Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-11 00:00:00

В грудні 2013 року представник позивача за дорученням [PERSON] звернулася до суду із вищевказаним позовом, в якому просила постановити рішення, яким усунути [PERSON] та його представнику [PERSON] перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом зобов'язання [PERSON], [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] та його представнику - матері [PERSON] у користуванні квартирою, надати ключі від вхідних дверей квартири та звільнити кімнату площею 8,6 кв.м. Позов обґрунтовано тим,що [PERSON] на праві власності на підставі рішення Дніпропетровського районного суду від 17 червня 2010 року належить 1/2 частина квартири [ADDRESS]. Інша 1/2 частина цієї квартири на підставі цього ж рішення суду належить [PERSON], його колишній дружині. Від спільного життя з [PERSON] вони мають двох неповнолітніх синів: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу, рішенням Дніпропетровського районного суду від 01 березня 2006 року був визначений порядок користування [ADDRESS], згідно якого в користування йому, [PERSON] була виділена житлова кімната площею 8,6 кв.м. та вбудована шафа площею 0,7 кв.м., [PERSON] з двома дітьми була виділена житлова кімната площею 22,00 кв.м. та вбудована шафа площею 0,7 кв.м., а кухня площею 5,6 кв.м., коридор площею 4,9 кв.м., вбиральня площею 1,1 кв.м., ванна площею 2,1 кв.м. залишені в спільному користуванні. До січня 2013 року [PERSON] проживав в спірній квартирі. На протязі тривалого часу між ним, [PERSON] та [PERSON] склалися вкрай неприязні стосунки. 25 січня 2013 року в спірній квартирі було знайдено тіло [PERSON], смерть якої наступила внаслідок різаної рани в області шиї. За вчинення цього злочину затримали його - [PERSON] В процесі утримання його під вартою була проведена судова психіатрична експертиза, згідно якої він, [PERSON] станом на 25 січня 2013 року хворів хронічним душевним захворюванням, тому не міг розуміти значення своїх дій і керувати ними. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2013 року, до нього були застосовані примусові заходи медичного характеру у вигляді поміщення в психіатричну лікарню з суровим наглядом. З 25 січня 2013 року відповідачі [PERSON] - мати покійної [PERSON] та [PERSON] - брат [PERSON] заволоділи кімнатою, яка за рішенням суду знаходиться в його користуванні та є його власністю, він не має ключів від вхідних дверей в спірну квартиру. Таким чином, його права порушуються відповідачами, так як його представник - [PERSON] не може потрапити в квартиру, доглядати кімнату, вселитися в неї та проживати в ній, вона також несе всі витрати на утримання квартири, сплачує комунальні витрати, так як він, [PERSON] зареєстрований в спірній квартирі, всі рахунки відкриті на його ім'я. Адвокат позивача за договором про надання правової (юридичної) допомоги [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх у повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в позові. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням (а.с.64). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, надав суду письмові пояснення в яких повідомив, що в спірній квартирі проживають його неповнолітні племінники сиріти [PERSON] та [PERSON], які перебувають під наглядом офіційного опікуна його брата [PERSON]. Ні він, ні його мати [PERSON] спірну квартиру практично не відвідують, так як він працює в іншій області, а мати тяжко хворіє і фактично не виходить з своєї квартири. Повідомив, що він не має можливості відвідувати судові засідання, оскільки працює в іншій області (а.с.65). Вислухавши пояснення адвоката позивача, ознайомившись з письмовими поясненнями відповідача, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Встановлено, що на підставі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2006 року, [PERSON] в квартирі [ADDRESS], було виділено в користування жилу кімнату площею 8,6 кв.м., вбудовану шафу площею 0,7 кв.м., яка розташована в коридорі; [PERSON] було виділено жилу кімнату площею 22,0 кв.м. з балконом площею 0,9 кв.м. та вбудованою шафою площею 0,7 кв.м.; кухню площею 5,6 кв.м., вбиральню площею 1,1 кв.м., ванною кімнатою площею 2,1 кв.м. та коридор площею 4,9 кв.м. було залишено в загальному користуванні [PERSON] та [PERSON] (а.с.4-5). Так, згідно рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2010 року, за [PERSON] та [PERSON] було визнано за кожним по 1/2 частині квартири [ADDRESS] (а.с.6). На даний час у вищевказаній квартирі зареєстровані та фактично проживають діти позивача: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується довідкою ЖЕК-1 № 821 (а.с.71). У судовому засіданні встановлено, що з 2006 року між [PERSON] та [PERSON] склалися неприязні стосунки, на підставі чого 25 січня 2013 року [PERSON] вчинив суспільно-небезпечне діяння передбачене ч. 1 ст. 115 КК України, тобто умисне протиправне заподіяння смерті колишній дружині [PERSON]. Так, на підставі ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2013 року, до [PERSON] були застосовані примусові заходи медичного характеру у вигляді поміщення в психіатричну лікарню з суворим наглядом (а.с.15), де позивач перебуває до теперішнього часу. Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач пред'явив негаторний позов. Цей засіб захисту свого права являє собою вимогу власника усунути перешкоди у здійсненні його права. Право на такий судовий захист передбачене ст. 386, 391 ЦК України, відповідно до яких власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши спосіб захисту, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну його підставу. Суд за власною ініціативою не може міняти предмет і підстави позову. У частині 2 пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз'яснено, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що стаття 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Згідно з вимогами частин 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проте, позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження обставин, з якими він пов'язує можливість усунення перешкод в користуванні його частиною квартири, зокрема не надано доказів того, що саме відповідачі чинять перешкоди у користуванні квартирою, не надають доступу до квартири, не надають ключі від квартири та протиправно зайняли кімнату площею 8,6 кв.м., оскільки з матеріалів справи вбачається,що опікуном неповнолітніх дітей є [PERSON] (а.с.66), до якого позовні вимоги не заявлялися, а відповідачі зареєстровані за іншою адресою (а.с.21,22). Крім того,жодним доказом не обґрунтовано доводи про те, що відповідачі не впускають представника позивача до спірної квартири для здійснення нею користування та розпорядження майном. Враховуючи, що покладені позивачем в основу позову норми матеріального права не можуть бути самостійною підставою для усунення перешкод в користуванні квартирою, а правових підстав для задоволення позову не вбачається, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed