Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-19 00:00:00

В жовтні 2016 року позивачка звернулася до суду з даною позовною заявою, в якій просила визнати протиправними дії Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради по припиненню їй гарячого водопостачання за адресою: [ADDRESS], за період з 01 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року; визнати протиправними дії Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради по відмові в виплаті їй компенсації за період з 01 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року; стягнути з Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради на її користь компенсацію за порушення договірних зобов'язань (щодо гарячого водопостачання) за період з 01 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року в розмірі 2452,36 грн., відшкодування понесених нею збитків (щодо гарячого водопостачання) за період з 01 жовтня 2013 року по 30 вересня 2016 року, в розмірі 10818,12 грн. та в рахунок відшкодування моральної шкоди суму у розмірі 500 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що вона є мешканкою квартири [ADDRESS]. Виконавцем послуг з гарячого водопостачання багатоквартирного будинку, в якому розташована її квартира, є Комунальне підприємство «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради. З 2008 року відповідач не здійснює у вищевказану квартиру надання послуг з гарячого водопостачання. Протиправність дій відповідача підтверджена рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 червня 2015 року по справі № 204/7625/14-ц. На дату направлення позовної заяви відповідач так і не здійснив поновлення гарячого водопостачання до житла позивачки. Листом від 03 серпня 2015 року № 2621 відповідач підтвердив відсутність гарячого водопостачання пов'язану з заборгованістю споживачів будинку за спожиту теплову енергію. Крім цього, відповідач в порушенні умов Договору, зокрема підпункту 7 пункту 19 відмовив їй у законному праві на отримання компенсації за невиконання умов договору за її зверненням до нього. У своїй відповіді від 06.07.2016 року № 1812 відповідач повідомив, що він вже виплачував компенсацію відповідно до рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровську від 17.12.2015 року (справа № 204/6551/15-ц) та вважає, що не може двічі нести відповідальність одного виду за одне і те саме правопорушення за договором. Згідно з рішенням вищезазначеного суду відповідач виплатив їй компенсацію за період з 01 жовтня 2012 року по 29 вересня 2015 року (за три роки). За рік, що пройшов, з 01 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року відповідач продовжує не виконувати умови договору. Таким чином, за останній рік з вини відповідача до її помешкання не подається гаряче водопостачання, що свідчить про те, що відповідач, який є монопольним виконавцем комунальних послуг з гарячого водопостачання, не виконує своїх зобов'язань, передбачених чинним законодавством України, умовами укладеного між ними договору та іншими нормативними актами. Крім того, за порушення договірних зобов'язань, відповідач має здійснити на її користь компенсацію, яка за період з 01 жовтня 2013 року по 30 вересня 2016 року складає 2452,36 грн. В ситуації відсутності гарячого водопостачання з 01 жовтня 2013 року по 30 вересня 2016 року для відновлення зазначеної послуги (гарячого водопостачання) для себе та членів її сім'ї позивачка була вимушена значно збільшити використання холодної води та електроенергії для її підігріву. Відновлення свого порушеного права на гаряче водопостачання здійснювалась оплатою нею двох складових зазначеної послуги - холодної води та електроенергії для підігріву холодної води, що заміняло їй відсутність гарячого водопостачання, яке відповідач їй не надавав. Відповідач повинен відшкодувати їй у повному обсязі збитки, які вона зазнала, у зв'язку з відновленням свого порушеного права на гаряче водопостачання з 01 жовтня 2013 року по 30 вересня 2016 року. Завдані збитки у результаті порушення умов договору складають 10818,12 грн. З урахуванням того, що нею доведена незаконність дій відповідача, щодо припинення гарячого водопостачання, позивачка звернулася до відповідача з законною вимогою щодо виплати їй компенсації за невиконання умов Договору. Але, відповідач фактично відмовив в задоволенні її вимоги як споживача. Незважаючи на те, що позивачка є добросовісний споживач, регулярно (щомісячно) оплачую надані їй послуги, на протязі тривалого часу не має заборгованості по оплаті послуг, відповідач нехтує умовами договору, на власний розсуд вирішує, які зобов'язання йому виконувати за договором. У зв'язку з ситуацією, що склалася, у позивачки змінився звичайний ритм життя, вона відчуває постійну безпорадність, пригніченість, що негативно відображається на її психоемоційному стані. Невиконання відповідачем її законної вимоги принижує її та спричиняє їй моральні страждання. За розсудом відповідача, він не може двічі нести відповідальність одного виду за одне і те саме правопорушення за договором. Однак виплата ним компенсації за невиконання умов договору за період з 01.10.2012 року по 30.09.2015 року, схожа на невиконання умов договору за період з 01.10.2015 року по 30.09.2016 року, але виразно відрізняється періодом часу скоєння правопорушення. Обставина незаконної відмови здійснила негативний вплив та потребувала додаткових зусиль для організації її життя. Вона була вимушена звернутися до суду, затратити певний час для оформлення позовної заяви, звертатися до відповідача, затребувати необхідні підтверджуючи документи. До сьогоднішнього дня не отримання нею зазначеної послуги і належної компенсації, приводить до додаткових внутрішніх переживань, за що позивачка відчуває постійну безпорадність. Суму відшкодування моральної шкоди за відмову відповідача у виплаті їй компенсації за невиконання умов договору вона оцінює в розмірі 500 грн., та вважає її адекватною компенсацією понесених нею незручностей та моральних страждань. Позивачка в судове засідання не з'явилася, про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, раніше її представник [PERSON] надав суду заяву, в якій вказав, що позовні вимоги підтримує та просив задовольнити їх в повному обсязі. Справу просив розглянути без його участі та зазначив, що не заперечує проти проведення заочного розгляду справи. