Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-26 00:00:00

В грудні 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу кредитором спадкодавця, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 07.08.2009 [PERSON] (далі - Позичальник) отримала кредит у розмірі 5000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України - за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. [INFO] позичальник [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 25.01.2017. Згідно ст.1218 ЦК України - до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.ст.608,1218,1219 ЦК України, у зв'язку зі смертю боржника припиняються лише ті зобов'язання, які нерозривно пов'язані з його особою і не можуть бути виконані іншою особою, у той час як у результаті спадкування до спадкоємця переходять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцю на час відкриття спадщини й не припинилися у наслідок його смерті. За змістом зазначених норм у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов'язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов'язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємців; таким чином, відбувається передбачена законом заміна боржників за зобов'язанням. Згідно ч.1 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу (6 місяців від дня відкриття спадщини), він не заявив про відмову від неї. Виходячи із вищенаведеного, спадкоємці [PERSON] мали право подати заву про прийняття або про відмову від спадщини у строк з [INFO] по 30.11.2015. Спадкоємцями, які постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини є [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Вказана обставина підтверджується копіями паспортів Позичальника та Відповідачів, де в якості адреси реєстрації зазначена: [ADDRESS] Відповідно до ч.2 ст.1281 ЦК України, кредитору спадкодавця належить протягом шести місяців з дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. На виконання вимог вищезазначеної норми закону Позивачем 02.03.2017 була направлена претензія кредитора до Бердянської міської державної нотаріальної контори. 14.03.2017 Позивачем було отримано відповідь Бердянської міської державної нотаріальної контори, в якій зазначалось, що претензію кредитора переслано до приватного нотаріуса, за місцем заведення спадкової справи. 23.03.2017 Позивачем було отримано відповідь приватного нотаріуса, в якій зазначалось, що після смерті [PERSON] була заведена спадкова справа. Згідно ч.1 ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно ч.1 ст.1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Таким чином, Відповідачі прийняли спадщину, до складу якої входять, у тому числі, кредитні зобов'язання померлого Позичальника. Спадкування обов'язків відбулося відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, так як Відповідач не відмовився від спадщини у передбачені цивільним законодавством строки, а саме 6 місяців від дня відкриття спадщини. При цьому, Позивач зазначає, що згідно ч.3 ст.1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. 04.10.2017 до спадкоємців [PERSON], [PERSON], [PERSON], було направлено лист-претензію, згідно яких Позивач пред'явив свої вимоги, але ніяких дій не було виконано. Частиною 1 статті 1282 ЦК України встановлено, що спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, що відповідає його частці у спадщині. Відповідно до ч.2 ст.1282 ЦК України вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. Згідно абзацу 2 ч.2 ст.1282 ЦК України, у разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Станом на дату смерті заборгованість Позичальника перед Банком за кредитним договором № б/н від 07.08.2009 становить - 13900,60 гри., яка складається з наступного: 4828,19 грн. - заборгованість за кредитом; 9072,41 грн. - заборгованість за відсотками. Перед усім, відповідач не згоден з посиланням позивача на борг спадкодавця, як на підставу подання позову, оскільки позивач практично виходить з припущення вже встановленої доведеності боргу. Позивач на підтвердження боргу [PERSON] за кредитним договором додав до позову лише так зване «Заявление» на видачу кредиту (від 07.08.2009), «Условия и правила предоставления банковских услуг» (невідомо коли затверджені), а також розрахунок заборгованості, також підписаний невідомо ким. Між тим Закони та підзаконні нормативні акти, чинні на момент отримання кредиту, тобто на 07.08.2009, пред'являють до цієї процедури певні вимоги. Стаття 1055 ЦК України вимагала укладення кредитного договору у письмовій формі і встановлювала, що кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулювалися законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. У відповідності до п. 2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України №168 від 10.05.2007 і зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 р. за №541/13808, банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту; варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством. Банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. Закон України «Про захист прав споживачів» у ст.11 також, зокрема, встановлював вимоги, аналогічні вищевказаним, передбачаючи відповідальність кредитодавця за їх порушення. Крім того, вказана стаття Закону, між іншим, теж