Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-12 00:00:00

В жовтні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], в якому просить визнати недійсним внаслідок фіктивності договір дарування будинковолодіння [ADDRESS], укладений в м. Києві 09 жовтня 2013 року [PERSON] та [PERSON] В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що [PERSON] та [PERSON] є рідними сестрою та братом, він- [PERSON] не є стороною договору, однак, оскільки оспорюваний договір зачіпає його- позивача права та інтереси, тому він і звертається до суду за їх захистом. Як вказує позивач, з 07 листопада 1974 року він перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Шлюб було розірвано за ініціативою [PERSON] рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 29 січня 2013 року. Зі слів позивача, сторони проживали разом в належній їм трикімнатній квартирі, а в подальшому після продажу квартири- в будинковолодінні матері [PERSON] (з 04 жовтня 2004 року - в будинковолодінні [PERSON]) [ADDRESS]. В зазначеному будинковолодінні проживають і на даний час. На думку позивача, укладення 09 жовтня 2013 року договору дарування його колишньою дружиною- [PERSON] на користь її брата було здійснено для забезпечення правової можливості виселення позивача з її будинковолодіння, оскільки в силу ч. 4 ст. 156 ЖК України як колишній член сім'ї власника будинку позивач зберігав право на користування ним після припинення сімейних стосунків з [PERSON] [PERSON] вказує, що рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 24 вересня 2013 року у справі № 671/1893/13-ц було відмовлено в задоволенні позову [PERSON] про виселення [PERSON], після чого вона замовила оцінку будинковолодіння, яка 07 жовтня 2013 року була виконана оцінювачем. Відповідно після укладення оспорюваного договору дарування [PERSON], з його слів, вже не є колишнім членом сім'ї нового власника будинковолодіння і може бути виселений за його бажанням. Як вказує позивач, про таке бажання [PERSON] заявив через тиждень після дарування будинковолодіння, подавши 17 жовтня 2013 року позов до суду про виселення [PERSON] Позивач вважає, що зацікавленість [PERSON] укладенням договору відчуження позбавити [PERSON] статусу колишнього члена сім'ї власника житла доводиться й тим, що договір дарування був укладений за місцезнаходженням (місцем реєстрації) [PERSON], який проживає в м. Києві. В позовній заяві зазначено, що після укладення договору в будинковолодінні, і взагалі у м. Волочиську, [PERSON] не з'являвся, реально будинковолодіння від дарувальника не приймав та ним не користується. Будинковолодінням користується [PERSON], а [PERSON] постійно проживає та працює в м. Києві та не має зацікавленості у виконанні обов'язків власника будинковолодіння. [PERSON] іншого житла не має, укладення договору дарування використовується для позбавлення позивача права користування будинковолодінням, договір не породив правових наслідків, щодо яких укладався. Таким чином, на думку позивача, оспорюваний договір дарування є фіктивним, оскільки умисел сторін правочину не був спрямований на створення правових наслідків, які обумовлювались цим правочином. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] підтримали заявлені вимоги з викладених у позові підстав. Представник відповідача [PERSON]- [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив, вважає його безпідставним та необґрунтованим. Послався на те, що намір сторін був спрямований на настання правових наслідків, передбачених договором дарування, про що йому відомо зі слів [PERSON] Щодо фактичної передачі предмету договору дарування пояснив, що така передача відбулась, що підтверджується змістом самого договору дарування та актом приймання-передачі. Щодо користування будинковолодінням пояснив, що це право власника, який розпоряджається ним на власний розсуд. Зважаючи на наведене, вважає доводи позову необґрунтованими. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, подавши суду заяву, в якій просила справу слухати у її відсутності, проти позову заперечила. У своїй заяві вказала, що укладений договір дарування не є фіктивним, право власності на ім'я нового власника- [PERSON] після укладення договору було зареєстроване та майно йому передане, тому, на думку [PERSON], позов є безпідставним та задоволенню не підлягає. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд знаходить позов таким, що задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачені способи захисту цивільних прав та інтересів: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, частиною п'ятою вказаної статті передбачено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють його лише для вигляду, без наміру його виконання. Для визнання судом правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути з обох сторін правочину. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 07 листопада 1974 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 29 січня 2013 року. Рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 24 вересня 2013 року, яке набрало законної сили 05 листопада 2013 року, відмовлено [PERSON] в задоволенні її позову до [PERSON], третя особа- [PERSON], про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням та виселення з будинку [ADDRESS]. 09 жовтня 2013 року [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з другої сторони уклали договір дарування будинковолодіння [ADDRESS], за яким [PERSON] передала, а [PERSON] прийняв в дар вказане нерухоме майно. Договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 1951. На підставі вказаного договору дарування за [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок [ADDRESS], що підтверджується даними витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 10559466 від 09 жовтня 2013 року (а.с. 84). Відповідно до ч. 1 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. В силу ч.ч. 1, 4 ст. 722 ЦК України, право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка. В пункті 8 оспорюваного договору дарування зазначено, що в присутності нотаріуса дарувальник ([PERSON]) передав обдаровуваному ([PERSON]) ключі та всі належні документи на вказане нерухоме майно. Отже, виходячи з наведених обставин та аналізу вказаних правових норм, державна реєстрація права власності на нерухоме майно за [PERSON] здійснена та дарунок за оспорюваним договором дарування ним прийнято, що випливає зі змісту ст. 722 ЦК України та п. 8 договору дарування. Ці обставини спростовують посилання позивача та його представника на те, що фактичного прийняття дарунка з боку [PERSON] не було. Крім цього, факт прийняття дарунка [PERSON] не спростовується посиланням позивача та його представника на те, що останній не проживає у [ADDRESS] та не користується ним, оскільки згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Встановлено, що в житловому будинку [ADDRESS] фактично проживають: [PERSON], [PERSON], їх син- [PERSON], невістка- [PERSON] та онук- [PERSON], що підтверджується актом обстеження фактичного проживання (а.с. 67) та не заперечується сторонами та їх представниками у справі. Відповідач [PERSON] в подарованому йому будинку не проживає, що не заперечили в судовому засіданні сторони. Однак, сам по собі факт не проживання [PERSON] в подарованому житловому будинку не свідчить про відсутність у нього наміру створення правових наслідків, які обумовлювались оспорюваним договором дарування. Також, на думку суду, факт проживання відповідача [PERSON] у житловому будинку за спірною адресою після переходу права власності до відповідача [PERSON] та відсутність у неї іншого нерухомого майна не є підтвердженням того, що між нею та [PERSON] укладено фіктивний правочин та не свідчить про відсутність у неї наміру, спрямованого на настання правових наслідків договору. Показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] суд до уваги не бере, оскільки вказаним свідкам не відомо про спрямування умислу сторін оспорюваного договору дарування, як не відомо і про будь-які обставини укладення цього договору, зазначені свідки лише підтвердили в судовому засіданні наявність конфліктів та неприязних відносин між [PERSON] та [PERSON], що не є прямим доказом спрямованості умислу сторони договору при його укладенні. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем та його представником не надано та судом не здобуто доказів на підтвердження умислу відповідачів на укладення договору дарування без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлювались. При цьому наявність конфліктних ситуацій між [PERSON] та [PERSON], а також наявність інших судових спорів між позивачем та відповідачами саме по собі не впливає на визначення фіктивності договору дарування та не може бути перешкодою для реалізації власником- [PERSON] правомочностей щодо своєї власності. Враховуючи викладене, в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору дарування будинковолодіння [ADDRESS], укладеного 09 жовтня 2013 року між [PERSON] та [PERSON], слід відмовити.

Outcome: dismissed