Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-10 00:00:00

В грудні 2015 року [PERSON] (надалі по тексту - позивач) звернулась до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» (надалі по тексту - відповідач), відповідно до якого просила стягнути з відповідачів на свою користь матеріальну шкоду в розмірі 550 952 грн. в рахунок відшкодування майнової шкоди, завданої працівником при виконанні службових обов»язків, моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач протягом тривалого часу була знайома із [PERSON], що займала посаду заступника директора Київського регіонального відділення ПАТ «КБ «Хрещатик», та створила хибне уявлення укладення із позивачкою 3-х договорів банківського вкладу. Зокрема, 22.10.2013 року між позивачкою та ПАТ «КБ «Хрещатик» в особі [PERSON] було укладено договір банківського вкладу, за яким вона передала вказаній посадовій особі банку грошові кошти в сумі - 401 952 грн.; 29.11.2013 року між позивачкою та ПАТ КБ «Хрещатик» в особі [PERSON] було укладено договір банківського вкладу, по якому вона передала останній кошти в сумі - 24 000 грн. на визначений у договорі строк; 30.05.2013 року та 23.10.2013 року між позивачкою та [PERSON] як уповноваженою особою вказаного банку також було укладено інші договори банківського вкладу, за якими вона передала грошові кошти у відповідних сумах відповідно - 25 000 грн. та 100 000 грн. Як дізналась позивачка, то підписані нею та [PERSON] договори банківського вкладу по внутрішній системі банку обліковані не були, а передані нею грошові кошти не були оприбутковані по касі банку, а привласнені вказаною посадовою особою банку шляхом вчинення нею зловживання своїм службовим становищем. Оскільки [PERSON] була службовою особою ПАТ «КБ «Хрещатик» та саме у такому статусі отримала від позивача кошти, її дії знаходяться у причинному зв»язку з заподіянням шкоди позивачці, тому саме вказаний банк повинен відшкодувати позивачці завдану її працівником шкоду під час виконання нею службових обов»язків. Також, у позивачки через вказані обставини погіршився стан здоров'я, тобто останній було завдано моральної шкоди, яку позивач оцінив в 10 000 грн. У зв'язку з вище викладеним, позивач звернувся до суду із вказаним позовом. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі, стягнувши матеріальну шкоду у вигляді переданих [PERSON] як працівнику банку коштів, незважаючи на те, що станом на даний час жодного вироку про визнання її винною не винесено. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, оскільки в системі документообігу банку відсутні визначені позивачем у цій справі договори банківського вкладу та зазначені у позові кошти по касі банку не обліковуються, а доказів внесення коштів за договором позивачем не надано. Позивачем не надано доказів протиправності поведінки працівника банку під час виконання ним своїх службових обов»язків, наслідком чого є відшкодування шкоди. Наявність загальних умов деліктної відповідальності за ст.1172 ЦК України не доведено позивачем. Вказані обставини вказують на необхідність відмови у позові в повному обсязі. Додатково зазначив про введення в банку тимчасової адміністрації, що є самостійною підставою для відмови в позові. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача, оцінивши наявні у справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.1,2 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних або юридичних осіб, поданими відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть у ній участь. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За умовами ч.1,2 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. З наданих стороною позивача копій договорів банківського вкладу від 23.10.2013 року за №222Д-431650, від 22.10.2013 року за №222Д-430702, від 29.11.2013 року за №222Д-449995, від 30.05.2013 року за №668/2013-222, що укладені між позивачкою та ПАТ «КБ «Хрещатик» в особі [PERSON] вбачається про прийняття банком грошових коштів в різних сумах на вкладний (депозитний) рахунок із відповідним номером. За умовами п.5.1 вказаних договорів визначено, що останні набирають чинності з моменту підписання їх сторонами та внесення вкладником коштів на Вкладний рахунок, що підтверджується квитанцією відповідної форми, яка свідчить про внесення готівки, або виписки з Вкладного рахунку. Відповідно до вимог ст.1049 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам , встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності та звичаями ділового обороту. У разі не додержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним. Крім того, в постанові Верховного Суду України 29.10.2014 року, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах (справа № 6-118цс14), яка є обов'язковою для всіх судів і суди зобов'язані привести свою практику у відповідність з цим рішенням (ст. 360-7 ЦПК України), зазначено, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видючою ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ. Між тим, жодних доказів щодо внесення коштів згідно вказаного договору, позивачем надано не було. Тобто, матеріали справи не містять квитанцій чи інших документів, які б підтверджували внесення позивачем готівки відповідно до Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління НБУ від 01.06.2011 року № 174. Згідно п. 2.1 Постанови НБУ № 516 від 03.12.2003 «Про затвердження Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами» грошові кошти в національній та іноземній валюті або банківські метали, залучені від юридичних і фізичних осіб, обліковуються банками на відповідних рахунках, відкриття яких здійснюється банком на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту) або договору банківського рахунку та інших документів відповідно до законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України з питань відкриття банками рахунків у національній та іноземній валюті. Таким чином, оскільки позивачем не було здійснено жодних дій щодо внесення коштів за договором та не надано документів на підтвердження внесення коштів на вкладний рахунок у визначених в договорах сумах, суд вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення коштів з ПАТ «КБ «Хрещатик». Наявність в матеріалах справи висновку експерта від 13.02.2015 року за №33 про підписання вказаних договорів [PERSON] за відсутності документів, що підтверджують внесення коштів позивачем до банку, не обґрунтовує правомірності її вимог до ПАТ «КБ «Хрещатик» у цій справі. Крім того, у відповідності до вимог ст.1172 ЦК України, на яку як на підставу для задоволення своїх вимог посилається позивач, визначено обов»язок відшкодування юридичною особою шкоди, завданої їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових обов»язків. Між тим, доказів протиправної поведінки, заподіяння шкоди позивачці саме працівником банку [PERSON], причинного зв»язку між ними і вини останньої саме по заволодінню її коштами згідно наданих договорів суду протягом усього часу розгляду справи надано не було. Відповідно до статей 58, 59, 62, 63, 64, 212 Цивільного процесуального кодексу України, вказані обставини підлягають встановленню на підставі належних та допустимих доказів, які оцінюються самостійно судом в їх сукупності. Позивачем не надано в розумінні ст. 60 ЦПК України, доказів, які б підтверджували ту обставину, що саме неправомірними діями [PERSON] позивачу було завдано шкоду, що виключає можливість задоволення позову про стягнення коштів з відповідача, із яким вказана особа перебувала у трудових відносинах . Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Оскільки судом не встановлено вина працівників Відповідача у заподіяння шкоди його працівником позивачу, тому підстав для стягнення коштів моральної шкоди з відповідача немає.

Outcome: dismissed