Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-16 00:00:00

В грудні 2019 року [PERSON] через свого представника - адвоката Татунець В.В., звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з вищевказаним позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] основну суму заборгованості, що становить 10 300 грн., суму трьох відсотків річних від простроченої суми, що становить 107,52 грн., облікову ставку НБУ від простроченої суми позики, що становить 582,02 грн., індекс інфляції від простроченої суми позики, що становить 206 грн. та понесені судові витрати, які складаються з судового збору та витрат на правничу допомогу. Позов обґрунтований тим, що 31.07.2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, на підтвердження чого позичальником власноручно написано розписку про те, що позичальник отримав від позикодавця суму в розмірі 10 300 грн. та зобов`язався повернути позику в повному обсязі до 06.08.2019 року. Проте, станом на 11.12.2019 року [PERSON] не відповідає на телефонні дзвінки [PERSON] , уникає зустрічі та від виконання зобов`язання щодо повернення позики. У зв`язку з простроченням виконання зобов`язання, вважає за необхідне провести розрахунок трьох відсотків річних від суми боргу, починаючи з дня виконання зобов`язання, процентів відповідно до облікової ставки НБУ та індекс інфляції. Крім того, позивачем понесені судові витрати, які складаються з судового збору та витрат на правничу допомогу адвоката. 24.12.2019 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану справу передано на розгляд судді Цуранову А.Ю. 20.01.2020 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання з повідомленням учасників справи. В судові засідання 28.02.2020 року, 23.03.2020 року та 17.04.2020 року сторони не з`явились. Представник позивача - адвокат Татунець В.В., звернувся до суду із клопотанням, в якому просив судове засідання проводити без участі позивача [PERSON] та його представника, позовні вимоги підтримав повністю, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач про місце та час розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, тому згідно ст. 280, 281 ЦПК України суд вважає за можливе провести заочний розгляд даної справи. В силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Відповідно до наявної в матеріалах справи копії розписки від 31.07.2019 року [PERSON] одержав в борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 10 300 грн. та зобов`язався повернути гроші в повному обсязі до 06 серпня 2019 року. При вирішенні справи суд виходить з наступного. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу (ЦК) України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК). За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно частини третьої статті 545 ЦК України наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Зазначений правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі справа № 393/104/18, провадження № 61-10907св19. Згідно наявної в матеріалах справи копії розписки відповідач підтвердив, що грошові кошти ним отримані, а також міститься зобов`язання останнього про їх повернення у визначені в розписці строки. Таким чином, зазначена розписка підтверджує існування між сторонами зобов`язань, які виникають із договору позики. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказів на підтвердження відсутності заборгованості відповідача перед позивачем матеріали справи не містять. З урахуванням наведених норм та з огляду на встановлені обставини справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення вимоги позивача та стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за договором позики в розмірі 10 300 грн. Вирішуючи питання з приводу стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми та індексу інфляції за весь час прострочення, суд виходить з наступного. Частиною першою статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Договір є обов`язковим до виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Зобов`язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599-601,604-609 ЦК України. Згідно частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодування матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). В позовній заяві позивач просить стягнути 107,52 грн. трьох відсотків річних від простроченої суми та 206 грн. інфляційних втрат від простроченої суми позики. Перевіривши наданий позивачем розрахунок індексу інфляції та трьох відсотків річних, суд вважає наведені вимоги такими, що підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про стягнення процентів від суми позики відповідно до рівня облікової ставки НБУ в розмірі 582,02 грн., суд виходить з наступного. Згідно наявного в позовній заяві розрахунку вищевказаної суми, нарахування позивачем здійснюється починаючи з 07.08.2019 року, тобто після визначеної договором дати повернення боргу (до 06.08.2019 року). Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Зазначений висновок викладений в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18). Укладений між сторонами договір позики не містить умов щодо встановлення процентів за користування позикою після закінчення строку, на який вона надавалась. Таким чином, вимоги позивача про стягнення процентів за час користування грошовими коштами відповідно до рівня облікової ставки Національного банку України є безпідставними, тому не підлягають задоволенню. Вирішуючи питання з приводу понесених судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України). Згідно ст. 15, 133 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Отже, представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. В позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача понесенні ним судові витрати, які складаються з судового збору та витрат на правничу допомогу. Представником позивача - адвокатом Татунець В.В., подано клопотання про приєднання доказів про понесені витрати на правничу допомогу. Так, 11.11.2019 року між Татунець В.В. та [PERSON] укладено договір про надання правничої допомоги за № 39/19. Відповідно до акту здачі-приймання наданих послуг від 12.03.2020 року, загальна вартість наданих послуг правої допомоги адвоката Татунець В.В. становить 5 100 грн. Згідно квитанції до прибуткового касового ордера № 54 від 12.03.2020 року, на підставі договору про надання правової допомоги № 39/19 від 11.11.2019 року та акту здачі-прийняття наданих послуг від 12.03.2020 року адвокатом Татунець В.В. прийнято від [PERSON] кошти в сумі 5 100 грн. Відповідно до акту здачі-приймання наданих послуг від 08.04.2020 року, вартість наданих послуг правової допомоги адвокатом Татунець В.В . становить 300 грн. Згідно квитанції до прибуткового касового ордера № 55 від 08.04.2020 року, на підставі договору про надання правової допомоги № 39/19 від 11.11.2019 року та акту здачі-прийняття наданих послуг від 08.04.2020 року адвокатом Татунець В.В. прийнято від [PERSON] кошти в сумі 300 грн. Вищевказані акти здачі-прийняття містять в собі види (назви) послуг правової допомоги, що надані адвокатом. Таким чином, оскільки позовні вимоги задоволено частково, тому пропорційно до розміру задоволених вимог підлягають відшкодуванню витрати на правничу допомогу в розмірі 5 119,11 грн. та 728,46 грн. судового збору.

Outcome: partial