Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-27 00:00:00

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. У листопаді 2015 року [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за борговою розпискою. Позовна заява мотивована тим, що 21 жовтня 2014 року відповідач написала розписку про отримання від позивачів 45 416,00 дол. США, зобов'язувалась повернути ці кошти до 31 грудня 2014 року. Посилаючись на те, що після закінчення строку кошти не було повернуто, позивачі просили стягнути з [PERSON] борг у гривневому еквіваленті на день подання цього позову в сумі 1 046 838,80 грн. Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 15 березня 2016 року у задоволенні позову відмовлено. Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачі не підтвердили факт укладення договору позики; правовідносини між сторонами регулюється статтями 1011 - 1014 ЦК України, оскільки стосуються розрахунку [PERSON] як приватного підприємця за переданий їй протягом 2009-2014 років товар для реалізації. Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 18 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що сторони не уклали двостороннього договору та не досягли домовленості про новацію боргу; оскільки первинне зобов'язання відсутнє, підстав для застосування положень про новацію немає. У касаційній скарзі, поданій у травні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, [PERSON] в інтересах позивачів, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 15 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 18 квітня 2016 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції встановив справжню природу розписки, проте дійшов неправильного висновку, що спірні правовідносини стосуються договору комісії, не урахував, що укладений між сторонами договір комісії було заміно позиковим зобов'язанням, не застосував статті 1046, 1047 ЦК України. Також зазначає, що закон не визначає недійсність укладеного між сторонами договору позики (розписки), а відповідач цей договір не оспорювала. На думку [PERSON], суд апеляційної інстанції порушив принцип рівності учасників процесу перед законом та судом, зазначивши в ухвалі суду про те, що відповідно до розписки [PERSON] «начебто» отримала у борг 45 416 дол. США. Уважає помилковим висновок суду апеляційної інстанції про те, що договір комісії відповідно до пункту 3 частини першої статті 208 ЦК України не був укладений, зазначає, що такі договори (поставки) в усній формі укладались близько 300 разів і ці обставини суди не досліджували. У запереченнях, поданих у липні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, [PERSON] просить відхилити касаційну скаргу, а судові рішення - залишити без змін. Заперечення на касаційну скаргу мотивовані тим, що правовою природою правовідносин, які склались між сторонами, є комісійна торгівля. Висновок суду про відсутність первинного зобов'язання є правильним, оскільки розмір заборгованості є спірним, крім того, позивачі у 2015 році вже звертались до суду для стягнення заборгованості за договором комісії та судовим рішенням у цивільній справі № 564/103/15-ц цю позовну заяву було залишено без розгляду. Також зазначає, що розписка позичальника не може підтверджувати укладення сторонами договору новації боргу, оскільки не відображає домовленість і згоду сторін на припинення попередніх боргових зобов'язань і встановлення нових позикових зобов'язань. Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. У січні 2018 року справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду. У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. Суди встановили, що 21 жовтня 2014 року [PERSON] видала розписку про отримання у борг (користування) від [PERSON] та [PERSON] 45 416,00 дол. США, зазначену суму зобов'язувалась повернути в строк до 31 грудня 2014 року. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей(стаття 1047 ЦК України). Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Висновок судів першої та апеляційної інстанцій про те, що розписка від 21 жовтня 2014 року не є документом, що підтверджує боргове зобов'язання, оскільки [PERSON] не позичала у [PERSON] та [PERSON] коштів, а утримує їх на іншій правовій підставі, є припущенням. Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій вважали, що у справі не доведено факту укладення договору позики, порушили статі 212-214, 303, 316 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій), провівши оцінку розписки лише на підставі стверджування відповідача про те, що сторони до написання розписки мали взаємні комерційні зобов'язання, пов'язані з веденням бізнесу Виключено на підставі зазначених обставин суди підмінили правову природу розписки, яка передбачає для [PERSON] лише одне зобов'язання щодо повернення коштів до конкретної дати, та відсутності будь-яких зобов'язань у [PERSON] та [PERSON], звільнивши [PERSON] від процесуального обов'язку, передбаченого статтями 10, 60 ЦПК України 2004 року, щодо необхідності надання належних та допустимих доказів (стаття 58, 59 ЦПК України 2004 року) для спростування наявності боргу. За викладених обставин суди дійшли неправильного висновку про те, що розписка від 21 жовтня 2014 року не є документом, що підтверджує боргове зобов'язання. Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Суди встановили, що сторони досягли домовленостей та [PERSON] власноручно в присутності [PERSON] та [PERSON] написала спірну розписку, при цьому, позивач не підтверджує повного або часткового погашення боргу, а заперечує сам факт виникнення боргового зобов'язання. Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами попередніх інстанцій повно, проте неправильно застосовані норми матеріального права та порушені норми процесуального права, ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про стягнення з відповідача суми боргу, визначеної за курсом долара США на день подання позовної заяви на підставі статті 533 ЦК України відповідно до вимог заявленого позову. Частинами першою, третьою статті 412 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухваленням нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. За таких обставин касаційну скаргу слід задовольнити, а рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 15 березня 2016 року та ухвала Апеляційного суду Рівненської області від 18 квітня 2016 року -скасувати, та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Згідно з частинами першою, тринадцятою статі 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду касаційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв'язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. Оскільки у справі, яка переглядається, Верховний Суд ухвалив нове рішення про задоволення позову, то з відповідача на користь позивачів підлягає стягненню судовий збір, що сплачувався ним при поданні позовної заяви у сумі 6 890,00 грн, апеляційної скарги - 7 579,00 грн, та касаційної скарги - 8 268,00 грн, а разом - 22 737,00 грн.

Outcome: approved