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, причину своєї неявки суду не повідомив. Зі згоди представника позивачки, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивачки підлягають частковому задоволенню по наступним підставам. У судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] зареєстрована в квартирі [ADDRESS]. Відповідач надає у вищевказану квартиру послуги з теплопостачання та має надавати послуги з гарячого водопостачання. 01 січня 2012 року між [PERSON] та Комунальним підприємством «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради був укладений Договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, згідно з яким останній зобов'язувався надавати [PERSON] послуги з теплопостачання, зокрема й безперебійного централізованого гарячого водопостачання, у зв'язку з чим, на ім'я [PERSON] відкритий особовий рахунок [NUMBER]. Разом з тим, рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 червня 2015 року по справі № 204/7625/2014-ц (а.с.50-52), яке набрало законної сили 23 вересня 2015 року, встановлено, що з 2008 року відповідач не здійснює у вищевказану квартиру надання послуг з гарячого водопостачання. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, вищевказані обставини не потребують доказування, оскільки встановлені судовим рішенням по вищевказаній цивільній справі, що набрало законної сили. Відповідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Згідно зі змістом ч. 1 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги поділяються за функціональним призначенням та порядком затвердження цін/тарифів, та відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 13 зазначеного вище Закону залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо-будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо-будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг (п. 1 ч. 1 ст. 20 зазначеного вище закону). Відповідно до п. 3 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, послуги надаються споживачам безперебійно, виключно за винятком часу перерв, визначених відповідно до частини третьої статті 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». За п. 8 цих Правил, послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення. Пунктом 32 Правил визначено обов'язки виконавця послуг, серед яких: своєчасно надавати споживачу послуги в установлених обсягах, належної якості, безпечні для його життя, здоров'я та які не спричиняють шкоди його майну, відповідно до вимог законодавства та цих Правил; проводити два рази на рік перевірку стану внутрішньо-будинкових систем багатоквартирного будинку із складенням відповідного акту; утримувати внутрішньо-будинкові мережі у належному технічному стані, здійснювати їх технічне обслуговування та ремонт; усувати аварії та інші порушення порядку надання послуг, а також виконувати заявки споживачів у строк, установлений законодавством та договором; інформувати споживача протягом доби з дня виявлення недоліків у роботі внутрішньо-будинкових інженерних систем та/або інженерного обладнання, що розташовані за межами багатоквартирного будинку або житлового будинку (у разі його особистого звернення - невідкладно), про причини та очікувану тривалість зупинення надання послуг або обмеження їх кількості, а також про причини порушення якісних показників надання послуг; своєчасно проводити за власний рахунок роботи з усунення виявлених несправностей, пов'язаних з отриманням послуг, що виникли з його вини; відшкодовувати збитки, завдані майну та/або приміщенню споживача та/або членів його сім'і, шкоду, заподіяну його життю чи здоров'ю внаслідок неналежного надання або ненадання послуг, а також моральну шкоду в порядку та розмірі, які визначаються відповідно до законодавства і договору. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений термін, відповідно до закону, договору. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Листом від 29.03.2013 року Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг надано роз'яснення, за відповідно до положень пункту 3 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 року № 1198, споживач теплової енергії - фізична особа, яка є власником будівлі або суб'єктом підприємницької діяльності, чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору, а у відповідності до пункту 4 цих Правил користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі-продажу теплової енергії між споживачем і теплопостачальною організацією. В свою чергу, Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630, регулюють відносини між суб'єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг, і фізичною та юридичною особою, яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, а у відповідності до положень пункту 8 Правил вказані вище послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення. Слід зауважити, що відповідно до статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить, зокрема, визначення виконавця житлово-комунальних послуг відповідно до Закону в порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. З огляду на зазначене вище, чинними законодавчими та нормативно-правовими актами чітко розмежовано відносини, які регулюються договором купівлі-продажу теплової