вимагала укладення договору кредиту в письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Ця ж стаття встановлює вимоги до змісту кредитного договору, а саме: у договорі про надання кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством. Позивачем під час укладення кредитного договору з [PERSON] перелічені вище імперативні вимоги законів і інших нормативних актів були грубо порушені. Так, в матеріалах, доданих до позову, відсутній укладений відповідно до Закону в письмовій формі кредитний договір. Його відсутність непрямо підтверджується й самим позивачем у позові посиланням на договір без номеру. Як виходить з матеріалів позову, майбутній позичальник 07 серпня 2009 року подала до банку заяву на отримання кредиту, яка була, ймовірно, складена в одному екземплярі, який залишився у кредитодавця. В усякому разі докази вручення позичальнику другого екземпляру договору, заяви або інших документів, в тому числі тих, надання яких прямо передбачене законодавством в матеріалах позову відсутні. Таким чином, на думку відповідача, усі складові кредитного договору (Заява позичальника, Умови надання банківських послуг), залишилися у кредитодавця, позичальник же рівнозначного з оригіналом екземпляру навіть такого договору не отримав. Більш того, навіть у Заяві позичальника згадка про складові частини договору дана шрифтом, меншим, ніж основна частина заяви, що може свідчити про навмисне утаювання кредитодавцем умов, на яких укладається договір. Сама форма Заяви складена таким чином, що єдиним підписом заявник прохає й про надання кредиту і підтверджує свою згоду з його умовами, а без підписання Заяви взагалі неможливо отримати кредит. До того ж, заява підписана майбутнім позичальником до прийняття рішення про надання кредиту і не має підписів уповноважених осіб банку, які б підтверджували укладання договору, тобто за цими ознаками вона також не може бути складовою частиною кредитного договору. Не може бути підписаний спочатку договір, а потім прийняте рішення про надання кредиту. Вказані вище доводи дають відповідачу підстави вважати кредитний договір нікчемним. Пунктом 5.2 Умов і правил надання банківських послуг, долучених до матеріалів позову, встановлено, що у разі невиконання Держателем картки своїх боргових зобов'язань, банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому. Однак банк на протязі строку з моменту виникнення заборгованості такою можливістю не скористався, заходів до стягнення заборгованості не вживав, а використав цей час для навмисного нарощування суми заборгованості. Між тим, Цивільним кодексом України (ст. 256) встановлюється поняття позовної давності - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Стаття 257 цього ж Закону встановлює загальну позовну давність тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст. 261 ЦПК України). Банк про порушення свого права дізнався з моменту, коли перестали надходити платежі за кредитом, але, навіть після смерті позичальника пройшло вже більше ніж 4,5 роки, що значно більше, ніж строк позовної давності. Ніяких перешкод для того, щоб узнати про цей факт, у банка не було: це клієнт банку, він перестав повертати кредит, не робив платежів на протязі тривалого часу - за цих обставин банк повинен був дізнатися про долю свого клієнта і пред'явити претензії або навіть позов ще за життя позичальника, але не зробив цього, на думку відповідачів, навмисно нарощуючи суму заборгованості. За висновками Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України про застосування ст. 257 ЦК України, до правовідносин, у яких використовуються платіжні картки як спосіб надання/отримання кредитних коштів, викладеними в постанові від 19.03.2014 №6-14цс14, перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі починається зі спливом останнього дня місяця дії картки, а не закінчення строку дії договору. Виходячи зі сказаного, навіть з урахуванням цих роз'яснень, трирічний строк позовної давності за кредитом розпочався 01 березня 2013 року (кінець строку дії кредитної картки) і скінчився 28 лютого 2016 року. Іншої кредитної картки позичальник не отримувала. Перша ж позовна ж заява АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення боргу з позичальника [PERSON] надійшла до суду 08.12.2016, тобто вона подана вже після спливу строку позовної давності. І тим більше строк позовної давності сплив на момент пред'явлення позову до спадкоємців боржника. Будь-яких доводів про поважність пропущення строку позовної давності позивач не наводить, про поновлення строку давності суд не просить. [PERSON] просить суд в даній цивільній справі застосувати позовну давність. Відповідно до ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. [PERSON] також вважає неправомірним подання даного позову з огляду на строки пред'явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців. Так ст.1281 ЦК України (в редакціях, чинних на момент відкриття спадщини, також на дату судового рішення від 25.01.2017 в справі №310/8307/16-ц) для пред'явлення вимог до спадкоємців встановлювала строк у шість місяців з дня, коли кредитор дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. З твердженням відповідача, про наявність боргу за кредитом [PERSON] йому не розповідала і, відповідно, повідомляти про відкриття спадщини він не мав підстав. Вперше про непогашений кредит він дізнався претензії банку після 30.09.2017. Банк не вжив заходів до встановлення самого факту життя-здоров'я позичальника навіть при заявлені позову до неї 08.12.2016 - це своїм запитом встановлював суд, що підтверджується ухвалою судді Бердянського міськрайонного суду Запорізької області Дністрян О.