Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-28 00:00:00

В заяві до суду ПАТ «Дельта Банк» вказав, що 10.10.2007 року було укладеного кредитний договір №002-01076-101007 з [PERSON] Позивачем було відкрито картковий рахунок №26259901321703 з кредитною лінією на 30000 гривень з встановленням ліміту на день укладення договору в сумі 2800 гривень. Договором передбачено зміну розміру ліміту самостійно позивачем та щомісячне погашення заборгованості відповідачем. Станом на 31.07.2015 року за відповідачем утворився борг в сумі 7000,70 грн. по тілу кредиту, який позивач просить стягнути з відповідача. З 03.03.2015 року у ПАТ «Дельта Банк» запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення повноважень тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк». В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю та наполягав на їх задоволенні. Суду пояснив, що розмір непогашеного відповідачем тіла кредиту з суми 4310,10 грн. змінився на 7000,70 грн. у період з грудня 2012 року на січень 2013 року тому, що п.3.4 Договору передбачено таке право позивача. Чи поновлялась відповідачу кредитна картка, строк дії якої закінчився 10.10.2008 року, чи продовжувався строк її дії або видавалась інша представнику не відомо і зясовувати це питання, на думку представника, немає потреби. Про наявність боргу та необхідність його погасити відповідача повідомляли, але підтвердження таких повідомлень немає. Відповідач у справі [PERSON] проти задоволення позову заперечила. Суду пояснила, що добросовісно сплачувала кошти по погашенню кредиту, безпосередньо звязувалась в телефонному режимі з позивачем і їй повідомили, що по загальні базі богр за нею не рахується, а тому вона припинила сплату коштів у 2012 році. Представник відповідача [PERSON] просила суд в задоволенні позову відмовити з підстав застосування позовної давності. В обґрунтування заяви пояснила, що згідно відомостей розрахунку позивача останній платіж був здійснений відповідачем в березні 2012 року, а остання сплата по погашенню тіла кредиту - в листопаді 2010 року. Тобто, оскільки в грудні 2010 року відповідач не здійснила внесення коштів на погашення тіла кредиту то в січні 2011 року позивач уже знав про порушення свого права в цій частині. Отже, строк позовної давності для звернення позивача до суду з відповідною вимогою, у відповідності до вимог ст.257, ст.261 ЦК України, скінчився в січні 2014 року, адже залишення без розгляду позову позивача з аналогічною вимогою у 2013 році, перебігу позовної давності не зупинило. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з підстав застосування позовної давності. До такого висновку суд дійшов з наступного. З 03.03.2015 року у ПАТ «Дельта Банк» запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення повноважень тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк». Дане підтверджується рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №51 від 02.03.2015 року, рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №51 від 08.04.2015 року, постановою Правління НБУ 3150 від 02.03.2015 року, наказом тимчасової адміністрації ПАТ «Дельта Банк» 31 від 03.03.2015 року, випискою з ЄДР юридичних осіб та ФАП по ПАТ «Дельта Банк». 10.10.2007 року ПАТ «Дельта Банк» з відповідачем у справі уклав кредитний договір №002-01076-101007. Позивачем було відкрито картковий рахунок №26259901321703 з кредитною лінією на 30000 гривень з встановленням ліміту на день укладення договору в сумі 2800 гривень. Договором передбачено зміну розміру ліміту самостійно позивачем та щомісячне погашення заборгованості відповідачем. Позивач зазначає, що станом на 31.07.2015 року за відповідачем утворився борг в сумі 7000,70 грн. по тілу кредиту. Розмір непогашеного відповідачем тіла кредиту в сумі 4310,10 грн. збільшився до 7000,70 грн. у період з грудня 2012 року на січень 2013 року, оскільки до тіла кредиту було зараховано відсотки, комісії та інші нарахування. Право збільшувати кредит банком самостійно передбачено п.3.4 Договору. Однак, позиція позивача не знаходить свого підтвердження, оскільки у п.3.4 Договору зазначено, що Держатель доручає Банку здійснювати договірне списання грошових коштів на рахунку в рахунок погашення сум заборгованості, яка виникає за Договором та/або Кредитними договорами, укладеними сторонами. Тобто, даний пункт передбачає списання грошових коштів на договірних засадах із Держателем. Договір містить умову про право банку змінювати розмір Кредитного ліміту (п.1.3), однак не містить умови про право банку самостійно збільшувати тіло кредиту. Суду не було надано доказу в підтвердження того, яким чином відбулося збільшення тіла кредиту, суми якого цільового призначення увійшли до його складу, який був порядок їх зарахувань. Тому збільшення суми заборгованості відповідача по тілу кредиту з 4310,10 грн. до 7000,70 грн. є необґрунтованим. Укладеним кредитним договором та Тарифами на обслуговування платіжної картки передбачено зобовязання відповідача щомісячно погашати частину заборгованості у вигляді ОМП, яке складається з частки обовязкового погашення тіла кредиту - 7% від суми використаних коштів станом на день розрахунку, нарахованих процентів за кредит, плати за обслуговування, овердрафту, процентів за овердрафт, плати за прострочення заборгованості та суми заборгованостей минулих періодів. Із доданого позивачем до позовної заяви розрахунку заборгованості вбачається, що із внесених відповідачем коштів на погашення кредиту, починаючи з грудня 2010 року і по березень 2012 року включно їх зарахування здійснювалось з порушенням умов договору в частині погашення ОМП, а саме не здійснювалось включення коштів на погашення обовязкової частки тіла кредиту - % від суми використаних коштів станом на день розрахунку. За цих обставин борг відповідача в цій частині залишився непогашений. Відповідно до ст.526, 527, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк, відповідно до умов договору та вимог закону. Однак, стороною відповідача було заявлено вимогу про застосування до вимог позивача позовної давності. Згідно ст.257 ЦК України Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до вимог ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч.3, ч.4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення і є підставою для відмови у позові. Згідно відомостей розрахунку позивача останній платіж був здійснений відповідачем в березні 2012 року, а остання сплата по погашенню тіла кредиту - в листопаді 2010 року. Отже, в січні 2011 року позивач уже знав про порушення свого права. Враховуючи те, що позивач уже звертався до суду з аналогічною вимогою і ухвалою Барського районного суду від 01.10.2013 року у справі №125/856/13-ц позов було залишено без розгляду, строк позовної давності для звернення до суду з відповідною вимогою скінчився в січні 2014 року. Позивач просив стягнути понесенні судові витрати. Враховуючи те, що суд вирішив відмовити у задоволенні позову, судові витрати понесені позивачем у відповідності до ст.88 ЦПК України відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed