Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-15 00:00:00

В грудні 2014 року позивачка звернулася до суду з даною позовною заявою, в якій просила стягнути Комунального підприємства «Автопідприємство санітарного транспорту» Дніпропетровської міської Ради на її користь суму моральної шкоди за пошкодження її майна та спричинення тілесних ушкоджень та за душевні хвилювання у розмірі 35000 грн. та суму судових витрат за послуги адвоката у сумі 1000 грн., стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Дніпроінмед» на її користь суму моральної шкоди за спричинення тілесних ушкоджень та за душевні хвилювання у розмірі 5000 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що 20 травня 2013 року [PERSON], керуючи автомобілем «Джилі», державний номерний знак [NUMBER], належний Комунальному підприємству «Автопідприємство санітарного транспорту» Дніпропетровської міської ради, скоїв наїзд на позивачку. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди їй були спричинені тілесні ушкодження у вигляді: закритого перелому хірургічної шийки правої плечової кістки зі зміщенням уламків, синців та саден обличчя, саден - на передній поверхні обох колінних суглобів, на тильній поверхні правої та лівої стопи та у основи першого пальця правої стопи, синців - на грудній клітині праворуч по середньо-ключичній лінії та на задньо-зовнішній поверхів правої гомілки від верхньої до середньої третини, які за своїм характером, згідно висновку судово-медичної експертизи № 2513-е від 21.06.2013 року відносяться до середнього ступеню тяжкості. Винність [PERSON] у вчиненні ДТП встановлена вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 липня 2014 року, який залишений без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2014 року. На момент ДТП [PERSON] знаходився у трудових відносинах з Комунальним підприємством «Автопідприємство санітарного транспорту» Дніпропетровської міської ради та виконував покладені на нього трудові обов'язки. На момент ДТП цивільна правова відповідальність Комунального підприємства «Автопідприємство санітарного транспорту» Дніпропетровської міської ради була застрахована у Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Дніпроінмед» згідно полісу № АС/1570923, який діяв у період з 20.04.2013 року по 19.04.2014 року. Як вбачається зі страхового полісу, то шкода, яка повинна бути відшкодована за пошкоджене здоровя, це 100000 грн. Позивачка оцінила спричинену їй моральну шкоду в розмірі 40000 грн., з яких, як вона вважає, страхова компанія, у якій була застрахована цивільно-правова відповідальність Комунального підприємства «Автопідприємство санітарного транспорту» Дніпропетровської міської ради, повинна відшкодувати її 5000 грн за моральну шкоду, що становить 5% від 100000 грн., а Комунальне підприємство «Автопідприємство санітарного транспорту» Дніпропетровської міської ради повинно відшкодувати їй моральну шкоду у розмірі 35000 грн. Крім цього, у звязку зі складанням позову, вона звернулася за правовою допомогою до адвоката, послуги якого їй обійшлися у 1000 грн, що згідно ст.79 ЦПК України відносяться до судових витрат і повинні бути стягнуті з Комунального підприємства «Автопідприємство санітарного транспорту» Дніпропетровської міської ради. В судовому засіданні позивачка та її представник [PERSON] підтримали позовні вимоги та просили задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилалися на обставини, які викладені в позовній заяві. Представник Комунального підприємства «Автопідприємство санітарного транспорту» Дніпропетровської міської ради [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення вимог позивачки та просила відмовити їй в повному обсязі. При цьому, вказала, що позивачка була збита автомобілем на проспекті ім. Кірова в м. Дніпропетровську навпроти торгового центру «Славутич» при спробі перейти проїжджу у невстановленому місці. За перехід проїжджої частини пр. ім. Кірова в недозволеному місці позивачка була притягнута до адміністративної відповідальності. У зв'язку з військовою ситуацією в Україні, частину санітарного транспорту автопідприємства забрано на військові потреби. Забезпечувати медичні потреби міста автопідприємство має тим транспортом, який залишився. Для підтримки автотранспорту в належному стані потрібні значні кошти, яких в автопідприємстві не достатньо, так, як автопідприємство працює в бюджетній сфері, а який сьогодні бюджет відомо всім. Тому, кожна стягнута за підприємства сума на користь одного, погіршить шанси на медичну допомогу кожному громадянину міста Дніпропетровська, який буде потребувати медичної допомоги. Чим більша сума буде стягнута з автопідприємства, тим більша шкода буде заподіяна громаді міста в плані медичного обслуговування населення, і це при тому, що позивачка сама свідомо йшла туди, де прохід категорично заборонений і обмежений огорожею, в якій такі, як позивачка виламали прути і цим створили отвори в огорожі, щоб на свій розсуд порушувати правила співіснування в місті. Саме такі громадяни створюють аварійні ситуації і їм потім не соромно звертатись в державні установи і домагатись визнання їх потерпілими. У даному випадку має місце змішана вина. Саме позивачка, грубо ігноруючи правила дорожнього руху, пролізла через два виламані навмисно отвори в двох огорожах, спеціально збудованих для того, щоб запобігти попадання пішоходів на проїжджу частину, і вийшла на проїжджу частину з багаторядним рухом автотранспорту. Саме вона створила аварійну ситуацію, а тому, основний тягар провини за скоєння ДТП лежить саме на позивачці. Представник Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Дніпроінмед» [PERSON] в судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, причину своєї неявки суду не повідомив. Раніше надав суду письмові заперечення, в яких просив відмовити позивачці в задоволенні її позовних вимог та вказав, що страховик не здійснював страхової виплати [PERSON], а отже і вимога про виплату моральної шкоди є безпідставною. Посилання позивачки на суму, яка повинна бути відшкодована за пошкодження здоровя у розмірі 100000,00 грн. є не вірним, оскільки у п. 4 полісу обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів зазначено страхову суму (ліміт відповідальності) на одного потерпілого, а не розмір відшкодування за пошкодження здоровя. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог позивачки та просив відмовити їй. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивачки підлягають частковому задоволенню по наступним обставинам. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. У судовому засіданні було встановлено, що 20 травня 2013 руку, близько 17 години 15 хвилин, [PERSON], керуючи технічно справним автомобілем «Джилі», реєстраційний номер [NUMBER], належним Комунальному підприємству «Автопідприємство санітарного транспорту» Дніпропетровської міської ради, рухався по пр. Кірова, з боку вулиці Тітова, в напрямку вулиці Ульянова в місті Дніпропетровську. На шляху руху [PERSON] порушуючи правила безпеки дорожнього руху, проявляючи крайню неуважність к дорожнім обставинам та їх змінам, при виникненні небезпеки для руху у вигляді пішохода [PERSON], яка перетинала проїзну частину зліва на право по ходу його руху, заходів к своєчасному зниженню швидкості, аж до зупинки керованого ним транспортного засобу не прийняв, та в районі е/о 177 скоїв на неї наїзд. В наслідок дорожньо-транспортної пригоди пішоходу [PERSON], заподіяні тілесні ушкодження у вигляді: закритого перелому хірургічної шийки правої плечової кістки зі зміщенням уламків, синців та саден обличчя, саден - на передній поверхні обох колінних суглобів, на тильній поверхні правої та лівої стопи та у основи першого пальця правої стопи, синців - на грудній клітині праворуч по задньо-пахвовій лінії, на грудній клітині праворуч по середньо-ключичній лінії та на задньо-зовнішній поверхні правої гомілки від верхньої до середньої третини, які за своїм характером, згідно висновку судово-медичної експертизи №2513-е від 21.06.2013 року відносяться до середнього ступеня тяжкості. Вищевказані обставини встановлені вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 липня 2014 року по кримінальній справі № 203/4205/2013-к. Крім того, вказаним вироком [PERSON] було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у вигляді штрафу на користь держав в розмірі 200 (двохсот) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 3400 (три тисячі чотириста) грн. без позбавлення права керування транспортними засобами. Вказаний вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 липня 2014 року по кримінальній справі № 203/4205/2013-к був залишений без змін ухвалами апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2014 року (а.с.23 на обороті-26) та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 липня 2015 року (а.с.64-65). Таким чином, вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 липня 2014 року по кримінальній справі № 203/4205/2013-к набрав законної сили 28 жовтня 2014 року. Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, обставини дорожньо-транспортної пригоди, зокрема щодо винуватості [PERSON] не потребують доказування, оскільки встановлені вироком по вищевказаному кримінальному провадженню, який набрав законної сили. При цьому, судом встановлено, що під час скоєння ДТП [PERSON] знаходився у трудових відносинах з Комунальним підприємством «Автопідприємство санітарного транспорту» Дніпропетровської міської ради та виконував покладені на нього трудові обов'язки, що визнавалося та не заперечувалося сторонами під час розгляду даної справи, а тому дані обставини не підлягають доказуванню в порядку ч. 1 ст. 61 ЦПК України, згідно якої обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Цивільно-правова відповідальність Комунального підприємства «Автопідприємство санітарного транспорту» Дніпропетровської міської ради була застрахована Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Дніпроінмед», що підтверджується Полісом № АС/1570923 обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (а.с.11). У вищевказаній дорожньо-транспортній пригоді, позивачці були спричинені тілесні ушкодження, в наслідок чого їй була причинена моральна шкода, яку вона оцінила в 40000 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. В силу п. 1 ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. При цьому, згідно з ч. 3 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Судом встановлено, що позивачці дійсно спричинено діями третьої особи, яка є працівником відповідача, моральну шкоду в наслідок ушкодження її здоров'я та перенесених у звязку з цим фізичних та душевних страждань, а також погіршення здібностей, але суд вважає значно завищеною заявлену позивачкою суму спричиненої йому моральної шкоди в розмірі 40000 грн., та такою, що не відповідає тяжкості спричинених їй моральних страждань, у звязку з чим, суд вважає необхідним в цій частині вимоги позивачки задовольнити частково в розмірі 30000 грн. 00 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. За таких обставин, з урахуванням вищевказаного, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає необхідним стягнути з Комунального підприємства «Автопідприємство санітарного транспорту» Дніпропетровської міської ради на користь [PERSON] в якості відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 30000 грн. 00 коп. При цьому, суд вважає необхідним розяснити Комунальному підприємству «Автопідприємство санітарного транспорту» Дніпропетровської міської ради, що згідно з ч. 1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Що ж стосується вимог позивачки до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Дніпроінмед», то вони задоволенню не підлягають по наступним підставам. Відповідно до ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Законом встановлений порядок для отримання страхової виплати, зокрема згідно п. 35.1. ст. 35 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. Проте, позивачкою та її представником не доведено суду належними доказами, що вона зверталася до страховика для отримання страхового відшкодування. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Проте, як вже було вказано вище, права позивачки в цій частині не порушувалися, не були невизнаними та не оспорювалися, а тому, її вимоги до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Дніпроінмед» є необґрунтованими та безпідставними, у звязку з чим, суд вважає необхідним відмовити в їх задоволенні. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з Комунального підприємства «Автопідприємство санітарного транспорту» Дніпропетровської міської ради на користь держави слідує стягнути судовий збір в сумі 300 грн. 00 коп., оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду. Що стосується позовних вимог позивачки про стягнення з Комунального підприємства «Автопідприємство санітарного транспорту» Дніпропетровської міської ради на її користь витрат на правову допомогу в розмірі 1000 грн., то ці вимоги задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Дійсно згідно з п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України, витрати на правову допомогу відносяться до судових витрат повязаних з розглядом судової справи. Проте, позивачкою не було надано суду належних документальних доказів, які б підтверджували сплату нею суми у розмірі 1000 грн. на правову допомогу, а наданий нею розрахунок від 17.12.2014 року, яка підписаний адвокатом [PERSON], не є таким доказом. Крім того, згідно з положеннями ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» - розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Проте, ані позивачка ані її представник [PERSON] не надали суду належних доказів, у встановленому законом порядку, щодо відпрацьованих годин особою, яка надавала правову допомогу. Тому, з урахуванням вищевказаного, суд вважає необхідним відмовити позивачці в задоволенні її вимог про стягнення на її користь судових витрат на правову допомогу. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial