Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-08 00:00:00

В грудні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю в якому вказував, що 28 серпня 2002 року він придбав у [PERSON] належний останній незавершений будівництвом житловий будинок №1-а по пров. Бородіна в м. Вознесенську. Будинок розміщений на земельній ділянці, що належить відповідачці. Сторони позбавлені можливості укласти між собою правочин купівлі-продажу щодо ділянки, оскільки правовстановлюючий документ на землю виданий з істотними порушеннями, а саме: ?за відсутності рішення про передачу земельної ділянки у власність [PERSON] (рішення виконкому Вознесенської міської ради від 28 грудня 1993 року №301 на яке міститься посилання в державному акті не містить інформації щодо передачі земельної ділянки у власність відповідачки); ?за відсутності технічної документації на підставі якої виготовлено державний акт; ?державний акт містить незастережені виправлення, що забороняється законом. Виходячи з цих обставин, враховуючи неможливість приведення правовстановлюючого документа у відповідність до вимог закону в адміністративному порядку, а тому [PERSON] просив про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю від 25 січня 1994 року №2362. Ухвалою суду від 31 січня 2017 року до участі в справі в якості відповідача залучено виконком Вознесенської міської ради та в якості третіх осіб без самостійних вимог [PERSON], [PERSON] В судовому засіданні, яке проводилося без особистої участі позивача, його представник [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсзі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, проте надала суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнає повністю. Представник відповідача виконкому Вознесенської міської ради в судове засідання не з'явився, причину неявки суду не повідомив. Треті особи без самостійних вимог [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечували. Оскільки матеріали справи містять всі необхідні відомості про права та взаємовідносини сторін, а тому суд вважав можливим проводити розгляд справи без особистої участі позивача [PERSON], відповідачки [PERSON] та представника відповідача виконкому Вознесенської міської ради. Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON], третіх осіб без самостіних вимог [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, оглянувши рішення виконавчого комітету Вознесенської міської ради народних депутатів від 28 грудня 1993 року №301, суд прийшов до наступного. Зокрема судом встановлено, що 28 серпня 2002 року [PERSON] придбав у [PERSON] належний останній незавершений будівництвом (30 % готовності) житловий будинок №1-а по пров. Бородіна в м. Вознесенську. Разом з тим згідно рішення виконавчого комітету Вознесенської міської ради народних депутатів Миколаївської області від 28 грудня 1993 року за №301 попередньому власнику будинку ([PERSON]С.) було передано в приватну власність земельну ділянку площею 1 000 кв.м., розташовану по вул. Бородіна, 1 в м. Вознесенську, призначену для обслуговування житлового будинку та господарських будівель. На підставі рішення 25 січня 1994 року на ім'я [PERSON] було видано державний акт, реєстр. №2362, яким посвідчено її право власності на земельну ділянку площею 0,1215 га., розташовану по вул. Бородіна, 1-а (міститься незастережена дописка в адресі буква «а») в м. Вознесенську, призначену для обслуговування житлового будинку та підсобного господарства, а також додаткову земельну ділянку площею 0,0370 га. Таким чином оспорюваний державний акт: - містить незастережені виправлення; ?зміст акту суперечить змісту рішення, на підставі якого його видано (в частині площі, місця розташування та цільового призначення ділянки). Доводи щодо передачі ділянки у власність без виготовлення документації з землеустрою не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Згідно ч. 1 ст. 6 ЗК України 1990 року (чинного на час передачі у власність ділянки) громадяни України мали право на одержання у власність земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); садівництва; дачного і гаражного будівництва. Передача розташованих на території міст земельних ділянок у власність громадян належала до відання міських Рад народних депутатів (ст.ст. 10, 17 ЗК України 1990 року, ст.ст. 19, 35, 42 чинного на час передачі ділянки Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування»). Громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передавалися у власність або надавалися в користування земельні ділянки для будівництва та обслуговування індивідуальних жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач. Розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен був бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 гектара, у містах - 0,1 гектара (ч.ч. 1, 2 ст. 67 ЗК України 1990 року). Право власності або право постійного користування землею посвідчувалося державними актами, які видавалися і реєструвалися сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Форми державних актів затверджувалися Верховною Радою України (ч.ч. 1, 3 ст. 23 ЗК України 1990 року, п.п. 1.1., 1.2 «Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди)», затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах 15.04.1993 N 28) (далі - Інструкція). При заповненні бланків державних актів на право власності на землю, постійного користування землею і договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) всі записи мали бути зроблені чітко і акуратно, помарки і виправлення не допускалися (п. 2.4 Інструкції). Земельний кодекс України 1990 року не передбачав можливості визнання недійсним державного акту на право власності на землю. Проте згідно п. 7 перехідних положень ЗК України громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. На них поширюються положення чинного Земельного кодексу України. Згідно ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Як розяснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Водночас в своїх постановах від 26 вересня 2012 року по справі №6-103цс12, від 06 лютого 2013 року по справі №6-169цс12, від 01 липня 2015 року по справі №6319цс15 Верховний Суд України висловив правові позиції, згідно яких судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, повязаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Враховуючи наведені обставини, виходячи з того, що оспорюваний державний акт порушує право позивача, зокрема позбавляє його права на отримання у власність (за договором купівлі-продажу або в інший спосіб) земельної ділянки для обслуговування належного йому будинку, приведення його у відповідність з вимогами закону в адміністративному порядку неможливе, а тому позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved