Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-24 00:00:00

В жовтні 2016 р. позивач звернулася в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] та просила визнати господарську будівлю на участку Горби в с.Микуличин Яремчанської міської ради об`єктом самочинного будівництва, усунути перешкоди позивачу - власнику будинку [ADDRESS] в користуванні будинком та подвір`ям шляхом знесення [PERSON] та [PERSON] самочинного будівництва - господарської будівлі (сараю) по [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що є власником будинковолодіння [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,14 га, на якій розташований житловий будинок, збудований в 1996 році з господарськими будівлями. По межі з позивачем знаходиться земельна ділянка сестри позивача - відповідача [PERSON] . Відповідачі в 2014 р. розпочали самочинне будівництво житлового будинку на сусідній земельній ділянці, що була розділена між сторонами огорожею, яку позивач збудувала в 1991р. Вказала, що відповідачі самочинно захопили дорогу до будинку позивача, загородивши проїзд, коли розпочали незаконне будівництво, а пізніше - знесли огорожу, на місці якої в квітні 2016 р. розпочали будівництво сараю без жодної технічної документації на будівництво, без дотримання будь-яких будівельних норм на межі з подвір`ям позивача. Позивач неодноразово зверталася до органів місцевого самоврядування та Управління державної архітектурно-будівельної інспекції в Івано-Франківській області, служби санепідемстанції відносно самочинного будівництва відповідачів, які двічі були притягнені до адміністративної відповідальності та не виконують приписи інспекції ДБК. Тому на підставі ст.376, 391 ЦК України та ст.103, 152 ЗК України просить позов задовольнити. 05.06.2018 р. представник третьої особи надав суду письмові пояснення. Зазначив, що в ході позапланової перевірки, проведеної на підставі звернення [PERSON] від 13.10.2015р., було встановлено факт недодержання забудовником (без зазначення прізвища такого) державних стандартів, норм і правил під час здійснення будівництва дерев`яної господарської будівлі на стрічковому бетонному фундаменті на участку Горби в с.Микуличин, Яремчанської міської ради, а саме без повідомлення про початок виконання будівельних робіт. Ухвалою суду від 27.06.2018 року замінено первісного відповідача [PERSON] на належних відповідачів - [PERSON] та [PERSON] , залучено до справи орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Яремчанської міської ради в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, для захисту інтересів неповнолітньої дитини [PERSON] , оскільки рішення у даній справі може вплинути на права дитини. Шляхом проведення автоматизованого розподілу судової справи, визначено 03.04.2019 р. головуючого суддю - Польську М.В. 05.08.2019 року відповідач [PERSON] надала суду відзив на позовну заяву. Вона вважає, що відсутній реальний шкідливий вплив самочинно збудованої господарської споруди відповідачів на житловий будинок та незареєстровану земельну ділянку позивача [PERSON] . Неприязні стосунки між сестрами не можуть бути підставою для позову. Позивач не довела реальної небезпеки порушення її права власності чи законного володіння будинком та земельною ділянкою. Земельна ділянка позивача не визначена на місцевості, межі не встановлені та не внесена інформація про цю ділянку до ДЗК України. Самочинна споруда використовується відповідачами як дровітня для зберігання дров на зиму. Крім того, позивач сама захопила частину земельної ділянки відповідачів в безпосередній близькості до їх господарської споруди. Жодного разу в господарській споруді відповідача не було свійських тварин, вона використовується як дровітня, для зберігання дров на зиму. 16.03.2020 р. позивач подала суду заяву, в якій просила виправити описку в позові щодо наявності в неї будинку [ADDRESS] , а не №109. В судовому засіданні позивач та її представник вимоги позовної заяви підтримали та просили їх задовольнити. В подальшому (під час введення карантину) від них надійшла заява про розгляд справи у відсутності сторони позивача, всі надані ними копії відповідають оригіналам. Відповідачі 1, 2 [PERSON] , [PERSON] (який є батьком та законним представником відповідача 3) позовні вимоги не визнали. 25.03.2020 року (під час введення карантину) від представника відповідача 2 - адвоката Лейбюка В.П. надійшла заява про розгляд справи у їх відсутності. Третя особа - Управління державної архітектурно-будівельної інспекції в Івано-Франківській області в судові засідання не з`явилася, скориставшись правом подачі письмових пояснень по суті спору. Третя особа - орган опіки та піклування просила розгляд справи завершити без їх участі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії IV-ІФ №028744 від 23.03.1998 року (а.