Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-24 00:00:00

Відповідачі позовні вимоги визнали, щодо їх задоволення не заперечували, просили розглянути справу у їх відсутності. Позивач на задоволенні позову наполягав, просив про розгляд справи без його участі. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія свідоцтва про смерть [PERSON] - помер [INFO]; копія свідоцтва про смерть [PERSON] - померла [INFO]; копія довідки Долинської сільської ради про склад сім'ї [PERSON]; копія довідки Долинської сільської ради про адресу мешкання родини позивача; копія технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS], оформленого на ім'я [PERSON] та [PERSON]; копія витягу з рішення нарсуду Ренійського району Одеської області від 18.12.1989р. про виділення колгоспного двору; копія ухвали Ренійського районного суду від 10.07.2006р. про виправлення помилки у судовому рішенні; копія протоколу допиту свідка; копія постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 28.07.2017р. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що житловий будинок із надвірними спорудами, розташований по [ADDRESS], належав на праві власності [PERSON] та [PERSON] в рівних ідеальних частках. На випадок смерті [PERSON] не розпорядився належним йому майном, заповіту не залишив, [INFO] - помер. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на вищезазначену частину майна (1/2 частину нерухомості). Відповідачі у справі є дітьми [PERSON], отже вони є і спадкоємцями після смерті батька. Позивач у справі мешкав із своєю родиною за адресою спадкової нерухомості з 2006р., доглядав за [PERSON] до його смерті. У встановлений законодавством строк для прийняття спадщини сторони у справі не звернулися до нотаріальної контори із заявою про її прийняття за законом. Цього не зробили відповідачі, як спадкоємці першої черги. Позивач [PERSON] останні роки (з 2006р.) перед смертю [PERSON] мешкав разом із ним, доглядав за ним, після його смерті - поніс всі витрати на поховання та продовжує мешкати у спадковому будинку до теперішнього часу. Відповідачі на спадщину не претендують, не заперечують, щоб її оформив позивач. Пізніше, при зверненні позивача до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину, йому в цьому було відмовлено з причин відсутності правовстановлюючого документу на вищевказану частину нерухомості, про що 28.07.2017р. нотаріусом було винесено відповідну постанову. Після смерті це питання вже неможливо вирішити, за визнанням права власності на нерухомість, як на об'єкт спадщини, може звернутися тільки спадкоємець. Таким чином, позивач прийняв спадщину як спадкоємець четвертої черги за законом в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, що залишилася після померлого [PERSON] і вважає, що має всі законні підстави для визнання за ним права власності на неї, оскільки до держави вона не перейшла, відумерлою не визнана, інші спадкоємці на неї не претендують. Що стосується іншої ? частини домоволодіння [ADDRESS], яка рахується належною на праві власності за [PERSON], то позивач просить визнати за ним право власності і на неї також, з підстав набувальної давності, оскільки він вже більше 8 років відкрито і безперервно володіє цим майном. У 2004 році [PERSON] виїхала з будинку, додому не поверталася, а [INFO] - померла. Згідно довідки Долинської сільської ради позивач мешкає зі своєю родиною у будинку [ADDRESS] з 2006 року, на частині нерухомості, що належала за життя [PERSON] Після смерті [PERSON] позивач відкрито став користуватися та володіти всім житловим будинком, тобто і ? частиною, що належала [PERSON], також. Таким чином, користуючись правом, передбаченим ч. 2 ст. 344 ЦК України, позивач набув право власності і на ? частину домоволодіння, що належала [PERSON] Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки його доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. Оскільки щодо позовних вимог, обставин справи сторони не заперечують, визнають їх, суд вважає, що факти, які обґрунтовують заявлені вимоги і мають значення для справи встановлені, у зв'язку із чим немає необхідності у підтвердженні їх доказами засобом дослідження показань свідків. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 ЦК України (ст. 1223 ЦК України). Ст. 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За ст. 1264 ЦК України у четверту чергу на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менше як п'ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно поживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За ст. 1258 ЦК України кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст.1259 цього Кодексу. Як було встановлено судом, [PERSON] на випадок своєї смерті заповіту не склав у 2009р. помер. Після смерті батька відповідачі в установлений законом строк не звернулися до нотаріальної контори із заявою про її прийняття і в даний час на спадщину не претендують. Не звернувся із вищевказаною заявою і позивач, як спадкоємець четвертої черги (1264 ЦК України). Як зазначив позивач, після смерті [PERSON] у нього були відсутні правовстановлюючі документи на спадкову частину будинку. В даний час оформити своє право на спадщину та отримати відповідне свідоцтво позивач також не має можливості у зв'язку із відмовою нотаріуса з причини відсутності правовстановлюючих документів. Прийняття спадщини є фактом, яке відображає волю спадкоємця придбати майно після смерті спадкодавця. В даному випадку позивач прийняв спадщину фактично, оскільки його воля, як спадкоємця за законом, була виражена у його діях по фактичному управлінню та володінню спадковим майном (зберігання правовстановлюючих документів на будинок, утримання нерухомості тощо). Таким чином, позивач, як спадкоємець четвертої черги за законом (факт проживання позивача із [PERSON] однією сім'єю з 2006р. до часу відкриття спадщини підтверджується відповідною довідкою Долинської сільської ради Ренійського району), прийняв спадщину в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та не заявив про відмову від неї. Що стосується набуття права власності позивачем на іншу ? частину спірного домоволодіння, що належала [PERSON], то суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. За ч. 2 ст. 344 ЦК України особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Згідно із ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. За ч. 1, 3 ст. 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Як було встановлено у судовому засіданні та підтверджується матеріалами справи, позивач почав мешкати у спірному житловому будинку з 2006р. і до часу смерті [PERSON] він мешкав у його ? спадковій частині нерухомості, після смерті [PERSON] у 2009 році позивач став відкрито володіти всім житловим будинком, доглядав за ним та утримує його по теперішній час. За весь час володіння позивачем і іншою ? частиною нерухомості також відповідачі не пред'являли до нього жодних вимог про витребування нерухомості, документів на неї, не брали участі у її утриманні та не несли витрат по сплаті належних платежів. На момент розгляду справи в суді відповідачі також не мали будь-яких претензій до позивача щодо частини будинку, що належала їх матері. Таким чином, суд встановив, що володіння позивачем ? частиною житлового будинку (що належала [PERSON]) є добросовісним, правомірним, відкритим (позивач, вважаючи себе власником нерухомості, розпоряджався нею на свій розсуд, утримував її та ін.) та безперервним. Отже, суд вважає, що ? частина нерухомості, що належала [PERSON], цілком з законних підстав перейшла у володіння та користування [PERSON], внаслідок чого останній набув право власності на неї за набувальною давністю. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З урахуванням викладених позивачем та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити його вимоги щодо визнання за ним права власності на майно в порядку спадкування та за набувальною давністю.

Outcome: approved