Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-12 00:00:00

В грудні 2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання недійсним укладеного між ними 02.09.2015 року договору дарування квартири [ADDRESS] (нині Меотиди) в м. Маріуполі Донецької області, за яким обдарований відповідач набув право власності на це майно. 10 травня 2016 року позивач [PERSON] уточнила свої позовні вимоги та просила визнати недійсним укладений 02.09.2015 році між нею та відповідачем [PERSON] договір купівлі продажу квартири [ADDRESS] (нині Меотиди) в м. Маріуполі Донецької області та повернення сторін у первісне положення. Посилалася на те, що з 2004 року їй на підставі свідоцтва про право власності на житло та договору дарування належить однокімнатна квартира [ADDRESS] (нині Меотиди) в м. Маріуполі Донецької області. У даній квартирі вона проживала разом зі своїм чоловіком [PERSON], який у 2007 році помер і вона залишилася сама, так як дітей і близьких родичів у неї не має. Вона літня, хвора людина, страждає рядом хронічних захворювань та періодично проходить курси лікувань, як амбулаторно, так і стаціонарно. Зазначала, що матеріально їй дуже тяжко було придбати ліки, оплачувати комунальні платежі, утримувати квартиру в належному стані, так як вона пересувається з трудом із-за хворих ніг. Саме з цих причин вона звернулася до далекої родички за порадою, а та порадила їй звернутися до свого сина відповідача по справі. Між нею і відповідачем відбулася розмова, в якій вона просила додивитися її, купувати ліки, продукти, нести витрати по квартирі, а після її смерті відповідач отримає її квартиру. На дані умови відповідач погодилася і 2 вересня 2015 року у нотаріуса, між ними, як вона вважала на той момент був укладений договір довічного утримання. Після укладання договору всі документи на квартиру нотаріус передав відповідачу. Вказувала, що до укладання договору і після його укладання вона деякий час проживала у відповідача, після чого він сказав їй повертатися до себе в квартиру, так як в його будинку не має місця. До цього часу вона продовжує проживати в своєї квартирі та оплачувати комунальні платежі, за свої кошти придбає ліки, наймає жінку, щоб та вбирала її квартиру. На неодноразові звернення до відповідача, щоб саме він робив це, як вони домовлялися та доглядав за нею, останній відмовився це робити і заявив, що саме він тепер власник квартири. Тільки у суді після отримання копій документів по угоді, їй стало відомо, що між нею та відповідачем був фактично укладений договір купівлі-продажу. Посилаючись на помилку в природі правочину, просила визнати цей договір купівлі-продажу недійсним з підстав, визначених у ст. 229 ЦК України. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги, дала аналогічні змісту позову пояснення. Додатково зазначала, що спочатку хотіла зробити на відповідача заповіт, але він настояв, щоб це був договір довічного утримання, разом з дружиною возив її до знайомого нотаріуса, текст договору був викладений українською мовою, якою вона не володіє, тому і не зрозуміла його зміст. Затверджує, що ні яких грошей за договором від відповідача не отримувала, напроти в нотаріальній конторі відповідач взяв у неї гроші 5000 гривень і ще 100 гривень на паливо. Відповідач обіцяв, що вона буде у нього жити, буде доглядати її та поховає. Однак, через три тижні вигнав її і вона поїхала до себе на квартиру, в якій до сьогоднішнього дня находяться її речі, меблі, за яку вона сплачує комунальні послуги. Пояснювала, що відповідач приїжджав до неї на квартиру, побив їй вікна, просив грошей і вона вимушена була викликати працівників поліції. Зазначала, що крім даної квартири іншого житла не має, розмов із відповідачем про те, що вона буде проживати у Будинку для людей похилого віку, не було. Просить суд задовольнити її позовні вимоги. Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі договору про надання юридичних послуг, підтримала позицію своєї довірительки, приєдналася до її пояснень у судовому засіданні та просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнав, пояснив, що ініціатором продажі квартири була саме [PERSON], яка запевняла його що збирає документи в Будинок для людей похилого віку, будь-яких розмов про те, що він і його родина будуть її оглядати між ними не було. Пояснював, що саме позивачка зверталася до експерта з оцінки квартири і саме за визначеною експертом оцінкою він їй сплатив гроші за квартиру, частину яких займав у свого брата [PERSON] Пояснював, що гроші передав [PERSON] напередодні 01.09.2015 року у себе дома, після чого відвіз її до додому. Після укладання договору позивачка відразу віддала йому ключі від квартири. Затверджує, що саме позивачка пропонувала поїхати до нотаріуса [PERSON] і він її підвозив разом з дружиною до даного нотаріуса. У нотаріуса договір, який був укладений українською мовою в їх присутності був прочитаний нотаріусом, як українською мовою так і російською мовою, так як [PERSON] була згодна з даним договором, поставила свою підпис. Просив в задоволенні позову відмовити. Представник відповідача [PERSON], яка діє на підставі договору про надання юридичних послуг, підтримала позицію свого довірителя, приєдналася до його пояснень у судовому засіданні та просила в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Третя особа [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнала та пояснила, що позивачка наприкінці літа сама пропонувала їм купити свою квартиру 12 за адресою 50 років Жовтня (нині Меотиди) будинок 24/26 в м. Маріуполі, так як не хотіла звертатися до сторонніх людей. Саме позивачка пропонувала їм здійснювати угоду у нотаріуса [PERSON], до якої вони всі разом з початку приїхали на консультацію, зясували які саме документи необхідні і після того, як позивачка їх зібрала, уклали договір купівлі продажу квартири. Вона цікавилася у позивачки де вона після продажу квартири буде проживати, на що остання повідомила, що у Будинку для людей похилого віку. Наполягає, що мови про те, що вони з чоловіком будуть догляди позивачку взагалі не велося. Оцінкою квартири також займалася позивачка, саме вона їздила до експерта і вони з чоловіком заплатили за квартиру суму визначену експертом. Вказувала, що гроші на квартиру вони збирали, а суми якої не вистачало, зайняли у брата чоловіка, про що дали йому розписку. Гроші позивачці вони передали у себе дома до підписання договору, який уклали на слідуючий день. В нотаріальній конторі нотаріус спочатку прочитав їм всім договір купівлі продажу на український мові, після чого перевів на російську і внаслідок згоди її чоловік і позивачка поставили свої підписи. За послуги в нотаріальній конторі її чоловік і позивачка платили пополам і нотаріус їм обом надав копії укладеного договору. Після укладання договору позивачка передала її чоловіку комплект ключей від квартири. Не заперечує той факт, що після укладання договору позивачка деякий час у них гостювала, після чого поїхала, але іноді приїжджала до них в гості. Просила в задоволенні позову відмовити. Третя особа приватний нотаріус [PERSON] суду пояснила, що посвідчувала договір купівлі продажу квартири 12 за адресою 50 років Жовтня (нині Меотиди) будинок 24/26 у м. Маріуполі, між сторонами по справі. До посвідчення договору сторони приблизно за три чотири дні приходили до неї на консультацію і знаходилися дуже довго. Вона зясовувала у [PERSON] дійсно вона бажає продати свою квартиру, розяснювала їй, що після продажу квартири покупці можуть її висилити. Вона дивилася документи, які їй надавала продавець і серед документів не хватало оцінки нерухомості і довідки про відсутність реєстрації в квартирі неповнолітніх дітей, про що вона повідомила продавця. У ході розмови вона зясовувала у [PERSON] її прізвища, імя по батькові, де вона знаходиться і навіщо прийшла до нотаріуса, таким чином пересвідчилася, що остання розуміє значення своїх дій та не має ніяких психічних вад. Також вона зясовувала була між продавцем та покупцем передача грошей, на що обидві сторони пояснили їй, що обговорюють це питання. Щодо місця проживання продавця після укладання договору купівлі продажу, остання пояснила, що домовилася з покупцем, що буде проживати в даній квартирі і вони не будуть знімати її з реєстрації, і покупці підтвердили це. Після консультації сторони записалися до неї на укладання угоди на 02.09.2015 року. 02.09.2015 року вона посвідчила договір купівлі продажу між сторонами, однак перед тим зясувала у покупця дійсно вона бажає продати свою квартиру і не має на неї впливу з боку покупця. Продавець чітко та впевнено зазначила, що бажає продати свою квартиру, так як покупці її родичі і ні якого впливу з їх боку не неї не має. Також сторони стверджували, що розрахунок за квартиру між ними відбувся. Стверджує, що наголос читала договір купівлі продажу квартири як українською мовою, так і російською, зробив усний переклад. Після укладання договору купівлі продажу вона не тільки покупцю надала договір купівлі продажу, а також продавцю завірену копію даного договору. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що знайома з позивачкою давно, як з подругою її мати. Їй відомо, що після смерті чоловіка у 2007 році [PERSON] шукала кого-небудь щоб її доглянули, так як близьких родичів не має, навіть зверталася до неї з даним питанням, але вона їй відмовила. 01.09.2015 року позивачка була у неї вдома на дні народження її чоловіка. Коли приїхала у грудні 2015 року, то повідомила, що звернулася до племінника [PERSON] і вони їздили до нотаріусу, але той обманув її, обіцяв її доглядати, проте вигнав її і забрав всі документи на квартиру. З цього часу [PERSON] проживає у неї, їй відомо, що ніяких грошей за продаж квартири вона не отримувала єдиний дохід у неї це пенсія. [PERSON] часто хворіє і обслуговується в лікарні за її місцем проживання. Свідок [PERSON] суду пояснив, що давно знайомий з [PERSON], часто буває у них вдома. Вказував, що 01 вересня 2015 року його також запросили [PERSON] на святкування дня народження [PERSON], де він бачив [PERSON], яка перебувала там з 12.00 годин дня до 18.00 години, після чого вони проводжали її до зупинки громадського транспорту. Останній час він постійно бачить [PERSON] у [PERSON], які на його запитання повідомили, що доглядають її та вона у них проживає. Свідок [PERSON] суду пояснив, що проживає з [PERSON] по сусідству майже пять років. [PERSON] проживала одна, дітей у неї не має, до неї ніхто не приходив. З кінця літа 2015 року [PERSON] в квартирі не проживає. Одного разу вже не памятає коли він побачив біля підїзду пожежну машину, дробина якої була направлена у вікно, де проживає [PERSON] На його запитання пожежники відповіли, що не можуть відкрити двері і родичі хвилюються щоб з [PERSON] нічого не трапилося. Він побачив двох людей, які представилися родичами [PERSON], але він їх не запамятав, тому на даний час не впізнає. Коли стався даний випадок, [PERSON] дійсно не було дома, вона знаходилася в санаторії. Свідок [PERSON] у судовому засіданні підтвердив факт зайняття у нього грошей на придбання квартири з боку [PERSON] в сумі 38000 гривень, про що останній надав йому розписку. Також свідок зазначав, що дані гроші [PERSON] зайняв у нього 01.09.2015 року на придбання квартири у [PERSON] Свідок [PERSON] суду пояснила, що проживає по сусідству із [PERSON]. Перший раз вона побачила [PERSON] у [PERSON] 01.09.2015 року, в той день вона дізналася, що останні купили квартиру у [PERSON], однак за яку ціну вона не знає. Пояснювала, що неодноразово приходила до [PERSON] в гості, але не бачила, щоб [PERSON] у них проживала. Свідок [PERSON] суду пояснила, що знає [PERSON] це її брат, [PERSON] її тітка. Їй відомо, що [PERSON] продала свою квартиру, а її брат [PERSON] її купив для своїх дітей. Купівля продажі квартири відбулася на початку вересня 2015 року і на придбання квартири [PERSON] збирав гроші. Після продажу квартири, [PERSON] деякий час приїжджала до [PERSON] додому та залишалася ночувати. За проханням [PERSON] вона передала комплект ключів від її квартири [PERSON], даний комплект ключів [PERSON] надала їй років пять назад за всякий випадок. Після продажу квартири [PERSON] залишилася проживати в своєї квартирі. З розмов із [PERSON] вона зрозуміла, що остання збирає документи у Будинок для людей похилого віку, однак якщо вона туди не влаштується і діти брата переїдуть в спірну квартиру, то вона забере [PERSON] до себе і буде доглядати. Заслухавши сторони та їх представників, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] за наступних підстав. Відповідно до ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства, серед іншого, є свобода договору, суть якої полягає, зокрема і в тому, що сторони є вільними у визначенні умов договору. Згідно ч.3 ст.6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Таким чином, свобода договору не має абсолютного характеру. Договір має відповідати імперативним приписам цивільного законодавства і сторони відступати від них не можуть. Судом встановлено, що ? частина квартири [ADDRESS] (нині Меотиди) в місті Маріуполі належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 21.08.1995 року державним підприємством «Житловик» м. Маріуполя за реєстраційним номером 37703 та зареєстрованого у єдиному електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно (реєстратор Міське комунальне підприємство «Маріупольське бюро технічної інвентаризації») 01.06.2010 року за реєстраційним номером 8091564 та ? частина квартини на підставі договору дарування, посвідченого 01.11.2004 року Четвертою маріупольською державною нотаріальною конторою за реєстром № 1-5221 та зареєстрованого у єдиному електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно (реєстратор Міське комунальне підприємство «Маріупольське бюро технічної інвентаризації») 01.06.2010 року за реєстраційним номером 8091564 (а.с.33-35; 37 том 1). 02 вересня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (нині Меотиди) в місті Маріуполі, який посвідчено приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1009, згідно п.1 якого [PERSON] продала, а [PERSON] придбав вищезазначену квартиру за 84000 гривень (а.с.30-31). Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, право власності на квартиру [ADDRESS] (нині Меотиди) в місті Маріуполі, зареєстровано за [PERSON], відповідачем по справі (а.с.14-16 том 1). Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України). У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Виходячи зі змісту статей 203, 655 ЦК України договір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача та стан його здоров'я; наявність у позивача іншого житла крім спірного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором купівлі-продажу покупцеві та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору купівлі-продажу. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору купівлі-продажу та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за іншими вищеперерахованими обставинами. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові № 6-93цс16 від 16 березня 2016 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Звертаючись до суду, [PERSON] свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що при вчиненні договору вона помилялася щодо його природи, прав та обов'язків сторін, що має істотне значення, оскільки вважала, що уклала договір за яким, відповідач зобовязаний доглядати її до смерті, поховає її, а після чого стане власником квартири. Продавати відповідачу житло не мала наміру, оскільки іншого місця проживання в неї не має, грошові кошти за договором купівлі-продажу не отримувала. На момент укладення правочину позивачеві [PERSON] було 84 роки, страждає рядом важких хронічних захворювань, до посвідчення угоди протягом 2015 року зверталася до лікарів за медичною допомогою, проходила стаціонарне лікування. Страждає такими хронічними захворюваннями як атеросклеротичний та постінфарктний кардіосклероз, миготлива аритмія, постійна форма. Гіпертонічна хвороба 3 ступеня ризик 4 стадія ускладнення: Н 2а. Посилання представника відповідача на ті обставини, що позивачка не надала ні яких медичних документів, які стосуються періоду укладання договору купівлі-продажу, а надала лише виписку міської лікарні № 1 Кальміуського району м. Маріуполя про період її лікування з 31.10.2016 року по 10.11.2016 року, а інша стосується періоду надання медичної допомоги у вигляді операції та після операційного лікування у період з 03.03.2017 року по 15.03.2017 року, спростовуються змістом виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 1136 2-го терапевтичного відділення (а.с.152 том 1). Так зі змісту виписки вбачається, що [PERSON] хворіє на протязі 4-5 років, відмічає зростання тиску, запаморочення, наростання слабкості лікувалася в терапевтичних відділеннях, близько 7-10 днів стан здоров'я погіршився, стала наростати слабкість, задишка. При звертанні до дільничного лікаря спрямована в терапевтичне відділення з діагнозом ішемічна хвороба серця, стенокардія ФК 2, атеросклероз, кардіосклероз, ГБ 2 ступеня, Н 2а. Згідно з випискою із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого міською лікарні № 4 імені [PERSON], [PERSON] з 03.03.2017 року по 15.03.2017 року проходила стаціонарний курс лікування у звязку із захворюванням шлунково-кишкового тракту, перенесла операцію (а.с.13). Таким чином, суд вважає, що перелічені хвороби свідчать саме про те, що [PERSON], як на момент укладання договору купівлі-продажу, так і в даний час за станом свого здоровя потребує постійного стороннього догляду, окрім спірної квартири, у неї немає іншого житла, має невелику пенсію; після укладення договору позивач продовжувала проживати у відчуженій квартирі. З урахуванням цих обставин, суд виходив з доведення того факту, що укладаючи договір, позивач мала на меті укладення договору довічного утримання, а вчинений правочин купівлі-продажу не відповідав її внутрішній волі, то має бути визнаний недійсним. Після оформлення договору купівлі продажу спірної квартири на імя відповідача і реєстрації 02.09.2015р. права власності набувача, позивач продовжує проживати в цьому помешканні, до цього часу оплачує всі комунальні послуги за вказану квартиру, що підтверджується дослідженими у ході судового розгляду оригіналами квитанцій за період з вересня 2015 року по лютий 2017 року, копії яких були долучені до матеріалів справи (а.с.27-72). Факт того, що після укладання договору купівлі-продажу позивачка залишилася проживати в спірній квартирі та в ній знаходяться її речі також підтверджується наданими фотознімками, які зроблені 09.02.2017 року (а.с.18-26), даний факт не оспорювався у судовому засіданні відповідачем [PERSON] Більш того, вже після укладання договору купівлі-продажу відповідач по справі [PERSON] на імя позивачки [PERSON] встановив прибор обліку на холодну воду, що підтверджується актом від 11 вересня 2015 року на експлуатацію вузла обліку (а.с.89 том 2). У судовому засіданні свідок [PERSON], сестра відповідача по справі, зазначала, що за проханням [PERSON] вона передала комплект ключів від її квартири [PERSON], даний комплект ключів [PERSON] надала їй років пять назад за всякий випадок. Після продажу квартири [PERSON] залишилася проживати в своєї квартирі. Дані обставини підтвердив у судовому засіданні відповідач [PERSON], при цьому пояснюючи, що саме [PERSON] після укладання договору купівлі-продажу передала йому ключі від квартири. Факт передачі ключів відповідачу після укладання договору купівлі продажу, позивачка заперечувала, напроти зазначала, що змінила замки у квартирі, що не заперечував відповідач, пояснюючи у судовому засіданні, що приходив до позивачки 28.11.2015 року, але двері йому ніхто не відкрив, ключів у нього не було і він викликав рятувальників до квартири, що підтверджується відповідями головного управління ДСНС України у Донецькій області з державний пожежно-рятувального загін (а.с.79-80 том 2). За даним фактом позивачка навіть зверталася до правоохоронних органів із заявою проникнення в її квартиру [ADDRESS] (Меотиди) в місті Маріуполі та пошкодження її майна та просила притягнути до відповідальності [PERSON], який в період часу з 28.11.2015 року по 03.12.2015 року розбив вікно за вищевказаною адресою (а.с.14-17 том 2). Крім того, відповідно до копії особового рахунку № 2412 [PERSON] з 25.11.1988 року зареєстрована за адресою бульвар Меотиди (50 років Жовтня) [ADDRESS] (а.с.12 том 2). У судовому засіданні відповідач по справі, пояснюючи факт реєстрації позивачки в спірній квартирі вже після її продажу зазначав, що вони так домовилися. При цьому, як після укладання договору купівлі-продажу так і на протязі розгляду справи із позовними заявами про усунення перешкод у користуванні його власністю до суду не звертався. Вищезазначені обставини у сукупності свідчать про те, що фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором продавцем покупцю, не відбулося. Суд вважає, що посилання представника відповідача на ті обставини, що на даний час позивачка [PERSON] проживає в сімї свідка [PERSON] та остання гарантує це проживання та утримання позивачки незалежно від результату розгляду справи, свідок [PERSON] у судовому засіданні зазначав, що [PERSON] взялася доглядати позивачку, свідчить про те, що мотивом звернення [PERSON] до суду є намір визнати недійсним договір купівлі-продажу на користь свідка [PERSON], є неспроможними оскільки дані обставини свідчать саме про те, що позивачка, як людина похилого віку, за станом здоровя потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, яку вона сподівалася отримувати від відповідача і саме на умовах довічного утримування погоджувалася на передачу нерухомого майна у власність відповідача, укладаючи спірній договір. Як впевнився суд в ході судового засідання, позивач, укладаючи оспорюваний договір купівлі-продажу, мала на меті те, що відповідач, буде довічно надавати їй матеріальну допомогу, доглядати та поховає її. У судовому засіданні [PERSON] не заперечувала вказаних у змісті позовної заяви доводів, що вона не мала наміру продавати квартиру, вважала, що відповідач, буде її доглядати та поховає її. Кажучи про намір на укладення договору довічного утримання, не навела конкретного переліку обумовлених сторонами певних умов, притаманних для цього виду договору. Втім, пояснювала це тим, що повірила відповідачу, що він буде здійснювати догляд за нею. Спочатку, як зазначала у судовому засіданні позивачка і дані обставини підтвердив свідок зі сторони відповідача [PERSON], що після продажу квартири, [PERSON] деякий час приїжджала до [PERSON] додому та залишалася ночувати. Також даний свідок зазначав, що [PERSON] від [PERSON] ніхто не виганяв та на вулиці б не залишив. Дані обставини підтвердив у судовому засіданні і сам відповідач. За змістом укладеного між сторонами договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 02.09.2015р. приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 1009, в його описової частині зазначено, що сторони продавець [PERSON] та покупець [PERSON], попередньо ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо недійсності угод, перебувають при здоровому розумі та ясній памяті, розуміють значення своїх дій та керуючи ними, розуміють значення умов правочину та його правові наслідки, діють добровільно на вигідних для них умовах, у п.17 зазначено, що продавець та покупець підтверджують, що цей договір не носить характеру мнимої, фіктивної, удаваної угоди, не здійснюється під впливом помилки, обману, тяжких обставин, а також повністю відповідає дійсним намірам та волевиявленню сторін створити відповідні правові наслідки (а.с.116-117 том 1). В ході розгляду справи судом не здобуто доказів щодо наділення позивача з укладенням оспорюваного договору іншим жилим приміщенням задля не порушення її житлових прав. Похилий вік [PERSON] сам по собі не є юридичним чинником, який надає позивачу преференцій у вирішенні спору. Проте, суд має оцінювати обставини, що мають істотне значення, в сенсі конструкції ст. 229 ЦК України, з урахуванням всіх зібраних доказів. В даному випадку судом враховані в сукупності пояснення допитаних свідків, а також обставини укладення угоди і поведінка сторін після учинення цього правочину, в тому числі відшукування позивачем відновлення своїх прав в судовому порядку після укладення договору. Тож, неправильне сприйняття природи правочину вплинуло, на волевиявлення позивачки, що має істотне значення в сенсі ст. 229 ч. 1 ЦК України, якою вмотивовано позов. Більш того, у п.18 вищезазначеного договору купівлі-продажу, зазначено, що за згодою сторін відчужувач залишається на реєстраційному обліку у відчужуваній квартирі. У судовому засіданні приватний нотаріус [PERSON] вказувала, що в її присутності сторони за договором [PERSON] і [PERSON] домовилися, що [PERSON] після укладання договору буде проживати у відчуженої квартирі та відповідач не буде знімати її з реєстраційного обліку, дані обставини підтвердили у судовому засіданні сторони, та свідок з боку відповідача [PERSON] Укладений договір порушує права [PERSON], оскільки в силу похилого віку, стану здоровя (наявністю ряду хронічних захворювань: атеросклеротичний та постінфарктний кардіосклероз, миготлива аритмія, постійна форма. Гіпертонічна хвороба 3 ступеня ризик 4 стадія ускладнення: Н 2а; перенесеною у березні 2017 року операції шлунково-кишкового тракту), що свідчіть, що остання за станом свого здоровя потребує постійного стороннього догляду - укладаючи із відповідачем договір, позивач