енергії, та відносини, які регулюються договором про надання житлово-комунальних послуг, а саме встановлено, що відносини у сфері теплопостачання регулюються договором купівлі-продажу теплової енергії, який укладається між теплопостачальною організацією та фізичною особою, яка є власником будівлі або суб'єктом підприємницької діяльності, чи юридичною особою, яка використовує теплову енергію, а відносини у сфері надання житлово-комунальних послуг регулюються договором про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, який укладається між суб'єктом господарювання, визначеним у встановленому законодавством порядку виконавцем відповідних житлово-комунальних послуг, та фізичною або юридичною особою, яка отримує або має намір отримувати зазначені послуги. З вивчених судом матеріалів справи встановлено, що відповідачем припинено гаряче водопостачання, а також власне його обов'язок з постачання гарячої води до квартири позивачки. Так, рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 червня 2015 року по справі № 204/7625/2014-ц (а.с.50-52), яке набрало законної сили 23 вересня 2015 року, було визнано протиправними дії Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради по припиненню [PERSON] гарячого водопостачання за адресою: [ADDRESS], за період з 2008 року по теперішній час. Разом з тим, судом встановлено, що після ухвалення судом вищевказаного рішення, відповідачем так і не відновлене гаряче водопостачання позивачці за адресою: [ADDRESS], зокрема й за період з 01.10.2015 року по 30.09.2016 року. За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, враховуючи те, що позивачка не має заборгованості перед відповідачем, а послуги з водопостачання гарячої води мають надаватися за вказаною адресою саме відповідачем, суд вважає можливим визнати протиправними дії Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради по припиненню [PERSON] гарячого водопостачання за адресою: [ADDRESS], за період 01 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року. При цьому, згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок порушення її прав і яка полягає, в тому числі, у приниженні її честі, гідності. Розмір грошового відшкодування її при цьому визначається судом з засад розумності і справедливості, залежно від характеру правопорушення, глибини душевних страждань завданої внаслідок порушення її прав, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що вимога про відшкодування моральної шкоди підлягає задоволенню та виходячи з розумності, справедливості та за внутрішнім переконанням, враховуючи, що позивачка довела незаконність відключення від теплопостачання, тривалість протиправних дій з боку відповідача, а також те, що вона є добросовісним споживачем, суд вважає необхідним стягнути з Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди суму у розмірі 500 грн. 00 коп. Що стосується решти позовних вимог позивачки про визнання протиправними дії Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради по відмові в виплаті їй компенсації за період з 01 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року; стягнення з відповідача на її користь компенсації за порушення договірних зобов'язань (щодо гарячого водопостачання) за період з 01 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року в розмірі 2452,36 грн. та відшкодування понесених нею збитків (щодо гарячого водопостачання) за період з 01 жовтня 2013 року по 30 вересня 2016 року, в розмірі 10818,12 грн., то ці вимоги задоволенню не підлягають. Так, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Згідно же з ч. ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Разом з тим, пеня, передбачена ч. 3 ст. 549 ЦК України, про яку заявлено позивачкою, застосовується до всіх без винятків правовідносин, які мають ознаки грошового зобов'язання (боржник має сплатити грошові кошти кредитору (стягувачу), тобто цілком логічне застосування цих санкцій до правовідносин, які є наслідком ухвалення рішення про стягнення коштів з однієї особи на користь іншої при ухиленні боржника від виконання судового рішення, але ж у даній справі між сторонами виникли зовсім інші правовідносини, до яких не застосовується положення ч. 3 ст. 549 ЦК України. Тому, в цій частині вимоги позивачки задоволенню не підлягають. Щодо тверджень позивачки, що в ситуації відсутності гарячого водопостачання з 01 жовтня 2013 року по 30 вересня 2016 року для відновлення зазначеної послуги (гарячого водопостачання) для себе та членів її сім'ї вона була вимушена значно збільшити використання холодної води та електроенергії для її підігріву, збитки на які складають 10818,12 грн., у зв'язку з чим, вона просила стягнути вказану суму з Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради, то суд вважає вказані твердження надуманими та такими, що не підлягають задоволенню. Так, відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Проте, позивачкою та її представником не надані належні докази того, що вказані витрати сталися саме через відсутність гарячого водопостачання. А з матеріалів справи вбачається, що позивачка надала виставлені їй рахунки за вказані послуги та бажає їх компенсувати за рахунок відповідача, тобто такі вимоги не ґрунтуються на Законі. Тому, з урахуванням вищевказаного, суд вважає необхідним відмовити позивачці в задоволенні її позовних вимог в цій частині. Крім того, відповідно до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України, з відповідача в дохід державного бюджету повинно бути стягнено судовий збір по справі в сумі 551 грн. 20 коп., оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду (в порядку ч. ч. 1-2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції на момент звернення до суду з даним позовом). На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial