Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-11 00:00:00

В грудні 2017 року Одеська міська рада (далі ОМР) звернулася до суду із зазначеним позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Департамент комунальної власності Одеської міської ради (далі - Департамент комунальної власності ОМР), посилаючись на те, що рішенням Одеської міської ради від 26 серпня 2004 року №3054-1У відповідачу, який на той час був фізичною особою-підприємцем було надано у строкове, платне володіння та користування земельну ділянку, площею 323 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Степова, 40. Зазначав, що 20 грудня 2005 року на підставі вказаного вище рішення, між Одеською міською радою та ФОП [PERSON] було укладено договір оренди земельної ділянки, який зареєстровано в Одеському міському управлінні ОРФ ДП «Центр ДЗК», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 17 квітня 2006 року №040650500081. Відповідно до п. 4.1 Договору оренди, орендна плата за земельну ділянку, площею 323,0 кв.м. складає 7587,27 грн. на рік, яка відповідно до п. 4.3 Договору вноситься за базовий податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця на протязі 30 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного місяця. Оскільки відповідач не виконував свої обовязки за договором оренди щодо своєчасної сплати орендної плати, то станом на 30 вересня 2017 року утворилася заборгованість в розмірі 120879,51 грн., яка складає: з орендної плати - 72495,52 грн.; інфляційних виплат - 40981,35 грн.; 3% річних -5512,00 грн.; пені-1890,64 грн. Стверджував, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідач здійснив відчуження нерухомого майна, що розташоване на орендованій ним земельній ділянці. Оскільки п. 9.4.5 Договору передбачено, що до переоформлення міською радою прав третіх осіб на користування земельною ділянкою, визначеною в п.1 Договору, або її частиною (при переході права власності на будинок, споруду або їх частини) орендна плата за земельну ділянку сплачується Орендарем за всю ділянку у повному обсязі, то за думкою позивача, відповідач зобовязаний сплачувати орендну плату до моменту переоформлення договору оренди земельної ділянки новим власником нерухомого майна, що розташоване на вказаній земельній ділянці. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача на користь Одеської міської ради заборгованість по сплаті орендної плати у розмірі - 72495,52 грн.; інфляційні виплати - 40981,35 грн.; 3% річних - 5512,00 грн.; пені - 1890,64 грн. Ухвалою суду від 05 липня 2018 року за клопотанням представника ОМР до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог було залучено: [PERSON]ІВ. та [PERSON] (а.с. 118-120,130-131). Представник позивача, діючий за довіреністю від 20 лютого 2018 року, у судове засідання не зявилася, надала до суду заяву про підтримання позовних вимог та слухання справи за її відсутністю. Раніше в судовому засіданні надала письмові пояснення по справі та відповідь на відзив на позовну заяву (а.с. 138-143,150-158). Відповідач та його представники, діючий на підставі ордера від 21 квітня 2018 року та договору про надання правничої допомоги від 23 квітня 2018 року, а також на підставі довіреності від 15 травня 2018 року в судове засідання не зявилися, про час і місце слухання справи повідомлялися належним чином відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України. Раніше надали до суду відзив на позов, яким позовні вимоги не визнали та просили суд відмовити в їх задоволенні (а.с. 69, 71-72,84, 87-89, 101-103). В обґрунтування відзиву на позов, посилалися на ст. 31 Закону України «Про оренду землі», нормами якої встановлено, що договір оренди землі припиняється в разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці, а також на ст. 120 ЗК України якою зазначено, що якщо жилий будинок, будівля, споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці обєкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на який вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Зазначали, що 18 вересня 2009 року між [PERSON] та ТОВ «ЛН» - [PERSON]» було укладено договір купівлі-продажу від 18 вересня 2009 року, відповідно до якого останній придбав у [PERSON] нежилі приміщення, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Степова, 40, та складаються в цілому з нежилих приміщень, загальною площею 426,2 кв.м. Отже, з вересня 2009 року відповідач не є власником нежилих приміщень, які розташовані на орендовані земельній ділянці за адресою: м. Одеса, вул. Степова, 40, а тому не повинен сплачувати орендну плату, оскільки договір оренди від 20 грудня 2005 року, укладений між Одеською міською радою та [PERSON], припинений (а.с. 87-89). 23 травня 2018 року через канцелярію суду відповідачем було надано клопотання про застосування до правовідносин, які виникли між сторонами, строку позовної давності (а.с. 95-96). Треті особи, які не заявляють самостійні вимоги: [PERSON]ІВ. та [PERSON] в судове засідання не зявилися, про час і місце слухання справи повідомлялися належним чином, відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, причини своєї неявки суду не повідомили (а.с.). Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Відповідно до ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами Земельного кодексу України, Цивільного кодексу України, та Законом України «Про оренду землі», тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини. Судом встановлено, що відповідно до витягу Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань (ЄДР) [PERSON] був фізичною особою підприємцем (а.с. 26-29). 10 листопада 2015 року діяльність фізичної особи підприємця [PERSON] була припинена за власним рішенням, що підтверджується витягом Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань (ЄДР) (а.с.28, 30-36). Встановлено, що 20 грудня 2005 року на підставі рішення Одеської міської ради від 26 серпня 2004 року №3054-1У між Одеською міською радою та ФОП [PERSON] було укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до якого останньому було надано у строкове, платне володіння та користування земельну ділянку, площею 323 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Степова, 40 (а.с. 10-14). Договір оренди від 20 грудня 2005 року було зареєстровано в Одеському міському управлінні ОРФ ДП «Центр ДЗК», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 17 квітня 2006 року №040650500081. Відповідно до п. 4.1 Договору оренди орендна плата за земельну ділянку, площею 323,0 кв.м. складає 7587,27 грн. на рік, яка відповідно до п. 4.3 Договору вноситься за базовий податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця на протязі 30 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного місяця (а.с. 11). 18 вересня 2009 року між [PERSON] та ТОВ «ЛН» - [PERSON]» було укладено договір купівлі-продажу від 18 вересня 2009 року, відповідно до якого останній придбав у [PERSON] нежилі приміщення, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Степова,40, та складаються в цілому з нежилих приміщень, загальною площею 426,2 кв.м. (а.с.65-66). 27 жовтня 2009 року право власності ТОВ «ЛН» - [PERSON]» на нежилі приміщення, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Степова,40, яке виникло у ТОВ «ЛН» - [PERSON]» на підставі договору купівлі-продажу від 18 вересня 2009 року було зареєстровано в Державному реєстрі правочинів, та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 67,68). Судом встановлено, що нежитлове приміщення площею 35,1 кв.м, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Степова, 40 належать на праві власності на підставі договору дарування від 21 листопада 2006 року [PERSON], що підтверджується договором дарування від 21 листопада 2006 року та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна (а.с. 121-127,177178, 179,180,181,182), Встановлено, що нежила будівля салону-магазину меблів, обєкт житлової нерухомості, площею 475,9 кв.м, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Степова, 40 належать на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 15 травня 2017 року [PERSON], що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна (а.с. 121-127). Відповідно до розрахунку Одеської міської ради, заборгованість відповідача за договором оренди щодо своєчасної сплати орендної плати, станом на 30 вересня 2017 року складає 120879,51 грн., з яких: заборгованість з орендної плати - 72495,52 грн.; інфляційних виплат - 40981,35 грн.; 3% річних - 5512,00 грн.; пені - 1890,64 грн. (а.с. 20-25). Згідно листа Головного Управління ДФС в Одеській області станом на 26 липня 2017 року по ФОП [PERSON] податковий борг по орендній платі за землю, згідно даних ІС Податковий відсутній (а.с. 160, 161). Відповідно до\~ст. 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Згідно ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобовязаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Частиною 1\~ст. 15 Закону України «Про оренду землі» визначено, що істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. Статтею 31 Закону України\~«Про оренду\~землі» встановлено, що договір оренди\~землі припиняється\~в разі: закінчення\~строку,\~на який\~його було\~укладено; викупу\~земельної ділянки\~для суспільних\~потреб та\~примусового відчуження\~земельної ділянки\~з мотивів\~суспільної необхідності\~в порядку,\~встановленому законом; поєднання\~в одній\~особі власника\~земельної ділянки\~та орендаря; смерті фізичної особи-орендаря, засудження його до позбавлення волі та відмови осіб, зазначених у\~статті 7\~цього Закону,\~від виконання\~укладеного договору\~оренди земельної\~ділянки; ліквідації\~юридичної особи-орендаря; відчуження\~права оренди\~земельної ділянки\~заставодержателем; набуття\~права власності\~на житловий\~будинок,\~будівлю або\~споруду,\~що розташовані\~на орендованій\~іншою особою\~земельній ділянці; припинення дії договору, укладеного в рамках державно-приватного партнерства (щодо договорів оренди землі, укладених у рамках такого партнерства). Таким чином, з змісту ст. 31 Закону України\~«Про оренду\~землі» вбачається, що договір оренди землі припиняється в разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці. Відповідно до ч. 1\~ст.\~377\~ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно зі\~ст.\~120\~ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки. Пунктом 18\~постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ » від 16 квітня 2004 № 7 встановлено, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 року № 997-V і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. З 1 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 5 листопада 2009 року №1702-VI. Таким чином, суд вважає, що з 18 вересня 2009 року право відповідача на користування земельною ділянкою, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Степова, 40, яка йому була передана Одеською міською радою за договором оренди від 20 грудня 2005 року, було припинено, оскільки 18 вересня 2009 року між [PERSON] та ТОВ «ЛН» - [PERSON]» було укладено договір купівлі-продажу від 18 вересня 2009 року, відповідно до якого останній придбав у [PERSON] нежилі приміщення, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Степова, 40, загальною площею 426,2 кв.м. Отже, після укладення нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу нежилих приміщень, що розташовані по вул. Степової, 40, в м. Одесі і реєстрації права власності, до ТОВ «ЛН» - [PERSON]» перейшло право користування земельною ділянкою по вул. Степовій, 40, в м. Одесі на умовах договору оренди від 20 грудня 2005 року. З матеріалів справи вбачається, що з 15 травня 2017 року нежила будівля салону-магазину меблів, обєкт житлової нерухомості, площею 475,9 кв.м, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Степова, 40, належать на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 15 травня 2017 року [PERSON], право власності якої зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно (а.с. 121-127). Таким чином, з 15 травня 2017 року право користування земельною ділянкою по вул. Степовій, 40, в м. Одесі перейшло до [PERSON] Відповідно до\~ст.\~41\~Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. При цьому ч. 3\~ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього\~Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно з ч. 1\~ст.\~316\~Цивільного кодексу\~України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1\~ст.\~181\~ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. З викладеного вбачається, що нерухоме майно нерозривно пов'язане із земельною ділянкою на якій воно знаходиться і переміщення такого майна неможливе без його знецінення, а відтак використання нежитлового приміщення, яке належить власнику, неможливе без відповідної земельної ділянки. При цьому право користування земельною ділянкою виникає одночасно з реєстрацією права власності на нерухомість, яка на ній знаходиться. Таким чином, хоча право користування земельною ділянкою, яка знаходиться під нерухомістю, що належить особі на праві власності, належним чином не оформлене, однак неоформлення права на вказану земельну ділянку не може бути підставою для обмеження права власника нерухомого майна на користування зазначеним майном та, відповідно, земельною ділянкою на якій воно розташована, оскільки, як зазначалося вище, користування нерухомістю неможливе без користування земельною ділянкою. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності обєкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей обєкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому, при застосуванні положень\~статті 120 ЗК України\~у поєднанні з нормою\~статті 125 ЗК України\~слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на обєкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці обєкти. Окрім того, пунктом «е» частини першої статті 141 ЗК України передбачено, що підставою припинення права користування земельною ділянкою є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій\~статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. За змістом частин першої, третьої статті 626 ЦК України двостороннім договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків, якщо правами та обовязками наділені обидві сторони договору. Отже, правова природа двостороннього договору передбачає волевиявлення обох сторін договору на зміну, припинення або встановлення прав та обовязків сторін цього договору. За змістом статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу продавець передає/зобовязується передати майно (товар), а покупець приймає/зобовязується прийняти майно (товар). Таким чином, суд прийшов до висновку, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. За таких обставин, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Що стосується вимог відповідача про застосування позовної давності, то суд виходить з розяснень п. 1.1 Постанови Пленуму Верховного суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до якого - встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові на цих підставах, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Правила про позовну давність мають застосовуватися, коли буде доведення існування самого субєктивного права або факту його порушення. Таким чином, пропущення строку позовної давності є підставою для відмови в позові в разі доведеності позовних вимог. Суд вважає, що оскільки позовні вимоги не доведені, то підстави для застосування строку позовної давності відсутні. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності. Згідно ст.\~263\~ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір у справі складає 1600,00 грн., які були повністю сплачені позивачем при зверненні до суду.

Outcome: dismissed