мала на меті відчуження на користь [PERSON] квартири, яка є єдиним її житлом, в якій вона продовжує проживати досі, лише за умови довічного утримання надання стороннього догляду і матеріальної допомоги. І якби не помилка в правовій природі правочину та його правових наслідках, що знайшло своє підтвердження в суді, то спірний договір не був би укладений. Розяснення нотаріусом суті вчиненого правочину не вплинуло на доведену судовим розглядом мету позивача: отримання стороннього догляду за нею і утримання до старості взамін позбавлення права на власність. Тож доведено, що неправильне сприйняття позивачем фактичних обставин правочину вплинуло на волевиявлення її під час укладення договору купівлі-продажу замість договору довічного утримання, що вона дійсно мала на меті. Щодо посилання представника відповідача на те, що раніше позивач вже неодноразово зверталася за здійсненням нотаріальних дій, а саме у 2008 році укладала заповіт, який був 19.05.2010 року відмінений, а 19.05.2010 року був укладений договір про розірвання договору дарування від 26.05.2009 року, а тому вона розуміла зміст угоди укладеної з [PERSON] та її правові наслідки, не є спроможними та не можуть свідчити, що позивач під час укладання договору купівлі-продажу правильно сприймала фактичні обставини правочину та не могла помилятися щодо правовій природи правочину та його правових наслідків. Основним наслідком визнання недійсним правочину, вчиненого внаслідок помилки, є двостороння реституція повернення сторін до первісного стану. Додаткові майнові наслідки передбачені ч.2 ст.229 ЦК України, яка передбачає, що якщо особа помилялася внаслідок власної недбалості (неналежно перевірила властивості речі, довірилася думці третьої особи тощо), то в разі визнання правочину недійсним вона має відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. У випадку, якщо помилці сприяла винна (необережна) поведінка іншої сторони правочину, обовязок відшкодувати збитки покладається на цю сторону. Якщо на помилку вплинули дії третіх осіб, збитки сторін відшкодуванню не підлягають. Відповідно до п.3 договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 02.09.2015р. приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 1009, зазначено, що квартира [ADDRESS] (Меотиди) в місті Маріуполі продана за 84000 гривень, що є предметом домовленості її ціни за даним договором та підтвердженою сторонами, які продавець одержав повністю від покупця до підписання цього договору, про що свідчить його підпис. підпис під цим договором підтверджує відсутність з боку продавця будь яких претензій фінансового характеру до покупця. зазначену в п.3 цього договору ціну продажу продавець, вважає вигідною для себе, її розмір не пов'язаний зі збігом якихось важких для нього обставин і повністю його задовольняє (а.с.116 том 1). У ході судового засідання позивач затверджувала, що ні яких грошей за свою квартиру у відповідача [PERSON] не отримувала, оцінку своєї квартири у оцінщика не робила. З даного приводу відповідач пояснював, що на придбання квартири гроші збирав, після оцінки квартири, яка була зроблена оцінщиком за вимогою самої позивачки та оцінена у 84000 гривень, він гроші в сумі 38000 гривень зайняв під розписку у свого брата [PERSON], що не заперечував у судовому засіданні і сам свідок. При цьому даний свідок зазначав, що гроші [PERSON] зайняв у нього 01.09.2015 року. Під час розгляду справи з боку відповідача [PERSON] суду була надана розписка, відповідно до якої саме 01.09.2015 року він разом зі своєю дружиною зайняв у [PERSON] гроші в сумі 38000 гривень на один рік на придбання квартири (а.с.75 том 2). Відповідно до наданого суду звіту про результати незалежної оцінки нерухомого майна, саме 01.09.2015 року оцінщиком [PERSON] була проведена оцінка однокімнатної квартири 12 за адресою місто Маріуполь, бульвар 50 років Жовтня (Меотиди) будинок 24/26. Як зазначено у висновках оцінщика вартість нерухомого майна була проведена по наявним документам та складає 84000 гривень, огляд квартири не проводився, оцінка зроблена за зверненням власника квартири [PERSON] для її продажу (а.