Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-31 00:00:00

В грудні 2020 року до суду звернувся представник позивача [PERSON] з позовом до відповідачки [PERSON] в якому просив суд визнати протиправною бездіяльність останньої щодо непроведення остаточного розрахунку з [PERSON] в день його звільнення та зобов`язати [PERSON] провести остаточний розрахунок при звільненні і виплатити на користь [PERSON] . Середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку по день фактичного його проведення. В обґрунтування позову зазначає, що постановою Житомирського апеляційного суду від 25.08.2020 року у справі №285/373/19 змінено підставу та дату звільнення, а саме звільнено [PERSON] 26 грудня 2018 року за ч.3 ст.38 КЗпП України. Відповідачка [PERSON] не зважаючи на зазначене судове рішення, до цього часу не виплатила заборгованість по заробітній платі та вихідну допомогу при звільненні відповідно до ч. 3 ст.38 КЗпП України. Представник позивача посилаючись на те, що оскільки відповідачка в порушення вимог ст. 116 КЗпП не здійснила виплату всіх сум належних [PERSON] на день його звільнення, просить суд позов задовольнити. Відповідачка [PERSON] у поданому відзиві позов не визнала. Відповідач посилаючись на те, що оскільки наданий час діяльність ФОП [PERSON] припинена, карткові рахунки [PERSON] для зарахування коштів не активні, що унеможливлює виконання постанови апеляційного суду, а також те, що дії позивача [PERSON] та його представника [PERSON] є протиправними щодо зобов`язання її виконати рішення суду, просить в задоволенні позову відмовити. Позивач та його представник не скористались своїм правом на подачу відповіді на відзив. Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку. Згідно ч.3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Відповідно до ст. 44 КЗпП України працівнику виплачується вихідна допомога при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Встановлено, що постановою Житомирського апеляційного суду від 25.08.2020 року у справі №285/373/19 змінено підставу та дату звільнення [PERSON] з посади водія-експедитора ФОП [PERSON] з 18 грудня 2018 року за систематичне невиконання трудових обов`язків ( частина 3 статті 40 КЗпП України) на звільнення з 26 грудня 2018 року за частиною третьою статті 38 КЗпП України та стягнуто заборгованість по заробітній платі /а.с.5-11/. Таким чином, оскільки [PERSON] постановою апеляційного суду було змінено підстави звільнення, а саме за ч. 3 ст. 38 КЗпП України (не виконання роботодавцем законодавства про працю), на відповідачку [PERSON] законодавством покладено обов`язок виплатити йому вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку. Доводи відповідачки [PERSON] про відсутність у неї підстав для проведення з [PERSON] розрахунку при звільненні, оскільки ФОП [PERSON] припинено, не ґрунтуються на нормах право, а тому судом до уваги не беруться, виходячи з наступного. Згідно зі статтею 609 ЦК України зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов`язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю. Проте до підприємницької діяльності фізичних осіб згідно з ст 51 ЦК України застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин. Частиною 9 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» передбачено, що фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою. Відповідно до ч. 1 ст. 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Зобов`язання виникають, зокрема, з договорів та інших юридичних фактів (стаття 11 ЦК України). Зобов`язанням є правовідношення (частина перша статті 509 ЦК України), а змістом правовідношення - права й обов`язки його сторін. Відтак, у разі припинення підприємницької діяльності фізичною особою, як її права, так і обов`язки за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як за фізичною особою. Викладене узгоджується з висновком щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) Отже, припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця відповідача не звільняє її від зобов`язання з виплати належних працівнику сум. Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що вразі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок, якщо він в цей день не працював. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Таким чином, виходячи з вищевикладеного, враховуючи те, що обов`язок [PERSON] виплатити вихідну допомоги [PERSON] виник з 25.08.2020 року (набрання рішенням суду законної сили), а також те, що представником позивач не надано доказів, що [PERSON] після ухвалення рішення звертався до [PERSON] з вимогою про розрахунок, в якій було б зазначено, яким чином повинен бути проведений розрахунок (спосіб оплати, № розрахункового рахунку), суд приходить до висновку, що наданий час права [PERSON] з боку відповідачки [PERSON] не порушені, в зв`язку з чим звернення з позовом є передчасним. Також суд вважає за необхідне, звернути увагу ще на одну обставину. У частині першій та другій статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. У частині першій статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (див. пункт 57 постанови ВП Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі №338/180/17). Суд вважає, що вразі невиплати з вини роботодавця належних працівнику сум при звільненні, належним та ефективним способом захисту трудових прав працівника, буде, не зобов`язання роботодавця провести розрахунок, оскільки трудовим законодавством на нього вже покладено такий обов`язок, а стягнення з роботодавця на користь працівника сум належних йому при звільненні (розмір вихідної допомоги, розмір середнього заробітку), вразі не виплати їх з вини роботодавця. Такий висновок слідує і із роз`яснень, викладених у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, а саме, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Отже, виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed