі, а саме витребувано з АТ КБ «Приват Банк» оригінали наступних документів: Анкети заяви від 09.02.2007 року, Генеральну угоду б/н від 10.09. 2012 року про реструктуризацію заборгованості і приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карт укладеної між відповідачкою [PERSON] , та АТ КБ «Приват Банк», кредитного договору № SAMDN40000011467305 від 09.02.2007 року ( зазначеного в генеральній угоді б/н від 10.09.2012 року як Договір 1 ) та кредитного договору приблизно № ХХ6С90@187824, від 09.02.2007 року ( зазначеного в генеральній угоді б/н від 10.09.2012 року, як Договір 2 ), для огляду у судовому засіданні. 05 травня 2021 року до суду надійшли оригінали документів кредитної справи. Представник позивача Яковлєва - Ангеловська О.А., в судовому засіданні на заявлених позовних вимогах наполягала та просила суд задовольнити позовні вимоги Публічного Акціонерного Товариства Комерційний Банк «Приват Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в повному обсязі. Стягнути з боржника [PERSON] , на користь ПАТ КБ «Приват Банк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 10.09.2012 року в розмірі 21444.37 гривень та судові витрати в сумі 1378 гривень 00 копійок. Відповідачка [PERSON] , в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] , в захист своїх прав оголосила промову та просила долучити її до матеріалів справи. Позовні ПАТ Комерційний Банк «Приват Банк» (скорочена назва ПАТ КБ «Приват Банк») до неї про стягнення заборгованості за Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов та правил наданні продукту кредитних карт №б/н від 10.09.2012 року в розмірі 21 444 гривень 37 копійок, яка складається із: заборгованості за кредитом в сумі - 6891,82 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі - 3619,24 грн., заборгованості за пенею та комісією в сумі - 6064, 74 грн., а також штрафу відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди в сумі - 4868, 57 грн. - не визнає та вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню на підставі наступного. Позивачем до позовної заяви не надано всі документи які є невідємною частиною Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов та правил наданні продукту кредитних карт №б/н від 10.09.2012 року, а саме кредитного договору № SAMDN40000011467305 від 09.02.2007 року ( Договір 1) та кредитного договору № XX6C9Q@1878324, від 09.02.2007 року ( Договір 2), та не надано розрахунки заборгованості за Договором 1 та Договором 2 на підставі яких укладена Генеральна угода. З тексту Генеральної угоди, зокрема з преамбули та розділу 1 «Реструктуризація заборгованості», вбачається, що ця угода є за своєю суттю додатковим договором до кредитного договору SAMDN40000011467305 від 09.02.2007 року і становить з ним єдине ціле. Зобов`язання за додатковим договором є похідними від основного зобов`язання. Відтак, Генеральна угода не може вважатись договором, на підставі якого виникають кредитні зобов`язання, а є лише угодою, якою могли би бути змінені кредитні зобов`язання у разі, якщо би такі зобов`язання виникли на підставі кредитного договору SAMDN40000011467305 від 09.02.2007 року, не надано відповідно до ст. 17 Закону України «Про фінансову реструктуризацію» заява про реструктурицацію кредитної заборгованості (написана власноруч позичальником ), заява на списання штрафних санкцій ( написана власноруч позичальником), ПАТ КБ «Приват Банк» у позовній заяву вказує, що свої зобов`язання за Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості виконав у повному обсязі. Проте позивач не вказує номер виданої їй платіжної картки з встановленим кредитним лімітом у визначеному у Договорі розмірі. Доказів надання їй позивачем крединої картки не надано. Крім того звертає увагу що боргів по договору № SAMDN40000011467305 від 09.02.2007 року у неї немає, з чим і згоден Верховний Суд в 4 пункті «Позиція Верховного суду» від 9 жовтня 2019 році по даній справі. Щодо розрахунку заборгованості, то вважає що Банком неправомірно застосовано подвійна відповідальність за порушення строків платежів. Згідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Умовами спірного договору одночасно передбачено застосування пені, як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення, та сплату штрафу, як виду цивільно-правової відповідальності за порушення строків платежів за будь яким із грошових зобов`язань. Оскільки штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошовихзобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Виходячи з цього, нарахування позивачем пені є подвійною відповідальністю за порушення одних і тих же зобов`язань і суперечить положенням ст. 61 Конституції України. Такі ж висновки містяться і в правовій позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 21.10.2015 року, де зазначено, що цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавлені певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до наданого Позивачем розрахунку заборгованості за Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості № б/н від 10.09.2012 року вбачається, що їй нараховано пеню на суму 6064,74 гривень за несвоєчасне погашення кредиту та процентів. У зв`язку з тим, що пеня є різновидом неустойки, згідно визначення у статті 549 ЦК України, то нарахувавши штрафи, позивач вже реалізував своє право на неустойку за порушення зобов`язань відповідачем. В той же час, відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, передбачено сплату штрафу за порушення позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов`язань, передбачених договором, не більш ніж на 30 днів. Виходячи з цього, нарахування штрафу відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг є подвійною відповідальністю за порушення одних і тих же зобов`язань, та суперечить положенням ст. 61 Конституції України. Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 21.10.2015 року під час розгляду іншої аналогічної справи. Відповідач вважає, що одночасне застосовування і штрафу і пені в даному випадку є неправомірним і стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості № б/н від 10.09.2012 року - в сумі 6064,74 гривень є протиправним. Також відповідач вказала, що не надано доказів на підставі яких документів вона взяла на себе боргові зобовязання [PERSON] (відсутнє свідоцтво про шлюб у позивача та згода чоловіка), що підтверджує відсутність її згоди на укладання зазначеної Генеральної угоди. [PERSON] , в судовому засіданні заявила, що Банк не надав жодного доказу, що вона сплачувала платежі на погашення зобовязань по Генеральній угоді на протязі 2012-2015 років. Також вона зазначила, що надані позивачем в обґрунтування своїх доводів Генеральна угода прореструктуризацію від 10.09.2012 року та анкета-заява не складають і не можуть складати між нею та Банком кредитного договору за таких обставин. Правочин, зовнішньою формою якого є Генеральна угода, є недійсним у зв`язку з нікчемністю. Генеральна угода зі сторони Банку його представником, головою правління Приват Банку Дубілет Олександром Валерійовичем, власноруч не підписана, відбитку печатки немає. В пункті 1.8. Генеральної угоди зазначено про використання факсимільного відтворення підпису Голови Правління Банку, а також відтворення відбитку печатки Банку технічним печатним пристроєм. Відповідно до ч. 2,3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису задопомогою засобів механічного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Всупереч частини другої, третьої статті 207 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) жодної угоди, письмової згоди на використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису, у якій мають міститися зразки відповідного аналога власноручних підписів, між нею та банком, в особі Голови правління Дубілент О.B., не укладалось, тим бульше немає жодного пояснення та правомірності підписання Генеральної угоди начальником відділення Гладким Г.Ф., а не уповноваженою особою Дубілет О.В. , а тому Генеральна угода зі сторони Банку не підписана. За таких обставин банком не дотримано вимоги частини другої статті 207 ЦК України щодо письмової форми правочину. Відтак, правочин є нікчемним через недотримання письмової форми. Таким чином надані ПАТ КБ «Приват Банк» документи не свідчать про існування між сторонами кредитних зобов`язань; жодних належних та допустимих доказів факту підписання Головою Правління Банку Генеральної угоди, надання позивачці кредиту у готівковій чи безготівковій формі, а також факту користування нею кредитними коштами ПАТ КБ «Приват Банк» не надало. Позивачем не надано доказів на підставі яких документів [PERSON] взяла на себе боргові зобовязання [PERSON] (відсутнє свідоцтво про шлюб у позивача та згода чоловіка) Доводи позивача щодо розміру нарахованих сум не підтверджені належними доказами, а тому відсутні підстави для задоволення позову. Просила суд у задоволенні позову ПАТ КБ «Приват Банк» до [PERSON] - про стягнення заборгованості Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов та правил наданні продукту кредитних карт №б/н від 10.09.2012 року в розмірі 21 444 гривень 37 копійок - відмовити повністю. Вислухавши думку учасників справи та оцінивши зібрані по справі матеріали, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити. У вересні 2016 року ПАТ КБ «Приват Банк» звернувся до суду із позовом до [PERSON] , про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 21 444,37 гривень. Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що відповідно до укладеної генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 10 вересня 2012 року (б/н) [PERSON] , отримала кредит у розмірі 9 922,12 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. В обумовлені кредитним договором строки [PERSON] , своїх зобов`язань з погашення кредиту та сплати відсотків не виконувала, тому станом на 15 серпня 2016 року має заборгованість в розмірі 21 444, 37 гривень. [PERSON] , позовні вимоги не визнала, зазначила, що заборгованість за кредитним договором нею сплачена в повному обсязі, що підтверджується судовим наказом та копіями квитанцій. В судовому засіданні було встановлено, що 09 лютого 2007 року між Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «Приват Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приват Банк», та [PERSON] , укладено кредитний договір (б/н), відповідно до умов якого [PERSON] , отримала від банку кредит у розмірі 1 813, 90 гривень на строк 12 місяців з 09 лютого 2007 року до 09 лютого 2008 року включно, з умовами сплати за користування кредитом відсотків у розмірі 1,0% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмір 29,02 грн та одноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 164, 90 грн. У встановлені договором терміни відповідач кредит не повернула, тому 04 листопада 2008 року банк звернувся до Миколаївського районного суду Одеської області із заявою про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] , заборгованості, що виникла внаслідок порушення нею умов кредитного договору, у розмірі 6 485, 00 грн. Згідно з судовим наказом Миколаївського районного суду Одеської області від 04 листопада 2008 року (справа №2-н-49) з [PERSON] , на користь ЗАТ КБ «Приват Банк» стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 6 485,16 грн та судові витрати в сумі 32,43 грн. Відповідно до квитанцій, наданих [PERSON] , зокрема, квитанція від 09 жовтня 2009 року № 667965 на суму 2 257,60 грн; квитанція від 31 серпня 2009 року № 667911 на суму 5 252,00 грн; квитанція від 02 квітня 2009 року № 668152 на суму 1 820,00 грн, а разом на суму 9 329,00 грн, заборгованість за кредитним договором повністю сплачена. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайне ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа ( кредитодавець ) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Звертаючись до суду з цим позовом, банк просив стягнути заборгованість за кредитни договором від 10 вересня 2012 року, обґрунтовуючи такі вимоги укладенням зазначеного договору, порушенням позичальником взятих на себе зобов`язань за цим договором та існуванням простроченої заборгованості. Як на правові підстави позову банк посилався на правила статей 526, 527, 530, 1050, 1054 ЦК України. На обґрунтування заявлених позовних вимог суду надано розрахунок заборгованості, копію генеральної ргоди від 10 вересня 2012 року, копію заяви позичальника від 09 лютого 2007 року № ODXRRC09880014, Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256. Таким чином, посилання відповідача на ту обставину, що нею повністю проведено розрахунок з позивачем по кредитному договору від 09 лютого 2007 року № ODXRRC09880014 не заслуговують на увагу, оскільки позивач звернувся з позовом до відповідача саме з вимогою про стягнення заборгованості відповідно до Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов і Правил надання продукту кредитних карт від 10 вересня 2012 року. Відповідно до Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов і Правил надання продукту кредитних карт з 10 вересня 2012 року ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] , з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за кредитними договорами від 09 лютого 2007 року № SAMDN40000011467305 та № XX6C9Q@1878324, у подальшому договір, а також з метою приєднання до Умов та правил надання кредитних карт (на сайті www.privatbank.ua) уклали Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості за договором 1 та про приєднання до Умов та Правил надання продукту кредитних карт. Сторони погодили, що банк надає позичальнику строковий кредит у розмірі 9 922,15 грн на строк 36 місяців з 10 вересня 2012 року до 30 вересня 2015 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі в обмін на зобов`язання позичальника повернути кредит, сплатити проценти в розмірі 1,5% на місяць на суму залишку заборгованості. В судовому засіданні було встановлено та надано оцінку змісту Генеральної угоди та встановлено за яким кредитним договором погашена заборгованість відповідачем, та враховано, що квитанції про сплату заборгованості датовані 2009 роком, коли банк обґрунтовував заявлені вимоги невиконанням позичальником умов кредитного договору від 09.02.2007 року та було винесено судовий наказ від 04.11.2008 року № 2-н-49 Миколаївським районним судом Одеської області (Т.1 а.с. 53, 55). В судовому засіданні було оглянуто оригінали наступних документів: Анкети заяви від 09.02.2007 року, Генеральну угоду б/н від 10.09. 2012 року про реструктуризацію заборгованості і приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карт укладеної між відповідачкою [PERSON] , та АТ КБ «Приват Банк», кредитного договору № SAMDN40000011467305 від 09.02.2007 року ( зазначеного в генеральній угоді б/н від 10.09.2012 року як Договір 1 ) та кредитного договору № ХХ6С90@187824, від 09.02.2007 року ( зазначеного в генеральній угоді б/н від 10.09.2012 року, як Договір 2 ), копію паспорта [PERSON] , яка нею завірена. Відповідачка в судовому засіданні пояснила, що вона не підписувала Генеральну угоду. В судовому засіданні судом відповідачу [PERSON] було роз`яснено її право звернутися до суду з клопотанням про призначення по справі судово-почеркознавчої експертизи, так як вона не згодна з позовними вимогами позивача, та стверджує, що не підписувала Генеральну угоду від 10 вересня 2012 року. Однак відповідач суду пояснила, що не бажає скористатися таким правом, у справі достатньо доказів, які свідчать про те, що відповідач не має будь-яких зобов`язань перед позивачем. Крім того, відповідно до Розрахунку заборгованості за договором №б/н від 10.09.2012 року, укладеного між позивачем та відповідачем, станом на 15.08.2016 року, відповідач [PERSON] майже на протязі року вносила кошти на погашення кредиту на підставі договору ( Т.1 а.с. 4-5). Що свідчить про те, що відповідач знала про наявність Генеральної угоди укладеної між нею та позивачем, при цьому не оскаржуючи данну угоду. Відповідно до стст. 76-81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд рахує, що відповідачем не надано в судовому засіданні доказів того, що нею не укладалася Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості від 10.09.2012 року з позивачем та проведено повний розрахунок за взятими на себе зобов`язаннями. Таким чином, вислухавши в судовому засіданні сторони, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши норми права, суд вважає, що відповідач не виконала перед позивачем взяті на себе зобовязання відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 10.09.2012 року, а тому позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позовних вимог позивача, з відповідача на користь позивача також підлягають стягненню понесені останнім судові витрати, що складаються із судового збору, у розмірі 1378 гривень 00 копійок.

Outcome: approved