Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-21 00:00:00

В жовтні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з відповідним позовом до відповідача ПАТ КБ «Приват Банк» в обґрунтування якого зазначив, що 05.04.2007 року при оформленні зарплатної картки у відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк» йому було також запропоновано працівниками вказаної банківської установи відкрити кредитну лінію з лімітом в розмірі 1480 грн. Для цього йому були надані для ознайомлення Умови та Правила користування банківськими послугами та Правила користування платіжною карткою. Наголосив, що жодні з перелічених документів, ні будь-який інший кредитний договір у формах встановлених ст.ст. 208, 828 ЦК України він не підписував, а тому укладений між ним та відповідачем правочин про надання кредитних коштів за приписами ст. 215 ЦК України, є нікчемним. Посилаючись на те, що за вказаним нікчемним кредитним договором з нього, на підставі судового наказу виданого Новобузьким районним судом 25.04.2008 року, було стягнуто 4225,52 грн. і до цього часу банком продовжується відрахування з його заробітної плати відсотків та штрафних санкцій, які за його підрахунками склали 16641,60 грн., останній просив стягнути з відповідача безпідставно набуті ним кошти у сумі 16641,60 грн. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити у повному обсязі. Додатково пояснив, що позивач [PERSON] насправді підписував лише заяву на отримання зарплатної картки у відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк». Не заперечував, що він дійсно отримав на банківську картку від відповідача 1480 грн., які він зняв та використав на власні потреби, однак йому не було розяснено, що він повинен бути за користування вказаним коштами сплачувати якісь відсотки. Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» у судове засідання не зявився, направив на адресу суду письмові заперечення проти позву, в обґрунтування яких вказав, що положення ч.ч. 1, 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч.ч. 1,2 ст. 205, ч. 1 ст.207, ч. 1 ст. 1212 ЦК України, вказують на чинність оскаржуваного позивачем правочину, а відтак достатньою та належною правовою підставою для набуття відповідачем майна позивача (грошових коштів). Вказав, що дійсність спірного договору, підтверджується також судовим наказом, виданим Новобузьким районним судом 25.04.2008 року про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором. Крім цього наголосив, що позивачем неодноразово підтверджено укладення між ним та банком спірного договору, а також отримання кредитних коштів, що видно з виписки про рух коштів за рахунком. При цьому від дати укладення договору до дати подачі вказаного позову минуло майже 8 років, що вказує на пропуск ним строків позовної давності встановлених ст. 257 ЦК України, у звязку з чим просив суд застосувати наслідки пропуску такого строку. Таким чином, за вказаних обставин, представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог позивача відмовити повністю. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази у справі, приходе наступного висновку. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. \~Згідно із частинами першою, другою\~статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Судом установлено, що 05 квітня 2007 року [PERSON] була подана до відділення закритого акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», правонаступником якого є відповідач, підписана ним заява про відкриття рахунку та надання певних банківських послуг. Факт підписання вказаної заяви позичальником його представником при розгляді справи не заперечувався, проте вважав, що під наданням банківських послуг він розумів саме видачу йому зарплатної картки. При цьому жодних кредитних договорів, Правил банку він не підписував. Як вбачається зі змісту вказаної заяви, позивач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. У заяві також визначені відомості про суму кредитного ліміту - у розмірі 5000 грн., базову відсоткову ставку 22,8% річних, розмір комісії за кредитне обслуговування 1% від суми заборгованості, а також про установлений порядок погашення заборгованості - шляхом внесення щомісячних платежів у розмірі 7 % від суми заборгованості. У заяві також містяться дані про те, що [PERSON] був ознайомлений та згодний з Умовами та Правилами надання банківських послуг (надалі Правила), Тарифами банку. Тобто за змістом вказаної заяви чітко зрозуміло, що клієнту банку видається банківська карта, на рахунку якої містяться саме кредитні кошти, які клієнт, за бажанням, може використовувати шляхом зняття відповідних коштів, або ж залишити відповідні кошти на рахунку. Однак, у разі використання клієнтом таких коштів банку, він повинен дотримуватися відповідних Правил банку щодо їх безумовного повернення. Таким чином, суд приходе до переконання, що форма договору про надання банківських послуг (надання кредитних коштів) від 05.04.2007 року відповідає вимогам\~ст. 207 ЦК України.\~\~\~\~ Доводи представника щодо не розуміння позивачем насправді дійсного предмету укладеного з банком договору спростовується самим же позивачем. Так, як вбачається зі змісту позовної заяви, [PERSON], чітко зазначає, що йому «було запропоновано з боку ПАТ КБ «ПриватБанк» відкрити кредитну лінію з лімітом у розмірі 1480 грн. та надані умови та правила користування банківськими послугами та правила користування платіжною карткою». При цьому, суд знаходить безпідставними доводи представника позивача про необхідність визнання нікчемним кредитного договору через відсутність підпису позичальника на Умовах та Правилах надання банківських послуг, оскільки законодавством не передбачено підписання такого локального нормативно-правового акту позичальником. Про існування між сторонами саме кредитних правовідносин свідчать також самі дії позивача, які виражалися ним у внесенні коштів на відповідну карту з метою погашення кредиту, що як вбачається з виписки його особового рахунку, мало місце 03.07.2012 року, 17.09.2012 року, 25.10.2012 року та 07.02.2013 року. А також, звернення позивача 11.06.2012 року до ПАТ КБ «ПриватБанк» з вимогою про розірвання вказаного кредитного договору, який він визнавав укладеним. Окрім цього, при дослідженні в судовому засіданні оригіналу заяви про відкриття рахунку та надання певних банківських послуг, судом встановлено, що у ній також містяться дані про те, що [PERSON] погоджувався з тим, що вказана заява з Правилами та Тарифами банку, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. 25.04.2008 року Новобузьким районним судом Миколаївської області був виданий судовий наказ № 2-н-108, за яким з [PERSON] стягнуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 3823,20 грн. заборгованості за вказаним кредитним договором. [PERSON] було відомо про вказане судове рішення, і про його подальше примусове виконання, за яким з його заробітку стягувалися кошти в рахунок погашення відповідного боргу, однак заяви про його скасування останній до суду так і не подав, що також свідчить про усвідомлення ним укладення саме кредитного договору і виникнення труднощів у його поверненні. В силу ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Втім, позивач не навів належних доводів, які свідчать про невідповідність спірного кредитного договору від 20.11.2007 року умовам положень ст.ст. 208, 828 ЦК України, а тому у задоволені позову [PERSON] про стягнення безпідставно набутих коштів з підстав нікчемності правочину належить відмовити. Доводи представника відповідача щодо спливу строків позовної давності встановлених ст. 257 ЦК України при подачі вказаного позову позивачем і необхідності застосування наслідків такого пропуску не заслуговують судом на увагу з огляду на таке. Позивач, в силу вимог ч. 4 ст. 258 ЦК України, фактично звертався до суду з вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину для яких встановлена спеціальна позовна давність, тривалістю 10 років, термін якої ще не сплив. При цьому, суд відмовляє у задоволені позову [PERSON] по суті заявлених ним вимог, а тому залишення позову у такому разі без задоволення ще й з підстав спливу строків позовної давності, навіть якщо б такі підстави і мали місце, є беззмістовним. В силу вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України судові витрати, від оплати яких позивача звільнено, компенсуються за рахунок держави.

Outcome: dismissed