Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-11 00:00:00

ВИМОГИ ПОЗИВАЧА [PERSON] звернувся до Автозаводського районного суду м.Кременчука із позовом, в якому просив визнати недійсним спадковий договір, укладений в грудні 2012 року між [PERSON] та [PERSON]; визнати за ним, як спадкоємцем І черги за законом, право власності на квартиру [ADDRESS]. ПОЗИЦІЯ ПОЗИВАЧА Свої вимоги позивач мотивував тим, що він є сином [PERSON]. [INFO] року [PERSON] померла. Після її смерті він звернувся до нотаріальної контори, де дізнався про те, що за життя між його матір'ю та її онуком [PERSON] було укладено спадковий договір. Він вважає, що вказаний договір є недійсним, оскільки за життя його мати страждала на психічні захворювання та перебувала на обліку у лікаря психіатра, внаслідок чого на час вчинення дій із складання спадкового договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла повноцінно ними керувати. Крім того, він вважає за можливе висувати вимоги про визнання права власності на майно, оскільки у разі визнання недійсним договору він матиме право на спадкування, як спадкоємець І черги. ЗАПЕРЕЧЕННЯ ВІДПОВІДАЧА Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував. Зазначив про те, що з 2005 року він проживав разом із своєю бабусею, [PERSON] Вона не була психічно хворою людиною. Останні шість років вона доглядала його хворого батька, який був прикутий до ліжка. Щодня вона їздила до нього, готувала йому їжу і здійснювала догляд. Таким чином, вона була здатна піклуватись не лише про себе, а й про інших. Відповідач рідко спілкувався із своєю матір'ю. Рішення про укладення спадкового договору [PERSON] прийняла самостійно, виважено. Третя особа - приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу Прокоп О.Е. в судове засідання не з'явився. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ ПО СПРАВІ 06.06.2017 було постановлено ухвалу про витребування від Кременчуцького обласного психоневрологічного диспансеру відомостей про те, чи проходила лікування та перебувала на обліку в даному закладі [PERSON], [INFO], яка проживала за адресою: [ADDRESS]. 19.10.2017 було постановлено ухвалу про витребування від приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Прокопа О.Е. копії спадкового договору, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого 15.12.2012, реєстраційний номер: 4945 та копії матеріалів, на підставі яких було посвідчено вказаний договір 09.07.2018 Автозаводським районним судом м. Кременчука було повторно постановлено ухвалу про витребування від Кременчуцького обласного психоневрологічного диспансеру відомостей про те, чи проходила лікування та перебувала на обліку в даному закладі [PERSON], [INFO], яка проживала за адресою: [ADDRESS]. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ 15 грудня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений спадковий договір, посвідчений приватним нотаріусам Кременчуцького міського нотаріального округу Прокопом О.Е. предметом якого була квартира [ADDRESS]. [PERSON] є сином померлої [INFO] [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження [NUMBER] виданого 27.08.1959 та копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] повторно виданого Автозаводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції у Полтавській області 11.05.2016. 23.02.2017 [PERSON] подав заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS]. Постановою приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Гафяк М.О. позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв'язку із тим, що спадкоємцем не було подано правовстановлюючі документи, які відповідають вимогам законодавства. НОРМИ ПРАВА В ст.ст.203, 204 Цивільного кодексу України(далі - ЦК України) визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ст.215 ЦК України Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до вимог ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред'явити її опікун. Сторона, яка знала про стан фізичної особи у момент вчинення правочину, зобов'язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану у зв'язку із вчиненням такого правочину. В п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. В ч.1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. ОЦІНКА СУДУ Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Встановлення неспроможності особи в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними такого стану на момент вчинення заповіту відбувається з урахуванням як висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. З позовом про визнання правочинів недійсними на підставі ст. 225 ЦК України звертається: (а) або сторона правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; (б) або в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. До інших осіб відносяться, зокрема, спадкоємці сторони правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Аналогічний висновок зроблений і в постановах Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 523/14606/13-ц та від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16-ц. Так, звертаючись до суду із позовом про визнання недійсним спадкового договору, позивач вказував на те, що його мати хворіла на психічні захворювання, періодично проходила лікування, а тому в момент вчинення правочину не усвідомлювала значення своїх дій. Разом із тим, такі доводи позивача спростовуються відповіддю Кременчуцького обласного психоневрологічного диспансеру від 02.08.2018 №13/1439 з якої вбачається, що [PERSON] перебувала на обліку в КОПНД з 1972 року по 1979 рік; проводилось періодично амбулаторне лікування. В 1979 році знята щ обліку у зв'язку із виздоровленням. Інших доказів, які б підтверджували те, що [PERSON] могла не усвідомлювати значення своїх дій в момент укладення спадкового договору матеріали справи не містять. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати суд покладає на позивача.

Outcome: dismissed