Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-04 00:00:00

Від імені та в інтересах [PERSON] до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] \~про визнання осіб, такими що втратили право користування житловим приміщенням звернувся адвокат Шевчук Кирило Миколайович. В обґрунтування позову зазначив, що [PERSON] , є власником квартири [ADDRESS] . В квартирі позивача прописані, однак з 2016 року не проживають [PERSON] та [PERSON] , наявність зареєстрованих але не проживаючих колишніх членів родини, створює позивачу додаткові фінансові витрати, пов`язані зі сплатою комунальних платежів, а також є перешкодою повного володіння та користування власністю. Враховуючи викладене, позивач просить суд визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 17 серпня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження. Сторонам було надіслано копію ухвали суду, відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву. У судове засідання позивач [PERSON] та представник позивача, адвокат Шевчук Кирил Миколайович не з`явилась, разом з цим, 05.10.2021 року (вх. № 7399), представник позивача, звернувся до суду із заявою в якій зазначив про підтримку позовних вимог, просив позов задовольнити з підстав, що в ньому викладені, розгляд справи провести у відсутність сторони позивача, та не заперечувала проти заочного розгляду справи (а.с.47). Відповідачі: [PERSON] та [PERSON] , у судові засідання не з`явилась, про дату, час і місце проведення яких повідомлялись у встановленому законом порядку, шляхом направлення судових повісток за адресою місця реєстрації, (а.с.28,29, 33-36,39-42), із заявами про відкладення слухання справи не звертались, відзиву на позов не надали, що відповідно до ст. 223 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи по суті. Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 05 жовтня 2021 року вирішено провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані позивачем письмові докази на підтвердження обставин позовної заяви в їх сукупності, вважає позов таким, що підлягає задоволенню враховуючи таке. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу № 95/1380 від 04.08.1995 року, [PERSON] , є власником квартири [ADDRESS] (а.с.5-6). Позивач зазначає, що в її квартирі зареєстровані, однак з 2016 року не проживають відповідачі у справі, що підтверджується Актами про не проживання. Згідно довідки Департаменту надання адміністративних послуг ОМР наданої на адвокатський запит, від 29.07.2020 року вих. № 1224/01-07, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , з 24.12.1997 року; [PERSON] , [INFO] , з 07.02.2000 року, та [PERSON] , [INFO] , з 26.10.2018 року (а.с.14). Реєстрація відповідачів за вказаною адресою, також підтверджується довідкою про склад сім`ї та прописку вих. №79 від 14.09.2021 року, виданою ЖБК «Вимпел-21» (а.с.50). Відповідно до Акту про не проживання особи за місцем реєстрації складеного 16.12.2019 року, мешканцями будинку [ADDRESS] , [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , не проживає з 16.07.2016 року. Підписи засвідчені завідуючим ЖБК «Вимпел-21» (а.с.15). Згідно акту про не проживання осіб за місцем реєстрації, складеного власниками квартир в будинку [ADDRESS] від 22.09.2021 року та засвідченого головою ЖБК «Вимпел-21» - Дмитришина Оксана Володимирівна та [PERSON] , в квартирі [ADDRESS] не проживають з липня 2016 року (а.с.49). Відсутність відповідачів за адресою реєстрації підтверджується також низкою поштових повідомлень, які повернулись на адресу суду з відміткою працівника поштового зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 28,29, 33-36,39-42). Враховуючи, що квартира є власністю позивача, суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення ст. ст. 383, 405 ЦК України, ст. ст. 64, 150, 156 ЖК Української РСР. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічна норма міститься також у статті 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла чи законом. Отже, положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції. Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.). Матеріали справи не містять відомостей про домовленість між сторонами про тривалу відсутність відповідачів, а також доказів поважних причин відсутності відповідачів за зареєстрованим місцем проживання. Вищевикладені обставини свідчать про те, що відповідачі не проживають більше ніж рік у квартирі за місцем реєстрації без поважних причин та не мають наміру там проживати, а отже є підстави для визнання їх такими, що втратили право користування спірною квартирою. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Аналізуючи наведені норми законодавства та обставини, встановлені по справі, той факт, що [PERSON] та [PERSON] не проживають у квартирі з 2016 року, суд приходить до висновку, що відповідачі, як особи, що понад один рік без поважних причин у житловому приміщенні не проживають, власниками квартири не являються, комунальні послуги не сплачують, реєстрація відповідачів у вищевказаній квартирі порушує права позивача, оскільки перешкоджає здійсненню права користування майном, відповідачі втратили право користування спірним житлом, тому позовні вимоги про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , підлягають задоволенню. Висновки суду підтверджуються письмовими доказами, що наявні в матеріалах справи, інших доказів суду не надано про їх витребування питання не порушувалось. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідачів підлягають стягненню на користь позивача сплачені ним і документально підтвердженні судові витрати у загальному розмірі 840 гривень 80 коп. На підставі ст. ст. 319, 355, 383, 391 ЦК України,

Outcome: approved