М. в цивільній справі №310/8307/16-ц. І вже в будь-якому випадку банку стало відомо про смерть позичальника і про відкриття спадщини після 25.01.2017, тобто після винесення ухвали у вказаній цивільній справі (є в матеріалах позову). Але навіть і після цієї дати перші позови до відповідачів надійшли до суду 01.11.2018 (позов, що розглядається), тобто після спливу строку не тільки у шість місяців, а й у один рік. Крім того, виходячи з позовної заяви, висновок позивача про прийняття відповідачами спадщини зроблений на підставі припущень і, так званих, логічних висновків: спадкова справа нотаріусом заведена, а якщо відповідачі проживали разом із спадкодавцем, то вважаються такими, що прийняли спадщину. Вказаний висновок не підтверджується позивачем ніякими доказами, крім копій паспортів відповідачів (використаних, до речі, протиправно, оскільки вони отримані з кредитних справ, надавалися виключно для цілей кредиту і не могли бути використані позивачем на власний розсуд). В той же час, 05 листопада 2015 року [PERSON] і [PERSON] подали у відповідності до ст.1273 ЦК України приватному нотаріусу Порохні О.В. заяви про відмову від прийняття спадщини, які долучені до спадкової справи. Таким чином, спадщину [PERSON] і [PERSON] не прийняли. Крім того, відповідач [PERSON] стверджував в судовому засіданні, що він взагалі не входив до кола спадкоємців, оскільки шлюб між ним і померлою [PERSON] було розірвано 15 березня 2013 року і, відповідно, права на спадщину не мав і її не приймав. Ухвалою суду від 29.01.19 року було відкрито провадження, розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням сторін (а.с. 58). Представник позивача [PERSON] (за довіреністю) у судове засідання не з'явилася. Подала клопотання про розгляд справи за її відсутності, у разі неявки відповідачів у судове засідання не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явились, заперечуючи проти позову, просять суд розглянути справу за їх відсутності. Відповідач у справі [PERSON] в судовому засіданні не визнав вказаний позов у повному обсязі з підстав, зазначених у запереченні на позов, повторно зазначивши, що ні він, ні [PERSON], ні [PERSON] не можуть бути відповідачами по справі, так як не приймали спадщину після [PERSON], яка померла [INFO] р. Вислухавши пояснення відповідача, дослідивши надані письмові докази, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позову у зв'язку з недоведеністю позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору № б/н від 07.08.2009 [PERSON] отримала в АТ КБ «ПриватБанк» кредит у розмірі 5000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору. [INFO]. позичальник [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] від 02.06.15 р. (а.с.130) Позивачем зазначено, що станом на дату смерті заборгованість Позичальника перед Банком за кредитним договором № б/н від 07.08.2009 становить - 13900,60 грн., яка складається з наступного: 4828,19 грн. - заборгованість за кредитом; 9072,41 грн. - заборгованість за відсотками. На підтвердження боргу [PERSON] за кредитним договором позивач додав до позову «Заявление» на видачу кредиту (від 07.08.2009), «Условия и правила предоставления банковских услуг», а також розрахунок заборгованості. Позивачем в позовній заяві зазначено, що спадкоємцями, які постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини є [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Вказана обставина, на думку позивача підтверджується копіями паспортів Позичальника та Відповідачів, де в якості адреси реєстрації зазначена: [ADDRESS] При цьому, відповідно до п.5 ч.3 ст.175 ЦПК України позивачем не зазначено обставин та доказів того, що саме ці відповідачі, які на час відкриття спадщини постійно проживали зі спадкодавцем, прийняли спадщину після померлої [PERSON], оскільки наявність реєстрації в паспортах останніх не підтверджує, що саме вони прийняли спадщину. З матеріалів спадкової справи, заведеної приватним нотаріусом Бердянського нотаріального округу Запорізької області Порохнею О.В. (а.с.127-148) вбачається, що після смерті [PERSON], яка померла [INFO] із заявою про прийняття спадщини звернулась [PERSON], а [PERSON] та [PERSON] відмовились від прийняття спадщини на користь [PERSON] (а.с. 127-129 ). Згідно до свідоцтва про розірвання шлюбу [NUMBER] від 15.03.13 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 15.03.13 р., актовий запис №44 (а.с.135). За життя [PERSON] заповітів складено не було, заповіти від імені [PERSON] не посвідчувалися, що вбачається з Інформаційної довідки за Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) (а.с.136-138). В спадковій справі №22/2015 приватним нотаріусом Бердянського нотаріального округу Запорізької області Порохнею О.В. спадкоємцем після смерті [PERSON] визначена [PERSON] (а.с.147). На підставі викладеного, а також

Outcome: dismissed