Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-31 00:00:00

В вересні 2020 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 10 жовтня 1998 року. Від шлюбу вини мають двох дітей: дочку [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , який є повнолітнім. Рішенням Красноармійського міськрайоного суду Донецької області від 27 липня 2017 року шлюб між ними розірвано. В провадженні суду знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до нього про поділ спільного сумісного майна подружжя, в якій вона просила визнати їхньою спільною сумісною власністю житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] , та визнати особистою приватною власністю за ними по 1/2 частині вищевказаного житлового будинку. Однак будинок за вищенаведеною адресою не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбаний за кошти його матері [PERSON] . Його мати перебувала на заробітках у Іспанії і шляхом грошових переказів надсилала кошти для того, щоб він мав можливість придбати житло, куди і вона могла б згодом повернутися. Спільних коштів, яких би вистачило на купівлю будинку, вони з [PERSON] , не мали. Спірний житловий будинок придбаний 23 серпня 2011 року за 63 557 гривень. Так його мати надіслала 13.04.2008 року - 350 євро, 04.05.2008 року - 550 євро, - 08.06.2008 року - 600 євро, 07.12.2008 року - 500 євро, 01.03.2009 року - 1500 євро, 02.08.2009 року - 200 євро, 03.09.2009 року - 200 євро, 05.04.2009 року - 1200 євро, 12.06.2011 року - 1500 євро, 30.01.2011 року - 400 євро, 19.08.2011pоку - 100 євро, 06.03.2011 року - 200 євро, 13.03.2011 року - 400 євро, всього 7 700 євро. Відповідно до п.2.1. договору купівлі-продажу житлового будинку продаж вчинено за 63 557 грн., що станом на день посвідчення договору складає майже 5 600 євро. Отже, вважав, що спірний будинок придбаний за кошти, які не є результатом спільної праці з відповідачем, а за кошти, які надала йому мати, та оформлений на його ім`я, таким чином, житловий будинок з відповідними господарчими спорудами та побудовами, за адресою: [ADDRESS] , не є спільною сумісною власністю подружжя. На підставі наведеного, просив визнати за ним право особистої власності на житловий будинок, позначений в технічному паспорті літерою А1, загальною площею 55,4 кв.м, житловою площею 26,5 кв.м з надвірними будівлями: пг-1 погріб під частиною будівлі; а-1 веранда; a1-1 тамбур; Г-1 гараж, Д-1 сарай; Ж-1 вбиральня; І-ІІ вимощення; III-трубопровід; № 2, № 3 огорожа; №4 ворота, який розташований за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] підтримали позов, просили його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] позов визнав, надавши відповідну заяву, в якій зазначив, що обізнаний про наслідки визнання позову, в повноваженнях щодо визнання позову не обмежений. Визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, у зв`язку з чим судом ухвалено рішення про задоволення позову відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України. Судом встановлені такі фактичні обставини та відповідна суть спірних правовідносин. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 жовтня 1998 року по 15 серпня 2017 року (а.с.20). Власником житлового будинку з надвірними будівлями загальною площею 55,4 кв.м, в тому числі жилою 26,5 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] у договорі купівлі-продажу житлового будинку, укладеному 23 серпня 2011 року, є [PERSON] . Договір купівлі-продажу зареєстрований в Красноармійському БТІ 3 жовтня 2011 року в реєстровій книзі № 8, номер запису № 1047 (а.с.5-8). Згідно з ч.3 ст.368 ЦК України майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Положеннями ст.60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя відповідно до положень ч.1 ст.61 Сімейного кодексу України може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Відповідно до положень ст.65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 року (справа №6-399-цс17). Згідно ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, суд зобов`язаний з`ясувати, чи це майно може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, чи є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Беручи до уваги, що сторонами не оспорюється факт придбання [PERSON] житлового будинку за особисті кошти, які йому надіслала мати [PERSON] , суд приходить до висновку про те, що вищевказаний будинок може бути визнаний особистою приватною власністю позивача. Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України підлягає поверненню позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідно до ст.368 ЦК України, ст.57 СК України,

Outcome: approved