Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-18 00:00:00

В грудні 2013 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, в якому просить визнати його таким, що втратив право користування жилим приміщенням квартири [ADDRESS], посилаючись на його не проживання понад шість місяців без поважних причин . В судовому засіданні позивачка та представник позивачки підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини, що вказані в позовній заяві, просили про задоволення позову, посилаючись на ст.ст. 71, 72 ЖК України. Суду пояснили, що відповідач був просто зареєстрований в квартирі , що належала на праві власності його дядькові [PERSON], для влаштування на роботу, а реально ніколи в квартирі не проживав. Відповідач в минулому судовому засіданні позов не визнав, суду пояснив, що дійсно не проживав в цій квартирі з 2002 року, сокільки проживає разом з дружиною за іншою адресою. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову як такого, що заявлений неналежним позивачем та з правових підстав, які не регулюють спірні правовідносини. Як вбачається із матеріалів справи, квартира [ADDRESS] належала [PERSON] на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу від 02.02.1996 року. [INFO] [PERSON] помер. Матеріалами цивільної справи підтверджується, що [PERSON] є племінником власника вказаної квартири. Згідно Довідки про склад сім'ї, виданої ТОВ ЖЕК «Центральний 1» , в зазначеній квартирі був зареєстрований [PERSON] з 22.03.1996 р. по день смерті, та відповідач 02.08.2001 р. по теперішній час. Отже, суд приходить до висновку, що відповідач був вселений та зареєстрований у вказаному приміщенні як член сімї власника житла, а не на підставах договору найму. Позивачка [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] з 21.08.1975 р. по теперішній час. З пояснень сторін вбачається, що [INFO] у квартирі сталася пожежа, під час якої і загинув [PERSON], на сьогодняшній день стан квартири не придатний для проживання, в зв'язку з чим позивачка там не мешкає. Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 05.11.2013 року, встановлено факт проживання [PERSON] з [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 10 травня 2005 року по 11 лютого 2013 року. З матеріалів спадкової справи № 3692013 , заведеної після смерті [PERSON] Першою Миколаївською держнотконторою, вбачається, що позивачці відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на вказану квартиру в звязку з тим, що вона є спадкоємцем четвертої черги, в той час як спадщину фактично прийняв відповідач, який є спадкоємцем другої черги і звернувся з відповідною заявою до нотконтори. Частиною 3 ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і у порядку, передбачених законом. Відповідач був прописаний в будинку як член сім'ї власника житла, отже до правовідносин сторін підлягає застосуванню ст. 405 ЦК України. Позивачка як на підставу позовних вимог посилалася на положення ст.. 71 і 72 ЖК України і своїм правом змінити підставу та предмет позову не скористалася. До спірних правовідносин сторін неможливо застосувати положення ст..ст. 71,72 ЖК України, які регулюють користування жилими приміщеннями в будинках громадського і державного житлового фонду, а не в будинках та квартирах, що належать на праві приватної власності. Статтею 405 ЦК України встановлено, що члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, при розгляді справ про визнання члена сім'ї власника житла таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясувати причини відсутності понад встановлені законом строки. З підстав, за яких власник вправі вимагати усунення порушень своїх прав власності [PERSON] вимог не заявляла, оскільки не є особою, яка має право заявляти такі вимоги. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відсутні підстави для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням на підставі ст.. 71 і 72 ЖК України , а з підстав, визначених ст. 405 ЦК України, [PERSON] не є належним позивачем. За таких обставин та виходячи із меж заявлених вимог, суд не вбачає підстав для задоволення позову. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, в тому числі витрат на правову допомогу, суд виходить з наступного. Згідно ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду. Статтею 84 ЦПК України передбачені витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до ст. 1 Закону «Про граничний розмір компенсаційних витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальнихдій поза судовим засіданням та під часознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. За таких обставин, стягненню з позивача на користь з відповідача витрат на правову допомогу підлягають у розмірі 600 грн. - за два судових засідання, в яких приймав участь представник, тривалістю близько 30-40 хв. кожне, оскільки відповідачем не надано доказів щодо надання такої правової допомоги у розмірі 3000 грн. ( договір про правову допомогу від 17.01.2014 року та квитанція до прибуткового касового ордера від 17.01.2014 року)- саме у розумінні вказаного Закону. Так, представником відповідача в порушення приписів ст.10, 60 ЦПК України не надано суду доказів надання правової допомоги у годинах щодо участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час онайомлення з матеріалами справи в суді, як не надано відповідного розрахунку кількості годин, не зазначено з чого саме виходив представник позивача, визначаючи вимогу про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 3000 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Таким чином судові витрати позивача відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: approved