Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-22 00:00:00

ВИМОГИ ПОЗИВАЧА [PERSON] просить суд стягнути з [PERSON] грошову компенсацію в сумі 63 750 грн за 1/4 частину будинку [ADDRESS] , який є об`єктом спільного майна подружжя та покласти на відповідача судові витрати. ПОЗИЦІЯ ПОЗИВАЧА З 11.03.1987 року сторони перебували у шлюбі, який рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 30.11.2015 року розірвано. На ім`я відповідача зареєстрований на праві власності будинок в [ADDRESS] . 1 / 2 частина вказаного будинку була подарована відповідачу її матір`ю [PERSON] . Іншу 1/2 частину спірного будинку сторони купили перебуваючи у шлюбі в 1988 році та всі документи оформили на ім`я відповідача. Таким чином він має право на 1 / 4 частину спільного майна. Згідно довідки про визначення ринкової вартості житлового будинку, його вартість становить 255 600 грн 00 коп. Таким чином, його частка у спільному майні становить 63 750 грн 00 коп. У судове засідання позивача та його представник не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. ЗАПЕРЕЧЕННЯ ВІДПОВІДАЧА 05.02.2019 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просить відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі, свої вимоги обґрунтовує тим, що вона з позивачем перебували у шлюбі, який рішенням суду від 11.03.2015 року був розірваний. Будинок, в якому вона проживає, належить їй на підставі договору дарування та договору купівлі-продажу, які були укладені під час перебування сторонами у шлюбі. В той же час вона не згодна з оцінкою вартості будинку. Також зазначає, що вони мають спільних дітей, яких позивач не вказав у позові. Крім цього, звертає увагу суду на те, що позивач має заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 37 875 грн 75 коп. Посилаючись на ст. 360 ЦК України, зазначає, що позивач не надав жодного доказу, який би підтверджував його право на спірний будинок. Відповідач та її представник у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причина неявки суду не відома. Згідно ч. 4 ст. 223 та ч. 1 ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23 жовтня 2018 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 05 лютого 2019 року задоволено клопотання позивача та витребувано з КП «ОМБТІ» архівної довідки на будинок [ADDRESS] . 21 лютого 2019 року Олекандрійським міськрайонним судом Кіровоградської області постановлено ухвалу про закриття підготовчого засідання та справу призначено до розгляду. Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 09 вересня 2019 року задоволено клопотання представника позивача та витребувано у відповідача договір дарування та договір купівлі-продажу будинку [ADDRESS] . 23 листопада 2020 року Олександрійский міськрайонним судом Кіровоградської області постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ Сторони перебували у шлюбі з 11.03.1987 року по 11.12.2015 року, що підтверджується копією рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області про розірвання шлюбу від 30.11.2015 року у справі №398/2613/15-ц. З копії договору дарування від 06.04.1992 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Олександрійської державної нотаріальної контори Дрюченко Л.Г., зареєстрованого в реєстрі за №2-622, [PERSON] подарувала [PERSON] 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] . 19.04.1992 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу 1 / 2 частини житлового будинку з належною часткою надвірних будівель, що знаходиться в [ADDRESS] становить 255 600 (двісті п`ятдесят п`ять тисяч шістсот) грн. (довідка, видана ТОВ «Ален» за №3 від 27.04.2017 року). ОЦІНКА СУДУ Сторони під час перебування у шлюбі придбали 1/2 частину спірного будинку, оскільки ні договором купівлі-продажу, ні будь-яким іншим договором не передбачено виключне право відповідача на спірний будинок, за нормами Сімейного кодексу України він належить подружжю на праві спільної власності. Частка позивача в праві спільної власності на будинок становить 1 /4. Відповідач не надала доказів придбання частини будинку за кошти, що належали їй особисто. Разом з тим, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] щодо стягнення на його користь 63 750 грн 00 коп. грошової компенсації за 1 / 4 частину будинку [ADDRESS] , оскільки вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача грошової компенсації за частку, що належить позивачу суд звертає уваги на те, що такі вимоги можуть бути вирішені на підставі статті 365 ЦК України та лише за умови попереднього внесення відповідачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Проте відповідач такі кошти не вніс, доказів того, що спірний будинок є неподільної річчю позивачем також не надано. Позивачем заявлено позовні вимоги з посиланням на ст. 358 ЦК України проте доказів неможливості надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, останнім не надано. Окрім того, вимог щодо визнання будинку [ADDRESS] спільною власністю, його поділ між подружжям та припинення права власності позивача на 1 / 4 частину спірного будинку стягнувши грошову компенсацію вартості зазначеної частки останнім також не ставилось, а суд позбавлений можливості виходу за межі поставлених позовних вимог. З урахуванням вищевикладеного, вимоги про стягнення грошової компенсації не можна визнати законним та обґрунтованим, а тому вони не підлягають задоволенню. НОРМИ ПРАВА Згідно ст. 22 Кодекс про шлюб та сім`ю України 1969 року (редакція яка діяла на момент укладення договору купівлі-продажу спірного будинку) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя. Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17. Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Згідно з пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. У пункті 25 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Щодо застосування вказаної норми при поділі майна подружжя Верховним Судом України викладена правова позиція у справі № 6-37цс13 від 23 вересня 2015 року, відповідно до якої при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п`ята статті 71 СК України). За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Частиною першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній власності, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Відповідно ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи, що позивачем не надано доказів наявності підстав для задоволення позовних вимог - у задоволенні позову необхідно відмовити. Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог позивача, відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України, судові витрати необхідно залишити по фактично понесеним.

Outcome: dismissed