Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-03 00:00:00

В жовтні 2016 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом,в якому зазначає,що з серпня 2014 р.він проходив військову службу у Збройних Силах України на посаді начальника медичного пункту гаубичного артилерійського дивізіону 55 окремої артилерійської бригади оперативного командування\~ « [INFO] » . Під час проходження військової служби після переохолодження захворів на правобічну середньо часткову негоспітабсцедуючу пневмонію,був звільнений з офіцерського складу Сухопутних військ Збройних Сил України у відставку за пунктом «б» (за станом здоров*я) ч.8 ст.26 Закону Україн «Про військовий обов*язок і військову службу». У зв*язку з захворюванням,пов*язаним з проходженням військової служби,були порушені нормальні життєві зв*язки позивача та можливість реалізації ним звичок і бажань,фізичні навантаження супроводжуються болем,розладом сну,негативними емоціями,погіршилися відносини у сім*ї,а значна частина пенсії позивача як інваліда 2 групи витрачається ним на лікування,що впливає на кошти сімейного бюджету. Посилаючись на ці обставини,позивач просить суд стягнути з МО України як центрального органу виконавчої влади і військового управління,у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України,відшкодування моральної шкоди у розмірі 100\~000 гр. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав та пояснив,що у серпні 2014 р.був за мобілізацією призваний на військову службу,яку проходив у в/ч [NUMBER] на посаді начальника медичного пункту гаубичного артилерійського дивізіону. Під час перебування у зоні АТО був змушений ночувати у лісосмузі ,під дощем,з взуття мав власні кросівки,через що зазнав переохолодження та захворів на пневмонію.Внаслідок цього захворювання,яке пов*язане з проходженням військової служби,йому була встановлена 2 група інвалідності,80% втрати працездатності,через що він щоденно приймає ліки,періодично проходить обстеження, зазнав не відновлювального розладу здоров*я та вимушено змінив спосіб життя . Коштів пенсії\~ не вистачає на гідне існування,до часу звернення до суду йому не була виплачена одноразова грошова допомога при звільненні з лав Збройних Сил України,що додатково спричиняє нервові переживання та відчуття правової невизначеності. Вважає,що завдана йому внаслідок втрати здоров*я моральна шкода підлягає стягненню з відповідача у розмірі 100\~000 гр.,просить суд задовольнити позов у повному обсязі. Представник позивача адвокат Клопков С.М.підтримав доводи свого довірителя та пояснив,що під час призову [PERSON] на військову службу у серпні 2014 р.він проходив повну медичну комісію та не мав обмежень за станом здоров*я ,був визнаний придатним до військової служби,яку проходив у в/ч [NUMBER] .Внаслідок бездіяльності відповідача ,яким не були вжиті необхідні заходи для збереження здоров*я військовослужбовців,не надано належного лікування, позивач за короткий час у жовтні 2014 р. зазнав розладу здоров*я, отримавши захворювання, пов*язане з проходженням військової служби,та,як наслідок,2 групу інвалідності безстроково. Позивач,який є лікарем терапевтом,обмежений у можливості самореалізації шляхом працевлаштування за фахом,не приймає належної участі в облаштуванні сімейного побуту через заборону\~ фізичних навантажень ,відшкодування моральної шкоди у заявленому ним розмірі ,який визначений без проведення будь-яких розрахунків,полегшить позивачу соціально-побутову адаптацію та\~ дасть можливість отримувати лікування. Представник відповідача за довіреністю Куртмоллаєв А.Е.в судовому засіданні проти позову заперечував з посиланням на те,що\~ заявлені вимоги не підтверджені доказами,завдана здоров*ю позивача під час проходження військової служби шкода компенсована шляхом виплати йому одноразової грошової допомоги,з боку відповідача МО України не було допущено бездіяльності,яка призвела б до порушення прав позивача. Всебічно вивчивши обставини справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників , дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що позов заявлений обґрунтовано,підлягає частковому задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин, виходячи з наступного. Відповідно до ч.5 ст.17\~Конституції України Держава забезпечує\~соціальний захист\~громадян України, які перебувають на службі у Збройних силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. Згідно зі ст. 40 Закону України\~«Про\~військовий обов`язок і військову службу» гарантії правового і\~соціального захисту\~громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо\~захисту\~Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України\~«Про\~Збройні сили України», «Про соціальний\~і правовий\~захист військовослужбовців\~та членів їх сімей» та іншими законами. Відповідно до ст.