с.124-136 том 1). У судовому засіданні відповідач [PERSON] вказував, що гроші в сумі 84000 гривень передав [PERSON] напередодні 01.09.2015 року у себе дома, після чого відвіз її до додому. Що підтвердила у судовому засіданні дружина [PERSON], третя особа по справі, та свідок [PERSON] Також [PERSON], третя особа по справі, затверджувала у судовому засіданні, що [PERSON] писала їм розписку, про отримання грошей в сумі 84000 гривень, але вони дану розписку не знайшли. Приватний нотаріус [PERSON] у судовому засіданні зазначала, що пропонувала сторонам провести розрахунок за договором у її присутності в нотаріальній конторі, однак сторони пояснили, що подумають. 02.09.2015 року у ході укладання договору, сторони зазначали, що розрахунок за квартиру між ними відбувся. Між тим, позивач та свідки [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні наполягали, що 01.09.2015 року позивач находилася вдома у свідка [PERSON] на дні народженні її чоловіка та перебувала там з 12.00 годин дня до 18.00 години, після чого вони проводжали її до зупинки громадського транспорту. Також свідок [PERSON] у судовому засіданні наполягала, що позивач казала їй, що ні яких грошей від відповідача не отримувала, її єдиний дохід це пенсія. При таких обставинах, суд враховуючі стан здоровя позивача у тому числі захворювання ніг (пересувається виключно за допомогою сторонньої людини) робить висновок, що остання не мала змоги в один день надати документи оцінщику для оцінки її квартири, отримати цю оцінку та повідомити про це відповідача, останній в свою чергу отримати гроші у свого брата свідка по справі [PERSON], написати йому розписку та передати гроші позивачці та відвезти її додому, а остання в цей же проміжок часу знаходитися на дні народження у свідка [PERSON] Крім того, позивач звертаючись до суду із первісним позовом просила визнати недійсним договір дарування на підставі ч. 3 ст. 203 і ст. 229 ЦК України, і тільки після отримання судом інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, уточнила свої позовні вимоги та на цих же підставах просила визнати недійсним укладений між нею та відповідачем 02.09.2015 року договір купівлі-продажу нерухомого майна (а.с.1-3; 14-16; 76-79 том 1), що свідчить про відсутність передачі грошей відповідачем позивачці в рахунок розрахунку за договором купівлі-продажу. За встановлених обставин, суд прийшов до переконливого висновку, що у судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт передачі грошей з боку [PERSON], відповідача по справі, позивачу [PERSON] 01.09.201015 року за договором купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (вулиця Меотиди) в місті Маріуполі, оскільки вважає, що не може бути доказом передачі грошей позивачці в рахунок розрахунку за договором купівлі-продажу розписка [PERSON] про зайняття грошей в сумі 38 000 гривень у [PERSON] на придбання квартири, так як дана розписка не узгоджується з змістом договору в якому вказано, що вартість квартири складає 84 000 гривень а не 38 000 гривень, та суду не надано було доказів про наявність у відповідача решти грошей в сумі 46 000 гривень та про джерело утворення цих грошей. Суд також вважає, що відсутність розписки [PERSON] про отримання нею грошей в рахунок продажу квартири, про яку пояснював відповідач, та яку останній не надав суду оскільки не зміг найти цю розписку, при збережені розписки про борг, свідчить про відсутність факту передачі грошей з боку [PERSON], відповідача по справі, позивачу [PERSON] 01.09.201015 року за договором купівлі-продажу квартири, що є також підставою робити суду висновок про відсутність домовленості між сторонами про передачу грошей при укладанні договору, та укладаючи із відповідачем договір, позивачка мала на меті відчуження на користь [PERSON] квартири, яка є єдиним її житлом, в якій вона продовжує проживати досі, лише за умови довічного утримання надання стороннього догляду і матеріальної допомоги внаслідок чого суд задовольняє її позовні вимоги та визнає недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (вулиця Меотиди) місті Маріуполі, укладений 02 серпня 2015 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Маріупольської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрований в реєстрі № 1009, та відповідно визнає за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] (вулиця Меотиди) в місті Маріуполі.

Outcome: approved