с.6), Микуличинською сільською радою передано позивачу [PERSON] у власність земельну ділянку площею 0,14 га в с.Микуличин (без зазначення адреси земельної ділянки) для обслуговування житлового будинку, межі земельних ділянок в натуру (на місцевості) не винесено, що і підтверджено Актом обстеження земельної ділянки на участку Горби в с.Микуличин від 01.06.2016 року (а.с.12). Відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.7,8), позивач є власником житлового будинку загальною площею 164,4 м2, розташованого в [ADDRESS] . Суміжним землекористувачем вказаної земельної ділянки до серпня 2017 р. був [PERSON] , у власності якого перебувала земельна ділянка площею 0.4530 га, згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку від 15.09.2006 р. Як вбачається з Плану встановлення меж 2005 року, від точок межі А-Б, знаходяться землі [PERSON] (позивача), яка погодила межу [PERSON] (а.с.105). Як слідує з матеріалів справи, в квітні 2016 році чоловік позивача - [PERSON] звертався до Яремчанської міської ради, УДАБІ в Івано-Франківській області, Яремчанського ВП ГУНП відносно заборони відповідачам в користуванні під`їзною дорогою до господарства заявника, незаконного будівництва та можливої приватизації земельної ділянки відповідачами і встановлення факту пошкодження власності позивача, а саме огорожі (а.с.13-17). На дані звернення подавалися відповіді, зокрема щодо початку проведення будівництва дерев`яної господарської споруди на стрічковому бетонному фундаменті, про що подано припис [PERSON] , та підтверджено факт наявності конфліктних відносин між рідними сестрами, в т.ч. і стосовно меж суміжних земельних ділянок. Відповідно до Договору дарування земельної ділянки від 28.08.2017 р., [PERSON] подарував у спільну часткову власність [PERSON] (1/3 частину) та [PERSON] (2/3 частини) земельної ділянки площею 0.4530 га в с.Микуличин уч.Горби, що надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с.52-54). У жовтні 2014 р. Філяк почав будівництво господарської споруди, що підтверджується довідкою (а.с.101). На підставі звернення позивача до органів управління ДАБІ в області, 05.04.2016р. був складений протокол на [PERSON] про допущені порушення, зокрема проведення будівництва дерев`яної господарської будівлі без зареєстрованого повідомлення про початок будівельних робіт, на підставі невиконаного припису від 28.10.2015р., дію якого просив продовжити забудовник (а.с.124-125,138). При цьому, згідно Технічного паспорту на житловий будинок (інвентаризації майна) на червень 2017р., господарська будівля - дровітня площею 47 м 2, рік будівництва 1989, на бетоні, дерев`яна, є наявною (а.с.139-141). Як пояснила в судових засіданнях відповідач 1, тато подарував їй ділянку ще у 2006 році. Господарська будівля (стайня) була давно збудована, а вони з чоловіком її перебудували, змістивши дійсно на 1,5-2 м. Штраф оплатили, оскільки зробили таку перебудову без дозволу. У жовтні 2015 р., як вбачається із Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 19.07.2019р., була виготовлена Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), належної відповідачам, також на земельній ділянці площею 0.4503 га встановлений земельний сервітут площею 0.0272га, згідно договору від 10.06.2016р. (а.с.102-105). Незважаючи на це, спір щодо межі все одно є наявний, а тому [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, шляхом відновлення твердої межі в натурі (наявна на розгляді в Яремчанському міському суді справа №354/904/19.) При цьому, кадастровий план земельної ділянки, виготовлений ФОП [PERSON] у 2015р. на ім`я [PERSON] , погодження меж суміжного землекористувача [PERSON] - не містить (а.с.123). Згідно висновку експерта №42/з будівельно-технічної експертизи від 05.07.2019 року, виданого по заяві [PERSON] (а.с.111-116) встановлено, що при проведенні будівництва дерев`яної господарської будівлі на стрічковому бетонному фундаменті розміром 4,8*4,2 м на участку Горби в с.Микуличин, [PERSON] (первісним відповідачем) порушено вимоги ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» п.3.24* в частині дотримання відстаней до межі суміжної земельної ділянки (існуючої огорожі) [PERSON] на участку Горби в с.Микуличин, яка становить 45-50 см. від найбільш виступної конструкції стіни спорудженої будівлі. При цьому, питань щодо того, де межа двох суміжних земельних ділянок відповідно до правовстановлюючих документів сторін спору, позивач експерту не ставила. Висновок експерта сторона відповідача 1 вважала недостовірним (посилання на ДБН 360-92, за наявності ДБН Б.2.2-12:2019 та не врахування на її думку захоплення стороною, що звернулась до експерта, суміжної земельної ділянки). Оскільки предметом спору між сторонами ще до звернення в судовому порядку, була межа між ділянками, що свідчить також і звернення відповідача [PERSON] та попереднього відповідача [PERSON] у 2016р.-2018р. до відповідних органів (а.с.134-137), і кожна сторона справи доводить, що така межа порушена саме протилежною стороною, для правильного вирішення спору і встановлення порушення прав саме позивача на земельну ділянку, до межі якої без дотримання відстані знаходиться спірна господарська будівля, першочергово суду необхідно було встановити підтвердження встановленої межі земельної ділянки позивача чи відповідача, і як наслідок можливого недотримання відстані користувачем господарської будівлі до земельної ділянки позивача. Водночас, позивач не ставила перед судом клопотань про судову експертизу для встановлення таких обставин спору. Аналізуючи наявну в матеріалах цивільної справи Ситуаційну схему земельної ділянки, виготовленої ФОП [PERSON] у 2019р. на замовлення [PERSON] та [PERSON] (а.с.133), вбачається, що металева огорожа (зображена синім кольором) встановлена позивачем, щодо якої як зазначено вище різними службами перевірявся наявний між родичами спір, знаходиться на земельній ділянці відповідачів, а дерев`яна господарська споруда під літерою «Н» не знаходиться на межі земельної ділянки [PERSON] чи біля такої межі, як доводила перед судом сторона позивача. Як зазначено в п.5 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» відповідно до вимог статті 376 ЦК право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК). Статтею 375 ЦК України передбачено, що власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Відповідно до ч.1, 2, 7 ст.376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Правову позицію щодо застосування положень статті 376 Цивільного кодексу України та 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» під час вирішення справ про знесення самочинно збудованої будівлі виклав Верховний Суд України в особі цивільної та адміністративної палат у постанові, прийнятій 17 грудня 2014 року в цивільній справі № 6-137цс14. Усуваючи розбіжності у застосуванні судами цих законодавчих положень, Верховний Суд України зазначив таке. У положеннях спеціальної матеріально-правової норми, що міститься в частині першій статті 376 Цивільного кодексу України, поняття самочинного будівництва визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості може бути визначений самочинним, а саме якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Згідно з частиною другою статті 376 Цивільного кодексу України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. За змістом частин четвертої та сьомої статті 376 Цивільного кодексу України залежно від ознак самочинного будівництва, зазначені в цих пунктах особи (особи, чиї права порушені самочинним будівництвом, орган державної влади або орган місцевого самоврядування) можуть вимагати від особи, яка здійснила самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об`єкта або проведення його перебудови власними силами або за її рахунок, приведення земельної ділянки у попередній стан або відшкодування витрат. З урахуванням змісту вищевказаної правової норми в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 Цивільного кодексу України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України та статті 3 Цивільного процесуального кодексу України. Так, відповідно до частини першої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 Цивільного процесуального кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих правових норм, правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Тому суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від встановленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Аналогічно зазначено в п.5, 13, 15 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» відповідно до вимог статті 376 ЦК України, право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК). При цьому, як зазначає практика касаційних інстанцій, знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Проте, перед судом по-перше, не було доведено те, що права позивача на користування її земельною ділянкою порушено господарською будівлею, що знаходиться на суміжній земельній ділянці, по-друге, що знесення об`єкта нерухомості є необхідним без вимоги про переобладнання такої споруди, у разі підтвердження порушення прав позивача. Зважаючи на власні доводи позивача, та те, що вона не довела суду належними та допустимими доказами про наявність порушених її прав, а тому такий позов є не доведеним суду та передчасним без першочергового вирішення спору щодо межі (межових знаків). Що стосується вимоги до відповідача 1, яка як дружина [PERSON] надавала згоду на укладення договору дарування (п.14 договору), та з серпня 2017р. співвласником земельної ділянки вже не є, тому такі вимоги до неї є безпідставними. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК). За вимогами ст.12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. На підставі вищевказаного,

Outcome: dismissed