\~17\~Закону України\~«Про соціальний\~і правовий\~захист військовослужбовців\~та членів їх сімей», відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку. Статтею 23 ЦК України установлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.\~Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї та близьких родичів.\~ Зокрема, згідно з ч. 3 ст. 23 ЦК України\~розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з роз`ясненнями, які містяться у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від\~31 березня 1995\~року № 4\~«Про\~судову практику у справах\~про\~відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями), встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією\~захисту\~прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Тому суди повинні забезпечити своєчасне, у повній відповідності із законом, вирішення справ, пов`язаних з відшкодуванням такої шкоди. Крім цього, у п. 3 зазначеної постанови вказано, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У пункті 9 вищевказаної постанови роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Суд виходить з природно-правового уявлення про право людини на відшкодування моральної шкоди. Це виявляється, головним чином, у посиланні на міркування справедливості як головного мотиву присудження відповідної компенсації , а крім того у самій формі констатації факту заподіяння немайнових втрат та особливостей їх індивідуального вияву, оскільки судове рішення постає як практичне втілення принципу розумності, результат об`єктивної, всебічно зваженої оцінки обставин справи у їх сукупності. Усвідомлення взаємозв`язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин. У цьому контексті суд враховує визнання Європейським Судом з Прав Людини(далі ЄСПЛ) існування спростовної презумпції завдання моральної шкоди у разі порушення окремих прав і свобод людини. Зокрема, в рішенні ЄСПЛ від 28.05.1985 р. у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі»,зазначається, що, «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин. З урахуванням приписів ст.1167 ЦК України,відшкодування моральної шкоди\~ як спосіб захисту цивільних прав має низку особливостей,може бути здійснено\~ незалежно від вини особи, що заподіяла її, у таких випадках: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) якщо шкоди завдано фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування чи посадової або службової особи цих органів при здійсненні ними своїх повноважень, а також унаслідок прийняття вказаними органами нормативно-правового акта, що було визнано незаконним і скасовано. З матеріалів справи суд встановив,що з 20.08.2014 р. [PERSON] був призваний на військову службу за мобілізацією Шевченківським РВК та зарахований до складу військової частини [NUMBER] (п/п [NUMBER] ),в період з 30.08.2014 р.по 11.10.2014 р.виконував бойове завдання в зоні АТО,про що надано копія військового квитка [NUMBER] . З 12.10.2014 р. [PERSON] знаходився на лікуванні у МСЧ А 4615 та з 22.10.2014 р.у ВМФ Південного регіону,згідно свідоцтва про хворобу № 366 від 20.02.2015р.визнаний непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку ,потребує звільнення з військової служби за станом здоров*я через захворювання,які пов*язані з проходженням військової служби. На підставі наказу № 28 від 03.04.2015 р. [PERSON] звільнений з військової служби у відставку за пунктом «б» ст.26 (за станом здоров*я) Закону України «Про військовий обов*язок і військову службу». Відповідно до виписки з акту огляду МСЕК АВ № 0548082 від 09.11.2015 р., [PERSON] встановлена 2 група інвалідності з причини захворювання,пов*язаного з проходженням військової служби,безстроково,обмежено у праці. Рішенням комісії МО України з розгляду питань,пов*язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі інвалідності військовослужбовців та осіб,звільнених з військової служби,затвердженим 26.01.2016 р.Міністром оборони України, [PERSON] призначена одноразова грошова допомога у розмірі 124020 гр.,яка фактично виплачена\~ 23.12.2016 р. Аналізуючи наведене суд встановив,що обставини ,на які посилається позивач в обґрунтування позову,знайшли своє підтвердження сукупністю доказів,які логічні,послідовні,достовірні та достатні для висновку про те,що позивачу внаслідок захворювання,пов*язаного з проходженням військової служби,завдана моральна шкода,яка полягає у зазнані позивачем незручностей через не відновлювальну втрату здоров*я, певне розчарування та страждання в результаті\~ неможливості самореалізації у професії та побутової залежності через заборону фізичних навантажень,втрата значної частини життєвих зв*язків. Отримання ним одноразової грошової компенсації майже через рік після прийняття рішення про\~ її призначення створило для позивача ситуацію правової невизначеності та\~ відчуття непотрібності для суспільства,змусило проявляти наполегливість у відстоюванні своїх прав,додатково пережити нервові хвилювання,а життєва перспектива позивача пов*язана переважно із лікуванням,що пригнічує та змушує змінити нормальний спосіб життя. Вирішуючи питання, що пов`язані з розміром відшкодування моральної шкоди ,яка відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб, суд\~ керується принципами умовної рівності втраченого блага і того, яке може бути надбане за конкретну суму грошей; поміркованості - відповідності вимогам здорового глузду і розважливості; розумності - об`єктивного відображення дійсності, розсудливого, врівноваженого мислення; справедливості - неупередженого ставлення до всіх учасників спору. Принципи розумності і справедливості виявляються в тому, що більш глибоким моральним стражданням відповідає більший розмір відшкодування. Відтак,враховуючи,що завдана позивачу моральна шкода безпосередньо пов*язана з втратою ним здоров*я,що є найбільш суттєвим благом для людини,розмір відшкодування повинен бути достатнім для забезпечення позивачу можливості втрачене здоров*я відновити. Водночас,заявлена ним сума 100\~000 гр.явно не відповідає обставинам справи та не є адекватною нанесеній моральній шкоді, у контексті визначення справедливого розміру відшкодування моральної шкоди варто звернути увагу на такий елемент, як урахування притаманного конкретній країні рівня життя, адже некритичне слідування заявленим вимогам у частині визначення розміру відшкодування може призвести до істотного порушення балансу інтересів сторін з приводу відшкодування моральної шкоди. Аналізуючи суть самого порушення прав позивача,що сталося в умовах особливого періоду в країни та було пов*язано з її захистом,виходячи з\~ справедливих й розумних критеріїв належного розміру відповідальності у вигляді відшкодування моральної шкоди,суд визначає розмір відшкодування завданої позивачу моральної шкоди 50000 гр.,що є достатнім для компенсації його немайнових втрат. Посилання представника відповідача на те,що МО України не є суб*єктом відповідальності у даних правовідносинах, не узгоджується із приписами чинного законодавства. Відповідно до ст.10 Закону України\~«Про\~оборону» Міністерство оборони забезпечує комплектування Збройних Сил України, інших військових формувань та відповідних правоохоронних органів особовим складом, здійснює разом з міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування заходи щодо підготовки громадян до військової служби, їх призову на військову службу або прийняття на військову службу за контрактом, при мобілізації, звільнення в запас\~військовослужбовців,\~які вислужили встановлені строки служби та у разі демобілізації, а також забезпечує їх відповідні права і свободи. Стаття 11 ч.1 Закону України «Про соціальний\~і правовий\~захист військовослужбовців\~та членів їх сімей»\~встановлює право військовослужбовців на охорону здоров`я та медичну допомогу,а саме охорона здоров`я військовослужбовців забезпечується створенням сприятливих санітарно-гігієнічних умов проходження військової служби, побуту та системою заходів з обмеження дії небезпечних факторів військової служби, з урахуванням її специфіки та екологічної обстановки, які здійснюються командирами (начальниками) у взаємодії з місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Статтею 170 ЦК України передбачено, що держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Статтею 3 Закону України «Про Збройні Сили України»\~ передбачено, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України. Отже,обов*язок Держави відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду покладається на МО України як на уповноважений орган державного управління,зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України ,викладений у постанові від 21.10.2014р.у справі № 3-86гс/14,який згідно ст.360-7 ЦПК України є обов*язковим для судів. Виплата позивачу одноразової грошової допомоги в порядку ст.16 Закону України « Про соціальний\~і правовий\~захист військовослужбовців\~та членів їх сімей» не позбавляє позивача права вимагати відшкодування моральної шкоди в порядку ст.17 цього ж Закону,тому посилання представника відповідача на цю обставину як на підставу для відмови у позові судом до уваги не приймається. Жодних доказів,які спростували б заявлені позивачем відмови та докази,що їх підтверджують,відповідачем суду не надано. Відповідно до ст.88 ЦПК України,при частковому задоволенні позову суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог,від попередньої сплати якого позивач звільнений. На підставі ст.\~17\~Конституції України,ст.40 Закону України\~«Про\~військовий обов`язок і військову службу»,ст.17 Закону України\~«Про соціальний\~і правовий\~захист військовослужбовців\~та членів їх сімей» ,ст. 10 Закону України\~«Про\~оборону»,ст.3 Закону України «Про Збройні сили України»,ст.16,23,1167 ЦК України,ст.3,10,60,88,212-216,218,294 ЦПК України,суд-

Outcome: partial