Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-03 00:00:00

В жовтні 2018р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 22-24 т.1) до відповідача КП з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ», в якому просив суд: - визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення № 446-к від 06 вересня 2018р., виданий відповідачем (далі по тексту - вимога № 1); - поновити позивача на посаді радника з питань комплектації будівництва відповідача та стягнути за час вимушеного прогулу суму у розмірі 43092,0 грн. (далі по тексту - вимога № 2); - стягнути з відповідача на свою користь у відшкодування моральної шкоди 10000,0 грн. (далі по тексту - вимога № 3); - відшкодувати судові витрати, які складаються з судового збору та витрат на професійну правничу допомогу. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він працював у відповідача з часу його створення, останню посаду, яку обіймав позивач - радника директора з питань комплектації будівництва. Наказом відповідача за № 446- к від 06 вересня 2018р. позивача було звільнено з роботи з 06 вересня 2018р. за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. На думку сторони позивача його звільнення відбулося з порушенням трудового законодавства, оскільки у період часу з 03 по 05 вересня 2018р. він був на роботі і належним чином виконував свої трудові обов`язки, а складені відповідачем акти про його відсутність на роботі є сфальсифікованими. Крім того, в порушення положень ч. 3 ст. 40 КЗпП України, звільнення відбулося під час тимчасової непрацездатності позивача, який мав листок непрацездатності. Так, незаконне звільнення позивача з роботи, спричинило йому додатково моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, внаслідок втрати єдиного джерела доходів, змін у його житті, враховуючи те, що на його утриманні перебувають малолітні діти та непрацездатна дружина, яка на час звільнення позивача з роботи перебувала у відпустці по догляду за дитиною. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом для захисту своїх порушених прав. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 10 грудня 2018р. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 07 березня 2019р. на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 41-46 т.1), в якому відповідач проти позову заперечив, зазначивши, що звільнення позивача з роботи відбулося з дотриманням трудового законодавства. Так, з 01 лютого 2012р. позивач обіймав посаду радника директора з питань комплектації будівництва і був належним чином ознайомлений зі своєю посадовою інструкцією. Підставою для звільнення позивача з роботи з 06 вересня 2018р. було відсутність позивача на роботі 03 вересня 2018р. та 05 вересня 2018р. з 14:00 до 18:00 год. Позивачу було запропоновано надати письмові пояснення з зазначенням причин відсутності на роботі у зазначений час, проте позивач відмовився. Після отримання відповідачем згоди Первинної профспілкової організації відповідача на звільнення позивача, відповідачем було видано оспорюваний наказ, який позивач відмовився отримати, як і розрахунковий лист та оригінал трудової книжки. В подальшому, лише 04 жовтня 2018р. позивач з`явився на підприємство і отримав наказ про звільнення. Таким чином на думку сторони відповідача звільнення позивача з роботи відбулося з дотриманням положень чинного трудового законодавства. 01 квітня 2019р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив (а.с. 133-139 т. 1), в якій позивач заперечував щодо доводів сторони відповідача наведені у відзиві на позов, зазначивши, що підпис позивача на посадовій інструкції «радника директора з питань комплектації будівництва» є підробленим, при звільненні відповідачем не дотриманні положення ст. ст. 147, 149 КЗпП України, засідання профспілкової організації відбулося у відсутність позивача. Також стороною відповідача не було спростовані доводи сторони позивача, що звільнення відбулося під час тимчасової непрацездатності позивача. Заперечення на відповідь на відзив стороною відповідача не подавалось, однак було подано лист Управління виконавчої дирекції Фонду у м. Києві Фонду соціального страхування України, згідно якого листок непрацездатності на ім`я позивача № 232425 визнано необґрунтованим. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02 лютого 2021р. провадження по справі було зупинено на підставі п. 6) ч. 1 ст. 251 ЦПК України до набрання законної сили рішення по справі № 640/15272/20 за позовом [PERSON] до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві, Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України про визнання дій протиправними; визнання протиправним і скасування індивідуального акту. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2021р. провадження по справі було поновлено на підставі ст. 254 ЦПК України. В судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, зазначених у позові, відповіді на відзив, просили суд позов задовольнити. Представники відповідача проти позову заперечили, з підстав зазначених у відзиві на позов, зазначивши, що звільнення позивача відбулося з дотриманням законодавства. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, згідно наказу відповідача за № 08 від 23 січня 2012р. позивач був зарахований на посаду радника директора з питань комплектації будівництва з 23 січня 2012р. (а.с. 51 т.1). Після прийняття позивача на роботу, він був ознайомлений з посадовою інструкцією «радник директора з питань комплектації будівництва» (а.с 52-54 т. 1). Доводи сторони позивача, що підпис про ознайомлення з положеннями зазначеної посадової інструкції не належить позивачу не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та не підтверджені належними і допустимими доказами. Згідно з п. 3.2. Колективного договору між власником і трудовим колективом відповідача (а.с. 64-68 т. 1), початок робочого дня у відповідача розпочинається о 09:00 год. і закінчується об 18:00 год. Наказом відповідача від 06 вересня 2018р. за № 446-к, позивача було звільнено з роботи з посади радника директора з питань комплектації будівництва з 06 вересня 2018р. на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 55 т.1), підставами для видачі відповідачем зазначеного наказу були акти про відсутність особи на роботі від 03-05 вересня 2018р. Так, згідно з актом про відсутність особи на роботі від 03 вересня 2018р. позивач був відсутній на роботі 03 вересня 2018р. з 14:00 по 18:00 год. без поважних причин (а.с. 58 т. 1). Згідно з актом про відсутність особи на роботі від 04 вересня 2018р. позивач був відсутній на роботі 04 вересня 2018р. з 15:45 по 18:00 год. без поважних причин (а.с. 57 т.1). Відповідно до акту про відсутність особи на роботі від 05 вересня 2018р., позивач був відсутній на роботі з 14:00 по 18:00 год. без поважних причин (а.с. 56 т. 1). Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 22, 24 Постанови №9 від 06 листопада 1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначається, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Згідно зі ст. 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. За змістом ч. 1 ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення догана; звільнення. Дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку (ст. 148 КЗпП України). Частинами 1, 2 ст. 149 КЗпП України передбачено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. Згідно з актом від 06 вересня 2018р. (а.с. 59 т.1) позивач після ознайомленнями з актами про відсутність особи на роботі від 03-05 вересня 2018р. відмовився від надання пояснень поважності причин відсутності на роботі у визначений в цих актах період часу. Відповідно до витягу з протоколу засідання Первинної профспілкової організації відповідача від 06 вересня 2018р. (а.с. 62 т. 1), профкомом було надано згоду на звільнення позивача з роботи з підстав, визначених п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Згідно з актом від 06 вересня 2018р. (а.с. 60 т.1), 06 вересня 2018р. об 10:35 год. позивач ознайомившись з наказом відповідача за № 446-к від 06 вересня 2018р. відмовився від підпису про ознайомлення з цим наказом. Положеннями ч. 3 ст. 40 КЗпП України передбачено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач наголошував, що відповідачем, як роботодавцем при видачі оспорюваного наказу № 446-к від 06 вересня 2018р. не були враховані положення ч. 3 ст. 40 КЗпП України, і видачі йому первинного листка непрацездатності № 232425 від 06 вересня 2018р. Як встановлено судом (а.с. 21, 22 т.1), 06 вересня 2018р. позивач самостійно без направлення від сімейного лікаря та без касового чеку оплати консультації лікаря звернувся на прийом до лікаря - уролога філії № 1 Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Оболонського району м. Києва Зінченко А.В. за адресою: м. Київ, вул. Йорданська, 26, прийом лікаря в цей день здійснювався з 16:00 до 20:00 год. Зазначеним лікарем було відкрито листок непрацездатності № 232425 на ім`я позивача з 06 вересня 2018р. За наслідками звернення відповідача (лист від 29 листопада 2019р. №114/6001) до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві щодо проведення перевірки обґрунтованості видачі листка непрацездатності № 232425 від 06 вересня 2018р. виданого позивачу, Управлінням було складено довідку про результати перевірки обґрунтованості видачі листка непрацездатності на ім`я позивача, згідно висновків якої на підставі аналізу наявної первинної медичної документації в філії № 1 Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Оболонського району м. Києва на ім`я позивача встановлено, що листок непрацездатності з 06 вересня 2018р. по 12 вересня 2018р. (7 днів) виданий необґрунтовано на весь період та за минулий час, тобто 07 вересня 2018р., з порушенням пунктів 1.3, 5.1.4, 5.1.5 Положення про експертизу тимчасової непрацездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09 квітня 2008р., пунктів 1.7, 1.9 Інструкції № 455, наказу Міністерства охорони здоров`я України від 14 лютого 2012р. № 110 «Про затвердження форм первинної облікової документації та Інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров`я незалежно від форми власності та підпорядкування». Також, Виконавча дирекція Фонду соціального страхування України листом від 9 червня 2020р. доручила Управлінню виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві розглянути питання по проведенню повторної перевірки обґрунтованості видачі листка непрацездатності № 232425 на підставі звернення позивача від 09 червня 2020р. 24 червня 2020р. Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві видано наказ №146-од про проведення перевірки обґрунтованості видачі листка непрацездатності № 232425 про що повідомлено директора Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Оболонського району м. Києва Яремчука М.А. (лист від 24 червня 2020р.) та позивача (лист від 30 червня 2020р.). За результатами проведення повторної перевірки, Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві складено довідку про результати перевірки обґрунтованості видачі та правильності оформлення листка непрацездатності № 232425 на ім`я позивача, яка містить наступний висновок: «На підставі аналізу наявної первинної медичної документації в філії № 1 КНП КДЦ на ім`я [PERSON] встановлено, що л/н № [NUMBER] з 06 вересня 2018 року по 12 вересня 2018 року (7 днів) виданий необґрунтовано на весь період та за минулий час (тобто 07 вересня 2018 року) з порушенням пунктів 1.3, 5.1.4, 5.1.5 Положення № 189, пунктів 1.7, 1.9 Інструкції № 455 та Наказу № 110». Зазначені обставини, були встановлені рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 березня 2021р. по справі № 640/15272/20, яке набрало законної сили, і яким відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві, Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України про визнання дій протиправними; визнання протиправним і скасування індивідуального акту. Таким чином, суд не може погодитись з доводами сторони позивача, що при видачі оспорюваного наказу № 446-к від 06 вересня 2018р. відповідачем не було дотримано положення ч. 3 ст. 40 КЗпП України, при цьому судом враховано, що за медичною допомогою позивач звернувся вже після того, як відповідачем було видано оспорюваний наказ. Крім того, в судовому засіданні позивач не міг пояснити суду, чому він був відсутній на роботі у зазначених в актах період часу з 03 по 05 вересня 2018р. Твердження позивача, що він в цей період часу відвідував особисто будівельні майданчики, на яких відповідач виступає підрядником за відповідними договорами не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та суперечать посадовим обов`язкам позивача, як радника директора з питань комплектації будівництва. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи правові позиції Верховного Суду висловлені в постановах по справі № 761/15415/19 від 29 липня 2020р., по справі № 754/13617/16-ц від 19 грудня 2019р. суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення вимоги № 1. Як і не вбачає суд правових підстав для задоволення вимоги № 2, враховуючи висновки суду щодо вимоги № 1 та положення ст. 235 КЗпП. Щодо вимоги № 3 в частині відшкодування позивачу моральної шкоди, яка також не підлягає задоволенню, суд виходить з положень ст. 23 ЦК України, ст. 237-1 КЗпП України, та відсутністю в діях відповідача порушення законних (трудових) прав позивача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягає стягненню на користь позивача понесені останнім судові витрати.

Outcome: dismissed