Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-28 00:00:00

В жовтні 2017 року позивачка звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на квартиру та витребування майна з чужого незаконного володіння. Свої вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] помер [PERSON] . За час життя [PERSON] 19.01.1996 року було складено заповіт, яким останній на випадок своєї смерті заповів [PERSON] належну йому на праві приватної власності квартиру за адресою: [ADDRESS] . Дана квартира була приватизована спадкодавцем під час життя згідно розпорядження органу приватизації від 16.02.1995 року за № 18. Після смерті [PERSON] позивачка звернулась до Двадцять першої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, на підставі чого була відкрита спадкова справа № 22-2004. 05.08.2017 року позивачка звернулась до Центру надання адміністративних послуг Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації з заявою про видачу дублікату правовстановлюючого документу. 15.08.2017 року у відповідь на подану заяву позивачка отримала письмову відмову у видачі дублікату, оскільки на підставі договору купівлі-продажу від 15.06.2017 року № 514, квартира за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] . Зазначила, що від спадщини вона не відмовлялась та прийняла її в повному обсязі згідно заповіту, проте не оформила право власності свідоцтво про право на спадщину, що не позбавляє її права на нього. Враховуючи викладене, позивачка просить визнати за собою право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] та витребувати її з чужого незаконного володіння [PERSON] . За клопотанням представника позивача в судовому засіданні 11.10.2018 до участі у справі в якості співвідповідача залучено [PERSON] , долучено до справи заяву про зміну заявлених у справі вимог, в якій позивач просить витребувати спірну квартиру у нової власниці [PERSON] . 27.12.2018 року представником відповідача [PERSON] - адвокатом Мацкевичем Д.А. подано відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечував та просив відмовити у повному обсязі. Зазначив, що у позивачки немає підстав для витребування майна від добросовісного набувача спірної квартири [PERSON] , оскільки позивачка ніколи не була її власницею. Посилання позивачки на дублікат заповіту, виданого Київською державною нотаріальною конторою в 1996 році не може бути прийнято як доказ, оскільки реєстрація копії даного заповіту була здійснена лише 13.04.2011 року, тобто через 8 років після смерті заповідача. Крім того зазначив, що позивачка ніколи не проживала за вказаною адресою, не була в ній зареєстрована та не проживала разом із заповідачем, а отже не має права на витребування даної квартири. Також вказує на те, що позивач звернулась до нотаріальної контори з пропуском строку для прийняття спадщини. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 19.08.2019 року було об`єднано в одне провадження цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Мазуренко Сергій Вячеславович, Двадцять перша Київська державна нотаріальна контора про визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння та цивільну справу за позовом [PERSON] до Двадцять першої Київської державної нотаріальної контори, [PERSON] про визнання заповіту недійсним в одне провадження. Об`єднані позовні вимоги [PERSON] до Двадцять першої Київської державної нотаріальної контори, [PERSON] про визнання заповіту недійсним обґрунтовуються тим, що 20.10.2017 року нею було придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] . У листопаді 2018 року [PERSON] дізналась про те, що на придбану квартиру заведена спадкова справа на підставі заповіту від 19.01.1996 року. Під час ознайомлення зі спадковою справою їй стало відомо, що заповідач - [PERSON] , 1931 року народження помер [INFO] від церебрального атеросклерозу. Вважає, що під час укладення спірного заповіту заповідач не міг усвідомлювати значення своїх дій у зв`язку із хворобою, а отже укладення заповіту не відповідало внутрішній волі заповідача. Враховуючи викладене, [PERSON] вважає, що заповіт, складений [PERSON] 12.01.1996 року, посвідчений Двадцять першою Київською нотаріальною конторою є недійсним, про визнання чого просить суд. 05.09.2019 року представником [PERSON] - авдокатом Семенець Г.Л. подано відзив на об`єднану позовну заяву, в якому проти позову заперечувала та просила відмовити у його задоволенні, обґрунтовуючи це тим, що спадкові відносини мають обмежене коло осіб, на яких вони розповсюджуються, а саме спадкодавці та спадкоємці, а оскільки [PERSON] не є такою стороною, вона також не є належним позивачем у даній справі. Зазначила, що позивачкою не надано доказів того, що заповідач на момент укладення заповіту не міг розуміти значення своїх дій і керувати ними. Крім того зазначила, що навіть у разі визнання заповіту недійсним, [PERSON] є єдиною спадкоємицею померлого [PERSON] за законом, а тому будь-які права [PERSON] під час складання заповіту порушені не були, а визнання його недійсним не несе для неї жодних правових наслідків. Представник позивача [PERSON] - адвокат Семенець Г.