Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-28 00:00:00

В жовтні 2019р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ТОВ «І.В. Трейд», в якому просив суд: - визнати недійсним з моменту укладення договір № 70 про компенсацію витратна утримання будинку і прибудинкової території та наданих комунальних послуг від 31 жовтня 2016р., укладений між сторонами (далі по тексту - договір). Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 27 травня 2015р. між сторонами було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 36. На виконання п. 5.4.4 зазначеного договору купівлі-продажу майнових прав № 36, 31 жовтня 2016р. між сторонами було укладено оспорюваний договір, згідно з п. 1.1 якого споживач є власником або на іншій правовій підставі володіє та користується квартирою, у зв`язку з чим зобов`язується пропорційно площі квартири компенсувати загальні витрати забудовника на утримання будинку та прибудинкової території і відповідно до показників приладів обліку компенсувати витрати забудовника на водопостачання, теплопостачання та постачання електроенергії в квартиру споживача по тарифам, за якими ці послуги отримує забудовник. При цьому, виходячи зі змісту положень договору, позивач вважав, що укладає з відповідачем договір на компенсацію витрат відповідача саме як виконавця житлово-комунальних послуг. Разом з тим, на думку сторони позивача, зазначений договір повинен бути визнаний судом недійсним, оскільки при укладенні оспорюваного договору ним була допущена помилка щодо природи правочину та прав і обов`язків сторін саме в момент його укладення, виходячи з наступних обставин: - позивач вважав, що укладає договір саме з експлуатуючою організацією на утримання та обслуговування об`єкту нерухомості, оскільки це було передбачено п. 5.4.4 договору купівлі-продажу майнових прав № 36 від 27 травня 2015р.; - відповідач, складаючи текст договору для підписання, визначав позивача, як споживача житло-комунальних послуг, а себе - як надавача послуг з утримання будинку і прибудинкової території та комунальних послуг; - відповідальність сторін встановлена згідно із законодавством у сфері житлово-комунальних послуг; - постановою Київського апеляційного суду від 26 вересня 2019р. по цивільній справі №760/21767/18 встановлено, що відповідач під час судового розгляду справи підтвердив, що він не є ні виконавцем, ні надавачем житлово-комунальних послуг. З урахуванням зазначених обставин, та враховуючи те, що відповідач не визнає, що укладений між сторонами договір є недійсним, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом, і просив суд на підставі ст. 229 ЦК України, позов задовольнити. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Піхур О.В. від 01 листопада 2019р. відкрито провадження по справі. Розпорядженням від 13 січня 2020р. за № 01-08-9 здійснено повторний автоматичний розподіл справи. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 січня 2020р. визначено головуючого суддю Волошина В.О. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Волошина В.О. від 23 січня 2020р. прийнято справу до розгляду. 05 лютого 2020р. на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач проти позову заперечив, зазначивши, що заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону та не підлягають задоволенню, зазначивши, що при укладенні договору, відповідач ніколи не визначав себе виконавцем послуг, а зміст розділу договору, що регулює предмет договору, зазначено, що забудовник отримує послуги від інших постачальників, а позивач, у свою чергу, зобов`язується компенсувати вартість цих послуг до моменту передачі будинку на баланс створеного співвласниками будинку ОСББ або на баланс управителю багатоквартирного будинку, визначеного співвласниками будинку відповідно до вимог Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку». 19 листопада 2020р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій сторона позивача заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просив суд доводи відзиву на позов не брати до увагу, оскільки, як вважає сторона позивача мало місце подвійне стягнення з позивача на користь відповідача вартості за одні послуги. Також сторона позивача вважає, що стороною відповідача невірно тлумачаться положення оспорюваного договору. 22 грудня 2020р. на адресу суду надійшли заперечення відповідача на відповідь позивача на відзив, в яких сторона відповідача проти позову заперечила, зазначивши, що позивачем не надано до суд належних і допустимих доказів на підтвердження вимог про недійсність правочину, з підстав визначених ст. 229 ЦК України. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 23 лютого 2021р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. До судового засідання від сторін надійшли на адресу суду заяву про розгляд справи у їх відсутність. Суд вважає за можливе справу розглянути у відсутності сторін, в порядку ч. 3 ст. 211 ЦПК України. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, і це встановлено судом, що 27 травня 2015р. між сторонами було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 36, відповідно до п. 5.4.4 якого позивач зобов`язався протягом 30 робочих днів після отримання від відповідача повідомлення про введення в експлуатацію об`єкту капітального будівництва укласти з експлуатуючою організацією договір на утримання та обслуговування об`єкту нерухомості. Також, 31 жовтня 2016р. між сторонами було укладено договір, відповідно до п. 1.1 якого споживач є власником або на іншій правовій підставі володіє та користується квартирою, у зв`язку з чим зобов`язується пропорційно площі квартири компенсувати загальні витрати забудовника на утримання будинку та прибудинкової території і відповідно до показників приладів обліку компенсувати витрати забудовника на водопостачання, теплопостачання та постачання електроенергії в квартиру споживача по тарифам, за якими ці послуги отримує забудовник. Звертаючись до суду з вказаним позовом, з зазначенням правових підстав позову, посилання на ст. 229 ЦК України, позивач зазначав, що при укладенні оспорюваного договору ним була допущена помилка щодо природи правочину та прав і обов`язків сторін саме в момент його укладення, виходячи з наступних обставин в їх сукупності: - позивач вважав, що укладає договір саме з експлуатуючою організацією на утримання та обслуговування об`єкту нерухомості, оскільки це було передбачено п. 5.4.4 договору № 36 від 27 травня 2015р.; - відповідач, складаючи текст договору для підписання, визначав позивача, як споживача житло-комунальних послуг, а себе, як надавача цих послуг; - відповідальність сторін встановлена, згідно із законодавством у сфері житлово-комунальних послуг; - постановою Київського апеляційного суду від 26 вересня 2019р. у справі №760/21767/18 встановлено, що відповідач під час судового розгляду справи підтвердив, що він не є ні виконавцем, ні надавачем цих послуг. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Згідно ч.ч. 1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За змістом ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення. такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Згідно з правовими позиціями Верховного Суду, висловлені в постанові від 03 жовтня 2018р. у справі № 759/17065/14-ц, аналіз ст. 229 ЦК України дозволяє стверджувати, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. При цьому, під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу). Разом з тим, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі ст. 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Лише в разі встановлення цих обставин норми ч. 1 ст. 229 ЦК України вважаються правильно застосованими. Аналогічні правові висновки щодо застосування норм права викладені у постанові Верховного Суду від 01 серпня 2018р. у справі № 445/1011/17. Протягом всього часу розгляду справи в суді, в порушення положень ст. ст. 76-81 ЦПК України, позивачем не було надано до суду жодного належного і допустимого доказу, в обґрунтування вимог про визнання недійсним договору, з підстав, передбачених ст. 229 ЦК України, які б вказували саме на помилку зі сторони позивача, а саме: неправильне сприйняття ним фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Судом встановлено, що при підписання позивачем оспорюваного правочину, останній підтвердив дійсність намірів при його укладенні, своє розуміння значення і умов цього правочину та його правові наслідки, а також те, що вказаний правочин не носить характеру фіктивного та удаваного і не є правочином зловмисним. При цьому, аналізуючи оспорюваний договір, обсяг та зміст прав і обов`язків сторін, які передбачені зазначеним договором, вбачається, що при підписанні договору позивач погодився з умовами цього договору, вчинив дії, пов`язані з його виконанням. Крім того, сторони, підписуючи договір, підтвердили, що цей договір складений при повному розумінні сторонами його умов та термінології українською мовою у двох ідентичних примірниках, які мають однакову юридичну силу, - по одному для кожної із сторін. Так, зокрема, жоден з пунктів договору не містить положень про те, що відповідач є виконавцем послуг та самостійно їх виробляє і надає споживачу. В додатку №1 до договору наведений лише перелік витрат на утримання будинку і прибудинкової території та наданих комунальних послуг і згідно п.1.3. цей перелік є примірним. Натомість, у п. 1.1 договору сторони зазначили, що споживач зобов`язується пропорційно площі квартири компенсувати загальні витрати забудовника на утримання будинку та прибудинкової території і відповідно показників приладів обліку компенсувати витрати забудовника на водопостачання, теплопостачання та постачання електроенергії в квартиру споживача по тарифам, за якими ці послуги отримує забудовник. Згідно з п. 1.4 договору компенсація споживачем витрат забудовника здійснюється з моменту підписання даного договору та до моменту передачі будинку на баланс створеного співвласниками будинку Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку або на баланс управителю багатоквартирного будинку, визначеного співвласниками будинку відповідно до вимог Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку». У відповідності до п. 2.1 договору розмір щомісячної компенсації за надані послуги встановлюється пропорційно площі квартири відносно загальної площі будинку, а за спожиту гарячу та холодну воду, каналізацію, теплопостачання відповідно до показників приладів обліку за тарифами, встановленими для забудовника. Також, як передбачено п. 3.2.1 договору, що споживач зобов`язаний компенсувати витрати забудовника за отримані послуг, приймати участь у загальних для всього будинку та прибудинкової території витратах, пов`язаних з його експлуатацією та обслуговуванням, пропорційно загальній площі квартири. Тобто, зі змісту самого договору вбачається, що відповідач не ідентифікує себе виробником чи надавачем послуг, а називає себе забудовником, який несе фактичні витрати на утримання будинку до моменту передачі до ОСББ. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, а тому задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягає стягненню на користь позивача понесені останнім судові витрати.

Outcome: dismissed