Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-24 00:00:00

В грудні 2020 року позивач звернувся до суду з позовною заявою про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, у якій зазначив, що йому на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 06.03.1986 року, належить 2/25 (дві двадцять п`ятих) частини житлового будинку, також на підставі договору купівлі продажу від 31.01.1987 року йому належить 11/100 (одинадцять сотих) частини житлового будинку [ADDRESS] . Співвласником вказаного будинку є [PERSON] , якому належить 17/100 частки будинку. Однак з 1994 року [PERSON] за вказаною адресою не проживає, не з`являється до будинку, виїхав до Казахстану на постійне місце проживання, був знятий з місця реєстрації у 2001 році. Зараз позивач проживає у будинку разом зі своєю сім`єю, добросовісно та відкрито користується даною нерухомістю та утримує її. У зв`язку з наведеним просить суд визнати за ним 17/100 частки домоволодіння [ADDRESS] , з надвірними спорудами господарськими будівлями та земельною ділянкою. Ухвалою від\~ 08.12.2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного провадження без виклику сторін та призначено судове засідання. У судове засідання від позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, на задоволенні позовних вимог наполягав. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав, просив задовольнити. Від відповідача Бериславської міської ради надійшла заява про розгляд справи без участі її представника, проти задоволення позову не заперечує. Суд вважає за можливе справу розглянути у відсутності сторін, в порядку ч.3 ст.211 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів. Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши наявні у справі докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ На підставі договору купівлі продажу, посвідченого 31.01.1987 року Бериславською державною нотаріальною конторою в реєстрі за №127, [PERSON] належить 11/100 частин жилого будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9-10). На підставі договору купівлі продажу, посвідченого 06.03.1986 року Бериславською державною нотаріальною конторою в реєстрі за №407, [PERSON] належить 2/25 частин жилого будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11-12). Відповідно до договору дарування від 02.07.1993 року, посвідченого Бериславською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за №1349, [PERSON] було подаровано 17/100 (сімнадцять сотих) частини домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 15-16). Згідно довідки КП «Херсонське бюро технічної інвентаризації» Херсонської обласної ради № 087843 від 17.07.2020 року, нерухомість, що розташована за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за: [PERSON] , якому належить 17/100 частки, [PERSON] , якому належить 11/100 частки та 2/25 частки та [PERSON] , якій належить 16/25 частини (а.с. 22), що підтверджується відомостями з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 26-27). Згідно домової книги для прописки громадян, які проживають в будинку [ADDRESS] , [PERSON] знятий з обліку і виписаний з цього будинку 31.11.2001 року (а.с. 24-25). Згідно довідки Виконавчого комітету Бериславської міської ради, [PERSON] не зареєстрований за адресою [ADDRESS] , але є співвласником будинку (а.с. 32). Згідно актів виконавчого комітету Бериславської міської ради від 26.10.2020 року та від 12.12.2020 року [PERSON] в будинку [ADDRESS] не проживає з 1994 року (а.с.31, 41). Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Виходячи зі змісту п.п. 9-14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року, при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК України). Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень ст. ст. 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Отже, враховуючи визнання позовних вимог відповідачами, а також наявні докази, які містяться в матеріалах справи, вбачається, що позивач [PERSON] добросовісно, відкрито та безперервно користується належною відповідачу [PERSON] часткою у розмірі 17/100 будинку [ADDRESS] з 1994 року по теперішній час, що свідчить про набуття ним права власності на частку будинку за набувальною давністю, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню. Підстави для відмови у задоволенні позову відсутні.

Outcome: approved