Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-18 00:00:00

Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнала, щодо їх задоволення не заперечувала, просила розглянути справу в попередньому судовому засіданні у її відсутності. Позивач на задоволенні позову наполягав, просив розглянути справу без його участі. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання. Відповідно до ч.4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія технічного паспорту на квартиру [ADDRESS]; копія договору купівлі-продажу від 05.01.2000 р.; копія договору купівлі-продажу від 20.12.2006 р.; витяг з домової книги. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач [PERSON] звернувся до суду із вищевказаними вимогами, зазначивши, що відповідачці у справі [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 05.01.2000 р., реєстр № 13 належить квартира [ADDRESS] (Соборна) у м. Рені Одеської області. У 2006р. відповідачка у справі, як власник, продала (передала) позивачу [PERSON] та [PERSON] вищевказану квартиру, передавши у володіння та користування належну їй на праві власності нерухомість. Тоді ж позивач та [PERSON] заселилася на житлоплощу вищевказаної квартири, з того часу мешкають в ній, вважаючи себе фактичними власниками нерухомого майна. Отже, з 2006р. по теперішній час позивач фактично, відкрито та безперервно володіє квартирою № 58 в будинку № 99 по вул. Соборна у м. Рені Одеської області, стежить за її технічним станом, сплачує за утримання комунальні послуги, проводив поточний, капітальний ремонти та ін. З 2006 р. відповідачка, як зареєстрований власник вищевказаної квартири, жодного разу не витребувала у позивача майно, вимог щодо повернення квартири не висувала, на квартиру не претендує та не заперечує, щоб позивач оформив на себе право власності на квартиру. Позивач стверджує, що неодноразово звертався до відповідачки із проханням переоформити на нього квартиру належним чином, але кожен раз відповідачка запевняла його, що документи виготовлюються, однак по теперішній час ніяких правовстановлюючих документів на квартиру позивач не отримав. Оскільки позивач робив поточні та капітальні ремонти в квартирі, йому необхідно було укласти відповідні господарські договори, у тому числі по комунальним послугам, але це не вдавалось можливим зробити, оскільки позивач не є зареєстрованим власником квартири. У звязку із вищевикладеними обставинами [PERSON] вважає, що він правомірно, добросовісно, відкрито та безперервно володіє чужим нерухомим майном більше десяти років, а тому набув право власності на квартиру [ADDRESS], оскільки з 2006р. володіє та безперервно користується нею, слідкує за її технічним станом, несе витрати у звязку із її утриманням, як власник нерухомості, отже з підстав ст. 344 ЦК України набув право власності на вищевказану квартиру. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки його доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Згідно із ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. За ч. 1, 3 ст. 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. В силу ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відповідно до вимог п. 1 та 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. Правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом (тобто з 01 січня 2001 року). Як було встановлено судом, у 2006р. між позивачем та відповідачкою була досягнута домовленість про передачу у володіння та користування квартири [ADDRESS]. За весь час володіння позивачем будинком, відповідачка як власник вказаної квартири, не предявляла до позивача жодних вимог про витребування нерухомості, не брала участі у її утриманні та не несла витрат по сплаті належних платежів. На момент розгляду справи в суді відповідачка [PERSON], не заперечувала щодо фактів, вказаних у позові, визнала позовні вимоги в повному обсязі. Таким чином, суд встановив, що володіння позивачем квартирою є добросовісним (тобто позивач вважає, що він володіє нерухомістю з законних підстав, оскільки була досягнута домовленість про її передачу у володіння та користування), правомірним, відкритим (позивач, вважаючи себе власником, сплачує комунальні платежі за утримання квартири, розпоряджається житлом та ін.) та безперервним. Таким чином, суд вважає, що квартиру [ADDRESS] цілком з законних підстав було передано у володіння та користування [PERSON], внаслідок чого останній набув право власності на неї за набувальною давністю. З урахуванням викладених позивачем та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити вимоги позивача щодо визнання за ним права власності на вищевказану квартиру.

Outcome: approved