Л. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Проти об`єднаного позову заперечувала та просила відмовити у його задоволенні в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Мацкевич Д.А. в судовому засіданні проти позову заперечував та просив відмовити у його задоволенні в повному обсязі. Об`єднаний позов підтримав та просив його задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце судового засідання повідомлялась судом належним чином, причини неявки суду не відомі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності відповідачки [PERSON] . Треті особи в судове засідання не з`явились, про день, час та місце судового засідання повідомлялись судом належним чином. Від приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Мазуренка С.В. та представника Двадцять першої Київської державної нотаріальної контори надійшли заяви про розгляд справ за їх відсутності. Суд ухвалив проводити розгляд справи за відсутності відповідачки [PERSON] та третіх осіб. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. [INFO] помер [PERSON] . За час життя [PERSON] була приватизована квартира за адресою: [ADDRESS] згідно розпорядження органу приватизації від 16.02.1995 року за № 18. За час життя [PERSON] , 19.01.1996 року було складено заповіт, яким останній на випадок своєї смерті заповів [PERSON] належну йому на праві приватної власності вищевказану квартиру та речі домашнього вжитку та обіходу (). Рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 23.06.2004 визначено [PERSON] додатковий строк на подачу заяви для прийняття спадщини відповідно до заповіту [PERSON] , померлого [INFO] , протягом одного місяця з дня набрання рішенням законної сили. 20.08.2004 [PERSON] звернулась до Двадцять першої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, де було заведено спадкову справу №22/2004. Постановою державного нотаріуса Двадцять першої Київської державної нотаріальної контори від 20.11.2018 відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право нас спадщину у зв`язку з відсутністю спадкового майна, оскільки право власності на вищевказану квартиру 20.10.2017 зареєстровано за іншою особою. Як вбачається з даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 03.08.2015право власності на спірну квартиру було зареєстроване за Іноземною компанією «Навсікая Девелопмент ЛТД» на підставі рішення Дарницького районного суду м.Києва від 04.12.2000 в справі №2 2662 2900. Постановою Апеляційного суду м.Києва від 27.08.2018 року встановлено, що в провадженні Дарницького районного суду м.Києва знаходилась цивільна справа №2-2662/2000 за позовом [PERSON] до Компанії «Навсікая Девелопмент ЛТД», треті особи: [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном та за зустрічним позовом Компанії «Навсікая Девелопмент ЛТД» до [PERSON] , треті особи: [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно. Рішенням суду від 04.12.2000 року у задоволенні позову [PERSON] до Іноземної компанії «Навсікая Девелопмент ЛТД» реєстраційний номер з реєстру міжнародних компанії 317 731, третя особа [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном відмовлено. Зустрічний позов Іноземної компанії «Навсікая Девелопмент ЛТД» реєстраційний номер з реєстру міжнародних компаній 317 731 до [PERSON] .. третя особа [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно задоволено повністю. Визнано за Іноземною компанією «Навсікая Девелопмент ЛТД» реєстраційний номер з реєстру міжнародних компаній 317 731 право власності на нерухоме майно: квартиру [ADDRESS] , квартиру [ADDRESS] , квартиру [ADDRESS] , квартиру [ADDRESS] , квартиру [ADDRESS] , квартиру [ADDRESS] , квартиру [ADDRESS] . За наслідками апеляційного перегляду цього рішення, його скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні основного та зустрічного позову в даній справі. При цьому, апеляційним судом зазначено, що задовольняючи зустрічні позовні вимоги Іноземної компанії «Навсікая Девелопмент ЛТД» до [PERSON] , третя особа [PERSON] та визнаючи право власності за Іноземною компанією «Навсікая Девелопмент ЛТД» на квартири [ADDRESS] , № [NUMBER] по [ADDRESS] , та [ADDRESS] суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог в цій частині та відсутності правових підстав до задоволення основного позову [PERSON] . При цьому не було з`ясовано те, чи належали дані квартири на праві власності [PERSON] та на підставі яких правовстановлюючих документів. Також зазначено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 16.02.1995 [PERSON] приватизував квартиру [ADDRESS] . 19 січня 1996 року [PERSON] склав заповіт на [PERSON] , якій заповідав належну йому квартиру. [INFO] [PERSON] помер. Після смерті [PERSON] - [PERSON] подала заяву до нотаріальної контори щодо прийняття спадщини, але отримати відповідний документ не змогла по незалежним від неї причинам. Апеляційним судом також встановлено, що на час ухвалення рішення Дарницьким районним судом м. Києва 04 грудня 2000 року власниками, зокрема, квартири [ADDRESS] був відповідно [PERSON] . Проте, що він, як власник відчужував спірну квартири до ухвалення рішення суду 04 грудня 2000 року, матеріали справи не містять. А окрім того, письмовими доказами - бюро технічної інвентаризації, підтверджується його право власності. Після набуття права власності на квартиру Іноземною компанією «Навсікая Девелопмент ЛТД», неодноразово змінено її власника і на момент вирішення справи дана квартира належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 20.10.2017, що укладений між нею та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Голій Л.І. за реєстровим №1612. Відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Судом встановлено, що [PERSON] є єдиною спадкоємицею після смерті [PERSON] . Частиною 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що у випадках, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублено власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно з частиною п`ятою статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15 зроблено висновок, що «згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. На підставі частини п`ятої статті 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини. Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача. Таким чином, оскільки, як установлено судом, спірна квартира була відчужена від імені особи поза її волею, то вона мала право домагатися відновлення свого права на неї. Прийнявши в установленому законом порядку спадщину позивач з часу її відкриття набув речові права на успадковану квартиру - право володіння та право користування нею і, відповідно, право на захист цих прав. Право розпорядження зазначеною квартирою виникає в позивача з часу державної реєстрації його права власності на квартиру». У постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17 зроблено висновок, що «право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача». Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. У справі, яка переглядається, суди встановили, що спірна квартира вибула із володіння спадкодавця [PERSON] на підставі рішення Дарницького районного суду м.Києва від 04.12.200 року, яке в подальшому було скасовано. Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. З урахуванням всіх зібраних у справі доказів, а також положень ст..388 ЦК України, вищевказаних висновків судів касаційної інстанції, суд вважає що спірна квартира вибула з володіння позивача не з її волі, а тому має бути витребувана від [PERSON] . Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Мазуренко Сергій Вячеславович, Двадцять перша Київська державна нотаріальна контора про визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог [PERSON] до Двадцять першої Київської державної нотаріальної контори, [PERSON] про визнання заповіту недійсним суд зазначає наступне. Оспорюваний заповіт складений [PERSON] 19.01.1996 року. Зазначеним заповітом він заповів [PERSON] належну йому на праві власності квартиру за адресою: [ADDRESS] . При зверненні до суду позивачка посилається на ч. 3 ст. 215 ЦК України, згідно якої якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч. 5 ст. 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. З аналізу вищевказаних положень цивільного законодавства вбачається, що заперечувати дійсність правочину в судовому порядку вправі одна із сторін договору або інша заінтересована особа. Як вбачається з заповіту, [PERSON] не є стороною даного правочину. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 09 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Тобто судова практика зміст ч. 3 ст. 215 ЦК України тлумачить таким чином, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Суд вважає, що на момент складання заповіту та відкриття спадщини права [PERSON] порушені не були, оскільки вона не є спадкоємицею за померлим [PERSON] а ні за заповітом, а ні за законом. Згідно ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно ч. 4 ст. 1257 ЦК України у разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Враховуючи те, що [PERSON] не є стороною заповіту, складеного [PERSON] та не є особою, яка має право на спадкування за останнім за законом, суд приходить до висновку про те, що позивачка [PERSON] є неналежним позивачем у даній справі, оскільки оспорюваний нею заповіт не відновлюватиме її порушені права, оскільки право власності на квартиру набуте нею задовго після вибуття її із володіння спадкодавця [PERSON] та складання заповіту. З цих підстав суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні об`єднаних позовних вимог [PERSON] . Судовий збір у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України підлягає розподілу між відповідачами [PERSON] та [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: approved