Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-17 00:00:00

В грудні 2014р. позивач ПАТ «АКБ «Новий» звернулося до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (т.1 а.с. 2-6), з послідуючими уточненнями (т.2 а.с.71-72) до відповідачів: [PERSON] (надалі по тексту відповідач 1), [PERSON] (надалі по тексту відповідач 2), яка діє в інтересах [PERSON] (наділі по тексту відповідач 3), [PERSON] (надалі по тексту відповідач 4), треті особи: Орган опіки та піклування Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації (надалі по тексту третя особа 1), Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації (надалі по тексту третя особа 2), Товариства з обмеженою відповідальністю «Київжитлосвіт» (надалі по тексту третя особа 3), Відділ державної виконавчої служби Шевченківського управління юстиції у м. Києві ( надалі по тексту третя особа 4), в якому просило: -задовольнити вимоги позивача в сумі 3463848,83 грн. шляхом визнання за ним (ПАТ АКБ «Новий») права власності на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, а саме: квартира [ADDRESS], загальною площею 67,0 кв.м.; -зобовязати третю особу 2 зняти з реєстрації відповідачів 1-4 з квартири [ADDRESS]; -виселити відповідачів 1-4 з квартири [ADDRESS], без надання іншого жилого приміщення; -стягнути з відповідачів 1, 2, 4 понесені ним витрати по оплаті судового збору в сумі 3654,0 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 07 травня 2008р. між АКБ «Новий» (назву банку змінено на ПАТ АКБ «Новий») та ТОВ «Гермес» було укладено кредитний договір №3508/01, відповідно до умов якого ТОВ «Гермес» надано кредит в сумі 370000,0 дол. США. В подальшому, було укладено ряд додаткових угод до вищезазначеного кредитного договору, а саме: 24 червня 2008р. додаткова угода № 1 до кредитного договору № 3508/01 від 07 травня 2008р.; 30 червня 2009р. додаткова угода № 3 до кредитного договору № 3508/01 від 07 травня 2008р.; 30 січня 2009р. додаткова угода № 1 до кредитного договору № 3508/01 від 07 травня 2008р.; 06 травня 2010р. додаткова угода № 4 до кредитного договору № 3508/01 від 07 травня 2008р.; 07 червня 2010р. додаткова угода № 5 до кредитного договору № 3508/01 від 07 травня 2008р. Для забезпечення виконання зобовязань за вищезазначеним кредитним договором відповідач 1, згідно іпотечного договору № 3508/01(3) від 07 травня 2008р. передав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS], згідно договору іпотеки № 3508/01 (3) від 07 травня 2008р. (далі по тексту - договір іпотеки). Крім того, в подальшому було укладено ряд договорів про внесення змін та доповнень до іпотечного договору № 3508/01 (3), а саме: 07 липня 2009р. договорів про внесення змін та доповнень до іпотечного договору № 3508/01 (3); 26 травня 2010р. договорів про внесення змін та доповнень до іпотечного договору № 3508/01 (3); 14 червня 2010р. договорів про внесення змін та доповнень до іпотечного договору № 3508/01 (3). 03 липня 2013р. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бунякіною О.В., за заявою позивача було вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на нерухоме майно квартиру [ADDRESS], що належить на праві власності відповідачу 1. 08 липня 2014р. державним виконавцем ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві Руденко Н.В. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, так як у квартирі [ADDRESS] зареєстрована малолітня дитина ([PERSON], [INFO]), третя особа 1, з метою захисту житлових прав малолітньої дитини, згоду на реалізацію вищезазначеної квартири не надає. Оскільки, відповідачка 3 була зареєстрована з грубим порушенням вимог чинного законодавства, позивачем було направлено на адресу відповідача 1 вимогу про добровільне звільнення вищезазначеної квартири. Однак, відповідач 1 на вимогу не відреагував, заборгованість погашена не була; квартира в добровільному порядку відповідачами 1-4 звільнена також не була. Станом на час звернення до суду з вищезазначеним позовом зобовязання щодо погашення заборгованості не були виконані, як і не було звільнено квартиру. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав зазначених в позові, з урахуванням поданої заяви про уточнення вимог та просила їх задовольнити. Представник відповідача 1, в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив у позові відмовити посилаючись на те, що вимоги позивача безпідставні та не ґрунтуються на вимогах закону. Відповідачі 2-4 в судові засідання не зявились; про час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку; причину неявки суду не повідомили; заперечень та клопотань про відкладення розгляду справи не надіслали, як і не направили представника для прийняття участі у розгляді справи; по справі зібрано достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Представник третьої особи 1 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, посилаючись на те, що позовні вимоги порушують житлові права малолітньої відповідачки [PERSON] Треті особи 2-4 в судові засідання не зявились; про час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку; причину неявки суду не повідомили; заперечень на позов не надіслали, як і не направили своїх представників для прийняття участі у розгляді справи. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позови, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається із матеріалів справи і це встановлено судом, що 07 травня 2008р. між АКБ «Новий» та ТОВ «Гермес» було укладено кредитний договір №3508/01, відповідно до п.1.1. якого, останньому було надано кредит для поповнення оборотних коштів в сумі 370000,0 дол. США строком до 06 травня 2010р. зі сплатою 16 %річних (а.с. 7-8). В подальшому, 24 червня 2008р., 30 червня 2009р., 30 січня 2009р., 06 травня 2010р., 07 червня 2010р., між АКБ «Новий» та ТОВ «Гермес» були укладені додаткові угоди № 1, 2, 3, 4, 5 про внесення змін та доповнень до кредитного договору № 3508/01 від 07 травня 2008р., якими були внесені відповідні зміни та доповнення до основного кредитного договору (т.1 а.с. 10-13). З метою забезпечення виконання грошових зобовязань за кредитним договором 07 травня 2008р. між АКБ «Новий» та [PERSON] було укладено іпотечний договір № 3508/01 (3), згідно п.1.1. ст.1 якого, іпотекодавець (відповідач 1) з метою забезпечення повного виконання зобовязання, зазначеного в цій статті, передає в іпотеку, а іпотекодержатель (позивач) приймає в іпотеку на умовах, визначених у цьому договорі, нерухоме майно, зазначене в ст. 2 цього договору. Згідно п.п. 2.1.1. ст. 2 іпотечного договору, предметом іпотеки за цим договором є наступне нерухоме майно: трикімнатна квартира, загальною площею 67,0 кв.м., житлова площа 39,1 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с. 18-20). В подальшому, 07 липня 2009р., 26 травня, 14 червня 2010р. між АКБ «Новий» та [PERSON] були укладені договори про внесення змін та доповнень до іпотечного договору № 3508/01 (3) від 07 травня 2008р., якими були внесені відповідні зміни та доповнення до основного іпотечного договору (т.1 а.с. 21-23). 03 липня 2013р. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бунякіною О.В., за заявою позивача було вчинено виконавчий напис та запропоновано звернути стягнення на нерухоме майно квартиру [ADDRESS], що належить на праві власності відповідачу 1. За рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна, запропоновано задовольнити вимоги ПАТ «АКБ «Новий» за кредитним договором № 3508/01 від 07 травня 2008р. у розмірі: заборгованість за кредитом 2272000,0 грн., прострочені відсотки 427205,47 грн., пеня за несвоєчасну оплату відсотків 33515,47 грн., а всього 2732720,94 грн. (т.1 а.с.24). 08 липня 2014р. державним виконавцем ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві Руденко Н.В. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві з посиланням на п.9) ч.1 ст.ст. 47, 50 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки, у квартирі [ADDRESS] зареєстрована малолітня [PERSON], [INFO], Орган опіки та піклування Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, з метою захисту житлових прав малолітньої дитини, згоду на реалізацію вищезазначеної квартири не надає, про що останнім зазначено у наданій відповіді за №109/05/40-3939 від 26 червня 2014р. (т.1 а.с.30, 32). Оскільки, ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві повернуло без виконання виконавчий напис від 03 липня 2014р., позивач 29 серпня 2014р. з метою врегулювання погашення заборгованості за кредитним договором надіслав на адресу відповідача 1 іпотечне повідомлення з вимогою про виконання в продовж 30 днів після одержання повідомлення (т.1 а.с.27), в частині звільнення квартири [ADDRESS] та передачі усіх правовстановлюючих документів на вказану квартиру, яке відповідач 1 одержав, що підтверджується листом щодо вручення відправлення (т.1 а.с. 29). Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобовязання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та у встановлені договором строки. Одностороння відмова від зобовязань або одностороння зміна умов договору не допускається. Іпотека це вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом (ст.1 Закону України «Про іпотеку»). У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до ст. 6 (1) іпотечного договору від 07 травня 2008р., іпотекодержатель вправі звернути стягнення на предмет іпотеки та одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця у разі невиконання чи неналежного виконання основного зобовязання. Реалізація предмету іпотеки, на який звернуто стягнення за рішенням суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса, здійснюється в порядку, передбаченому чинним законодавством України (п.6.3. іпотечного договору від 07 травня 2008р.). Згідно із ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст. ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки (ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»). Виходячи з положень ч. 2 ст. 16 ЦК України, ч. 3 ст. 33, ст. 36, ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором. Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки і суд не наділений повноваженнями вирішувати вказане питання таким способом. Вказана правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України: від 26 грудня 2011 у справі № 3-139гс11/33/14; від 11 грудня 2013 у справі № 6-124цс13, від 30 березня 2016 у справі № 6-1851цс15. Крім того, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» встановлено вимоги щодо змісту судового рішення у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки. Зокрема, в частині обовязковості зазначення опису нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя та початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації. На обовязковість цифрового вираження початкової вартості предмета іпотеки, неодноразово вказував Верховний Суд України (правові позиції викладені в постановах по справах №6-18цс15 від 04 березня 2015р., №6-42цс15 від 15 квітня 2015р., №6-85цс15 від 22 квітня 2015р.), при цьому увага зверталась на актуальність оцінки вартості предмету іпотеку в часі, проте на зазначені правові позиції сторона позивача увагу не звернула, в матеріалах справи відсутній звіт про оцінку майна станом на час розгляду справи по суті. А тому, суд приходить до висновку, що не можуть бути задоволені вимоги позивача в частині визнання за ним (ПАТ АКБ «Новий») права власності на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, а саме квартира [ADDRESS], загальною площею 67,0 кв.м. Також, суд приходить до висновку, що не можуть бути задоволені вимоги позивача в частині зобовязання Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації зняти з реєстрації відповідачів, 1-4 з квартири [ADDRESS], з наступних підстав. Відповідно до ст.30 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Як вбачається із позовної заяви ПАТ АКБ «Новий», Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації має статус лише третьої особи, а не відповідача. Що стосується вимог позивача в частині виселення відповідачів 1-4 із квартири [ADDRESS], без надання іншого жилого приміщення, то вони також не підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, згідно ч. 1, 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 40 цього Закону, звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (ч.1, 2 ст.109 ЖК України). Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (ч. 2 ст. 109 ЖК України). Таким чином, ч. 2 ст.109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення у разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Аналогічна правова позиція викладена в Постановах Верховного Суду України: від 18 березня 2015р. у справі № 6-39цс15; від 14 грудня 2016р. № 6-1141цс16. Як вбачається із п. 2.1.2. договору іпотеки № 3508/01(3) від 07 травня 2008р., право власності іпотекодавця виникло на підставі договору купівлі продажу, зареєстрованого Товарною будівельно паливною біржею «Українська біржа» від 03 листопада 1992р., що свідчить про придбання спірної квартири не за рахунок кредитних коштів. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд не вбачає правових підстав для задоволення позову. Відповідно до ст. ст. 85, 88 ЦПК України, а також беручи до уваги, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, відсутні правові підстави для стягнення судових витрат.

Outcome: dismissed