Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-01 00:00:00

В грудні 2012 року позивачка звернулася до суду із вказаним позовом до відповідача і зазначала, що на підставі рішення Київського районного суду м. Донецька від 22 травня 2012 року за нею та відповідачем визнано право власності по ? частки квартири [ADDRESS]. На теперішній час з відповідачем - колишнім чоловіком [PERSON] та батьком [PERSON], стосунки зіпсувалися і вона з синоми не має можливості користуватися квартирою, бо відповідач чинить їй перешкоди, не дає техніку БТІ доступу до квартири для реєстрації речових прав на нерухоме майно, проживає в спірній квартирі з новою сім'єю та не надає їй ключі від квартири. Просила суд зобов'язати відповідача не чинити перешкод у користуванні квартирою шляхом надання доступу до квартири техніку КП БТІ для реєстрації речових прав, вселити її та її неповнолітнього сина в квартиру і визначити порядок користування спірною квартирою, виділивши їй у користування ізольовані кімнати площею 11,8 кв.м та 11,2 кв.м, а в користування відповідача виділити ізольовану кімнату площею 17,7 кв.м.; кухню, ванну кімнату, вбиральню, коридор, балкон, передпокій залишити у їх спільному користуванні. В січні 2013 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про припинення права власності на частку в спільному майні, і посилався на те, що [PERSON] забезпечена іншим житлом, а він іншого житла не має та мешкає у спірній квартирі з новою сім'єю та малолітньої дитиною і у зв'язку із неприязними відносинами, які склалися між ним та позивачкою, сумісне володіння та користування сумісним майном є неможливим. Просив припинити право власності [PERSON] на ? частку спірної квартири, визнати право власності на цю частку за ним, а після набрання рішенням законної сили виплатити [PERSON] з депозитного рахунку територіального управління Державної судової адміністрації у Донецькій області грошові кошти, внесені ним у якості компенсації. Рішенням Київського районного суду м. Донецька від 04 лютого 2014 року позовні вимоги [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах [PERSON], до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власністю, вселення та встановлення порядку користування квартирою задоволені. Зобов'язано [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод у здійсненні її права власності на ? частину квартири [ADDRESS] шляхом вселення [PERSON] та її неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], до квартири [ADDRESS]. Визначений порядок користування квартирою [ADDRESS] шляхом виділення [PERSON] та її неповнолітньому сину [PERSON] у користування ізольованих кімнат площею 11,8 кв.м та 11,2 кв.м, а в користування [PERSON] виділити ізольовану кімнату площею 17,7 кв.м.; кухню, ванну кімнату, вбиральню, коридор, балкон, передпокій залишити у їх спільному користуванні. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про припинення права власності на частку в спільному майні - відмовлено. В апеляційній скарзі відповідач за основним позовом [PERSON], посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову [PERSON] та про задоволення його зустрічних вимог. Апелянт зазначає, що він не чинив перешкод позивачці у користуванні квартирою і доказів про це вона суду не надала. Оскільки він не має іншого житла, на відміну від позивачки, а сумісне мешкання сторін неможливе через неприязні стосунки, вважає рішення суду про відмову у припиненні права власності [PERSON] на спірну квартиру таким, що суперечить вимогам закону та встановленим у справі обставинам. В судовому засіданні апеляційної інстанції відповідач [PERSON] підтримав доводи апеляційної скарги і просив її задовольнити. Представник позивача [PERSON] заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила залишити рішення суду без змін. Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Судом першої інстанції встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що відповідно до рішення Київського районного суду Донецька від 22 травня 2012 року за [PERSON], [PERSON] визнано право власності по ? частку квартири [ADDRESS] за кожним і квартира залишена у їх спільній частковій власності (а.с. 5-11). Неповнолітня дитина сторін [PERSON], [INFO], мешкає з матір'ю. Суд встановив, що відповідач в добровільному порядку вселення [PERSON] та [PERSON] не бажає, посилаючись на те, що він мешкає з новою сім'єю, члени якої у цій квартирі не зареєстровані. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON], суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідно до ст. 319, 321 ЦК України [PERSON] має право користуватись без перешкод своєю власністю, а неповнолітня дитина в обов'язковому порядку підлягає вселенню з матір'ю до спірної квартири. Доводи відповідача про те, що позивачка не довела, що він чинить їй перешкоди в користуванні квартирою є безпідставними, оскільки в судовому засіданні встановлено та не оспорюється сторонами, що їм спірна квартира належить на праві спільної часткової власності і між ними існує конфлікт, в квартирі мешкає відповідач зі своєю новою сім'єю, а позивачка не має доступу до квартири. За таких обставин суд обґрунтовано ухвалив рішення, що зобов'язує відповідача не чинити перешкод позивачу у здійсненні її права власності на ? частку квартири [ADDRESS] в Київському районі м. Донецку. В той же час, ухвалюючи рішення по вищезазначеним вимогам, суд першої інстанції зазначив, про зобов'язання відповідача не чинити перешкод позивачу у здійсненні її права власності на ? частку квартири шляхом вселення [PERSON], та її неповнолітнього сина - [PERSON] до спірної квартири, хоча позовні вимоги [PERSON] викладені інакше і вона просила зобов'язати відповідача не чинити їй перешкод позивачу у здійсненні її права власності на ? частку квартири шляхом надання доступу до квартири техніку КП БТІ для реєстрації речових прав, проте визнати такий спосіб захисту права власності таким, що відповідає вимогам закону не можна. За таких обставин апеляційний суд вважає, що рішення суду підлягає зміні і правильно в цій частині резолютивну частину рішення суду викласти в наступній редакції: «Зобов'язати [PERSON] не чинити [PERSON] перешкоди у здійсненні її права власності на ? частину квартири [ADDRESS]. Вселити [PERSON] та її неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], до квартири [ADDRESS]». Визначаючи порядок користування квартирою, суд першої інстанції правильно виходив з того, що положеннями ст. 358 ч. 3 ЦК України передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Як роз'ясняв Пленум Верховного Суду України в постанові № 7 від 4 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на будинок», якщо виділ частки в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами). У цьому разі окремі підсобні приміщення можуть бути залишені в загальному користування учасників спільної часткової власності. Суд першої інстанції визначив порядок користування квартирою, виділивши [PERSON] та її неповнолітньому сину [PERSON] у користування ізольовані кімнати площею 11,8 кв.м та 11,2 кв.м, хоча [PERSON] не є співвласником квартири і про виділення йому в користування кімнати позов [PERSON] не заявлявся. В користування [PERSON] суд виділив ізольовану кімнату площею 17,7 кв.м., а кухню, ванну кімнату, вбиральню, коридор, передпокій, балкон залишив у спільному користуванні сторін, але не врахував, що вхід на балкон повинен здійснюватися через кімнату, яка виділена в користування [PERSON], що буде порушувати її відособленість. За таких обставин апеляційний суд вважає, що рішення в цій частині підлягає зміні і необхідно визначити порядок користування квартирою [ADDRESS], виділившия в користування її співвласникам [PERSON] ізольованої кімнати площею 11,8 кв.м та ізольованої кімнати площею 11,2 кв.м; в користування [PERSON] ізольованої кімнати площею 17,7 кв.м та балкон площею 1,0 кв.м., а в спільному користуванні [PERSON] та [PERSON] залишити кухню, ванну кімнату, вбиральню, коридор, передпокій. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову [PERSON] про припинення права власності на частку в спільному майні, суд першої інстанції обгрунтовано виходив з положень ст. 365 ЦК України, відповідно до яких право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбачених п.1-3 ч.1 ст. 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї, а також попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Відповідно до положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Доводи апелянта про те, що позивачка має інше житло, а тому припинення права на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди її інтересам, є необґрунтованими, оскільки в судовому засіданні встановлено, що іншого житла позивачка не має, а тимчасове мешкання в квартирі батьків викликане необхідністю у зв'язку з ситуацією, яка склалася у стосунках з відповідачем, який вселив до спірної квартири свою нову родину. Крім того, частку позивачки у спільному майні, що складає ?, не можна вважати незначною, і вона дорівнює частки відповідача в цьому майні. Посилання апелянта на неможливість спільного володіння та користування майном, є безпідставними та нічим не підтвердженими. З урахуванням викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду в частині відмови в задоволенні зустрічного позову [PERSON] відповідає встановленим у справі обставинам та вимогам матеріального і процесуального закону, а наведені в апеляційній скарзі доводи в цій частині є необґрунтованими і не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного рішення в частині відмови в задоволенні зустрічного позову.

Outcome: partial