Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-09 00:00:00

Вимоги позивача та доводи на їх обґрунтування Позивач через свого представника звернувся до суду з вказаним позовом, в обгрнутування якого посилався на те, що на підставі рішення Братської районної ради народних депутатів Братського району Миколаївської області № 120 від 20 серпня 1991 року він отримав у довічне успадковуване володіння 38,8 гектарів землі для ведення фермерського господарства, що підтверджується відповідним державним актом. Рішенням Братської районної ради народних депутатів від 24 липня 1992 року з метою ефективного ведення фермерського господарства перенесено межі вказаної земельної ділянки з поля № 1 на поле № 7. Однак, у 2018 році позивач дізнався, що на підставі розпоряджень голови Братської районної державної адміністрації Миколаївської області № 346-р від 30 жовтня 2012 року, № 196-р від 15 червня 2012 року та № 325-р від 05 жовтня 2012 року частина земельної ділянки, яка була передана у його володіння, перебуває у користуванні [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Таким чином, відповідач передав у власність цих осіб земельні ділянки за рахунок земельної ділянки, яка була надана йому у довічне володіння, що унеможливлює вільне користування нею з його боку. На думку позивача, відповідач тим самим грубо порушив вимоги ч.5 ст. 116 ЗК України, оскільки попередньо не вилучив вказану земельну ділянку. Зокрема, відповідач прийняв вказані розпорядження за відсутності підстав для припинення права користування земельною ділянкою, визначених ст. 141 ЗК України, не отримавши згоди позивача та звернувшись до суду. Тому вказані розпорядження порушують права позивача, оскільки до цього часу рішень про скасування Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею, що виданий позивачу у 1991 році, не приймалось. Відповідно, вказаний акт є чинним, а тому позивач вправі користуватись земельною ділянкою на полі № 1. Крім цього, позивач через свого представника посилався на незаконність перенесення меж земельної ділянки з одного поля на інше через відсутність правової норми, яка регулює таку дію, а також протиправність міни земельних ділянок, у разі, якщо це було міною. Тож, посилаючись на те, що позивач на даний час є користувачем земельної ділянки, яка надана йому у довічне успадковуване володіння, і відсутність підстав для припинення права користування нею, то він через свого представника, уточнивши позовні вимоги у заяві від 29 травня 2019 року, просив суд усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою, наданою йому згідно Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею, площею 38,8 га для ведення фермерського господарства шляхом визнання незаконними та скасування розпоряджень голови Братської районної державної адміністрації Миколаївської області № 346-р від 30 жовтня 2012 року, № 196-р від 15 червня 2012 року та № 325-р від 05 жовтня 2012 року, скасувавши реєстрації земельних ділянок, що були внесені Державними кадастровими реєстраторами, як наслідок незаконних розпоряджень Братської районної державної адміністрації, а саме : 4821483000:01:000:0529 [PERSON] ; 4821483000:01:000:0525 [PERSON] ; 4821483000:01:000:0513 [PERSON] ; 4) 4821483000 :01:000:0512 Державна власність; 5) 4821483000:01:000:0515 [PERSON] ; 6) 4821483000 :01:000:0503 [PERSON] ; 7) 4821483000:01:000:0524 [PERSON] ; 8) 4821483000:01:000:0514 [PERSON] ; 9) 4821483000 :01:000:0528 Державна власність; 10) 4821483000:01:000:0531 [PERSON] ; 11) 4821483000:01:000:0516 [PERSON] ; 12) 4821483000:01:000:0523 [PERSON] ; 13) 4821483000:01:000:0510 [PERSON] ; 14) 4821483000:01:000:0507 [PERSON] ; 15) 4821483000:01:000:0508 [PERSON] ; 16) 4821483000:01:000:0511 [PERSON] ; 17) 4821483000:01:000:0509 [PERSON] . Процесуальні дії у справі Підготовче провадження за вказаними вимогами було відкрите ухвалою судді Арбузинського районного суду Миколаївської області від 19 квітня 2019 року після усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 21 травня 2019 року позовну заяву повторно було залишено без руху. Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 04 червня 2019 року судом було витребувано докази, а ухвалою від 19 червня 2019 року продовжено підготовче провадження у справі. Ухвалами Арбузинського районного суду Миколаївської області від 08 липня 2019 року, 18 липня 2019 року та 24 вересня 2019 року до участі у справі було залучено третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача. Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 18 липня 2019 року підготовче провадження було закрите, а справу призначено до судового розгляду по суті. Позиція учасників справи та їхнє вступне слово В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав, просив їх задовольнити та пояснив суду, що у 1991 році він отримав Державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею, на підставі якого йому у користування була надана земельна ділянка площею 38,8 га для ведення фермерського господарства. У 1992 році земельну ділянку отримав його батько [PERSON] , а тому він звернуся до Братської районної ради із заявою про надання йому земельної ділянки, яка б була розташована поруч із земельною ділянкою батька. Оскільки районна рада задовольнила таку заяву, то він також отримав Державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею, згідно якого має право користування земельною ділянкою площею 38,8 га для ведення фермерського господарства. Позивач вказував, що відповідач рішення про вилучення у нього земельної ділянки, що була надана йому у 1991 році (поле № 1), не приймав, державний акт на даний час не скасований, а тому він має право користування нею на даний час. При цьому, як стверджував позивач, до 2012 року земельна ділянка, на підставі його усної домовленості із сільським головою Спінчевським О.М., була передана ним пайщикам для вирощування багаторічних трав і сінокосіння. Однак, у 2012 році він дізнався, що земельна ділянка на полі № 1 перебуває у користуванні інших громадян, а тому він звернувся до Братського районного суду Миколаївської області з метою захисту своїх порушених прав. Проте, у подальшому позовну заяву залишив без розгляду, оскільки був втрачений оригінал державного акту. Як виявилось в пізніше, оригінал правовстановлюючого документу на земельну ділянку знаходився в проектній організації, яка займалась питання відновлення меж земельної ділянки, а тому знайшовши його, він відразу звернувся до суду з цим позовом. Позивач стверджував, що іншу земельну ділянку ( поле № 7) у 1992 році він отримав не в результаті обміну чи то перенесення меж, а саме в результаті надання йому ще однієї земельної ділянки для ведення фермерського господарства. Таким чином, на думку позивача, наразі він володіє двома земельними ділянками (поле № 1 та поле № 7) площею 38,8 га кожна на підставі двох Державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею, а тому просив суд його позов задовольнити. Позивач додав, що не бажає позбавляти третіх осіб права власності на отримані ними земельні ділянки і готовий допомогти їм в отриманні вільних земельних ділянок. Представник позивача в судовому засіданні позов також підтримала з підстав, що викладені у ньому, та пояснила суду, що у 1991 році позивач отримав Державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею, який був зареєстрований у Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею. В подальшому, позивач, з метою отримання ще однієї земельної ділянки у межах Братського району Миколаївської області, звернувся до Братської районної ради із відповідною заявою, в результаті чого у 1992 році йому було надано ще одну земельну ділянку та видано ще один Державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею. Таким чином, на думку представника позивача, наразі позивач володіє двома земельними ділянками площею 38,8 га кожна, наданими йому для ведення фермерського господарства, що засвідчено двома Державними актами на право довічного успадковуваного володіння землею, оскільки ніякого понесення меж земельної ділянки, як те вказано у рішення Братської районної ради від 24 липня 1992 року, бути не могло і законом не передбачалось. При цьому, як стверджувала представник, позивач користується обома земельними ділянками з моменту їх отримання і до цих пір сплачує за них податки, однак земельну ділянку на полі № 1 передав іншим особам під сінокосіння на підставі усних домовленостей. На даний час Державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею, що виданий позивачу у 1991 році, є чинним і дійсним, у той час, як підстави для його скасування відсутні. Юридичного перенесення меж земельної ділянки не існує і не існувало на той час, порядок такого перенесення законом установлений не був, а обміну земельними ділянками також не могло бути, так як останній можливий лише між власниками, у той час, як позивач має лише право користування, а не право власності щодо ділянки на полі № 1. Однак, у 2012 році позивач звернувся до проектної організації з метою приведення у відповідність документації на земельну ділянку (поле №1) та дізнався, що остання вже перебуває у користуванні третіх осіб на підставі незаконних розпоряджень відповідача. Зокрема, підстави припинення права користування земельною ділянкою установлені ст. 141 ЗК України, однак, на момент прийняття відповідачем його незаконних розпоряджень обставин, передбачених цієї правовою нормою, не існувало. Відповідно, у відповідача не було права приймати рішення про передачу частини належної позивачу земельної ділянки у власність інших осіб. Так, добровільна відмова позивача не могла мати місце, оскільки із відповідною заявою до відповідача він не звертався. При цьому, відповідач передав земельну ділянку третім особам, попередньо не вилучивши її у позивача, що порушує норми ст. 116 ЗК України. Крім того, Державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею, виданий позивачу у 1991 році, на право користування земельною ділянкою на полі № 1 на даний час не скасований і не вилучений, позаяк, про це не вносилось ніяких записів. Як наслідок, відповідач порушив закон, так як попередньо не скасував державний акт і не вилучив земельну ділянку. Представник позивача, крім цього, вказала, що позивач з моменту отримання земельної ділянки на полі № 1 у 1991 році користується нею і сплачує податки, у той час, як треті особи можуть реалізувати свої права за рахунок інших земельних ділянок, які є вільними. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив і пояснив, що у 1991 році позивач отримав Державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею та набув право користування земельною ділянко площею 38,8 га, яка розташована в межах Новоолександрівської сільської ради Братського району Миколаївської області, з метою ведення фермерського господарства. Проте, за ініціативою самого ж позивача, земельну ділянку було замінено на іншу, що розташована поблизу земельної ділянки його батька. Зокрема, позивач мотивував це тим, що йому так буде зручніше обробляти її. При цьому, цей обмін був проведений не Братською районною державною адміністрацією Миколаївської області, а Братською районною радою ще у 1992 році. До того ж, відповідач у 2012 році мав відомості про те, що земельна ділянка площею 38,8 га, розташована на полі № 1, є вільною, а тому передача її у власність тертім особам не порушує прав позивача. До того ж, позивач, згідно норм Закону України «Про фермерське господарство» міг отримати земельну ділянку для цілей ведення фермерського господарства лише один раз, а порядку вилучення правовстановлюючого документу на той час не існувало. Так само не існувало і установленої процедури заміни земельної ділянки, а тому районна рада й прийняла рішення про перенесення її меж, пішовши на позивачу назустріч. При цьому, обидві земельні ділянки, що були надані позивачу, мають площу 38,8 га, а тому їх загальна площа перевищить визначений законом розмір, як то, 50 га, який може бути наданий у користування для ведення фермерського господарства. За таких обставин, представник відповідача просив у позові відмовити, а також застосувати позовну давність відносно вимог позивача, посилаючись на те, що останньому було достовірно відомо про передбачу земельної ділянки іншим особам, принаймні, у 2012 році, коли він звертався до суду. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача [PERSON] проти позову заперечила, посилалась на те, що наразі земельна ділянка на полі № 1 поділена між третіми особами, серед яких є й ті, які вже оформили право власності і користуються своїми наділами у порядку, встановленому законом, сплачуючи податки. При цьому, як пояснила третя особа, вона займає посаду сільського голови Новоолександрівської сільської ради Братського району Миколаївської і їй відомо, що інші особи користуються земельною ділянкою ще з того часу, як позивач перейшов на поле № 7. Особисто вона отримала земельну ділянку у 2012 році і оформила право власності на 0,9 га, на яких засіває озиму. До 2012 році ділянка, що розташована на полі № 1, використовувалась іншими особами для сінокосіння. Третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] пояснила суду, що земельна ділянка (поле № 1), розташована у межах Новоолександрівської сільської ради Братського району, була надана позивачу на підставі рішення районної ради. Проте, позивач сам просив раду надати йому іншу ділянку, розташовану поруч із земельною ділянкою його батька, а цю залишив. Тобто, як пояснила третя особа, позивачу була надана не ще одна земельна ділянка, а інша, позаяк, згідно Земельного кодексу, що діяв на той час, він не міг використовувати більш, ніж 50 га сільськогосподарської землі. Особисто їй були виділено 1,8 га землі, якою вона наразі користується і сплачує податок. При цьому, вона користується ділянкою з 2012 року, а право власності на неї оформила на початку 2018 року. Третя особа без самостійних вимог на предмет спору [PERSON] суду повідомила, що у 1992 році позивач залишив земельну ділянку на полі № 1, а на підставі розпорядження відповідача їй було надано 0,9 га, які вона, оформивши право власності, використовує для сінокосіння. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивач добровільно відмовився від земельної ділянки на полі №1, а тому частину із неї отримали ще її батьки під сінокосіння. Наразі вона має на праві власності близько 1 га землі, за який сплачує податки. Третя особа [PERSON] підтвердила, що позивач у 1992 році залишив земельну ділянку на полі №1, а тому вона перебувала у користуванні інших людей. Зокрема, нею користувався її батько на підставі рішення сільської ради. Третя особа [PERSON] вказала, що вона користується земельною ділянкою з 1999 року на підставі рішення сільської ради. Треті особи [PERSON] та [PERSON] дали суду аналогічні за своєю суттю пояснення, із яких слідує, що вони користуються земельними ділянками ще з 1990 - х років. Інші треті особи без самостійних вимог на предмет спору в судове засідання не прибули, про його дату, час і місце були повідомлені належно, причин своєї неявки суду не вказали, будь - яких заяв чи то клопотань не направляли, а тому, суд, з огляду на положення ст. 223 ЦПК України, вважав за можливе розглянути справу за їх відсутності. Представник третьої особи - Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області в судове засідання також не прибув, надав письмові пояснення по справі із посиланням на нормативно - правові акти, якими визначено підстави скасування державної реєстрації земельних ділянок, проте, чіткої позиції щодо висунутих позивачем вимог не зазначив і просив розглядати справу за його відсутності. Установлені фактичні обставини справи і зміст правовідносин, що виникли між сторонами, із посиланням на докази, у тому числі й на докази, що відхилені судом та мотиви їх відхилення, а також оцінка аргументів, наведених учасникам справи У свою чергу, суд, заслухавши вступне слово учасників справи, дослідивши надані у його розпорядження докази та оцінивши їх з точки зору належності, допустимості, достовірності і достатності, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні доказів, з огляду на правову аксіому «Atrium habet se intromittere indicia prae se» (суд має справу з тими доказами, які перед ним),

Outcome: dismissed