Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-03 00:00:00

В жовтні 2018 року позивач звернулася до суду з даною позовною заявою, в якій просила стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання його малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO], в розмірі 1/2 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 100% відсотків мінімального прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня пред'явлення позову до суду і до досягнення дітьми повноліття. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі. В шлюбі у них народилися двоє дітей: [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO]. На теперішній час сімейні відносини між ними припинені, а шлюб розірваний рішенням суду. Після припинення між ними сімейних відносин діти проживають разом з позивачем і знаходяться на її утриманні та вихованні. Відповідач добровільно матеріальну допомогу на утримання дітей не надає. При цьому, відповідач являється фізично здоровою людиною, аліменти нікому іншому не платить і на його утриманні ніхто не знаходиться. В судовому засіданні позивач підтримала свої позовні вимоги і просила задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилалася на обставини, які викладені в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні частково визнав позовні вимоги позивача і просив врахувати, що він допомагає позивачу коштами, шляхом їх пересилання на її картку в банку, при цьому, він винаймає квартиру, а інших доходів, окрім своєї заробітної плати, про розмір якої надав відповідну довідку, він не має. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні було встановлено, що відповідач доводиться батьком малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO], які проживають з матір'ю, позивачем у даній справі, і знаходяться на її утриманні. Добровільно допомогу на утримання своїх малолітніх дітей відповідач надає, але не регулярно і у не належному обсязі, а доказів зворотного суду не надано. Щодо надання відповідачем матеріальної допомоги, то це підтверджується наданими суду копіями квитанції і платіжних доручень про перерахування відповідачем коштів на рахунок позивача. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Тобто, утримання відповідачем своїх дітей є не його правом, а його обов'язком, у зв'язку з чим з нього слід стягнути аліменти в судовому порядку. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 року, дата набуття чинності для України 27.09.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а також на положення ч. 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Так, статтею 23 Конвенції про права дитини (20 листопада 1989 року), ратифікованою Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 року, встановлено, що дитина має вести повноцінне і достойне життя в умовах, які забезпечують її гідність, сприяють почуттю впевненості в собі і полегшують її активну участь у житті суспільства. Згідно з ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Позивач просила суд визначити аліменти на малолітніх дітей в частині від заробітку відповідача в розмірі 1/2 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 100% відсотків мінімального прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку. Дійсно, положеннями ч. 2 ст. 182 СК України встановлено, що мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно же з ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Позивачем не надано і не зазначено належних допустимих доказів того, що відповідач має фінансову можливість сплачувати аліменти на утримання дітей в розмірі 1/2 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 100% відсотків мінімального прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку. В свою чергу, положеннями ч. 1 ст. 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Зокрема відповідачем було надано суду довідку про доходи від 30.11.2018 року, згідно якої він працює економістом із збуту в Товаристві з обмеженою відповідальність «Виробничо-комерційне підприємство «Базис» і отримує таку заробітну плату: за жовтень 2018 року - 4518,18 грн., а за листопад 2018 року - 9940,00 грн. В той же час, він вказав, що в їхній з позивачем квартирі залишилися проживати остання з дітьми, проти чого (обставин зазначених відповідачем) позивач не заперечувала, а він винаймає житло на підставі договору оренди житлового приміщення від 05.07.2017 року, копія якого надана суду. Згідно цього договору, за зняту квартиру відповідач сплачує кошти у розмірі 3800 грн. на місяць + комунальні послуги (електроенергія, водопостачання, газопостачання і інтернет). З урахуванням вищевказаного, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача не можуть бути задоволені в позовному обсязі. Але під час розгляду даної справи судом не було встановлено умов, за яких відповідач не може надавати матеріальну допомогу (сплачувати аліменти) своїм дітям в розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, який (розмір) буде достатнім для забезпечення гармонійного розвитку малолітніх дітей і сприятиме їхній нормальній життєдіяльності, та гарантуватиме їм належний рівень життя, що повністю узгоджується з положеннями статті 23 Конвенції про права дитини (20 листопада 1989 року), ратифікованою Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 року. При цьому, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» внесено зміни до законодавчих актів України, зокрема у статті 182 СК України частину другу викладено в такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку». Таким чином, частиною 2 статті 182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Тому, суд прийшов до висновку, що розмір аліментів на утримання дітей слід встановити з урахуванням того, що він (розмір) не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку. А також, згідно з ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Позивач звернулася до суду 22 жовтня 2018 року. За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, з урахуванням положень ст. 182 СК України, суд вважає можливим встановити розмір аліментів на малолітніх дітей в частині від заробітку відповідача і стягнути з [PERSON] аліменти на утримання його малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO], в розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50% відсотків мінімального прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку на кожну дитину, починаючи стягнення з 22 жовтня 2018 року і до досягнення дітьми повноліття, на користь матері дітей - [PERSON]. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. З урахуванням вищевказаного, суд вважає необхідним допустити до негайного виконання рішення про стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей в межах суми платежу за один місяць. Крім того, в порядку ч. 6 ст. 141 ЦПК України, з відповідача повинно бути стягнено в дохід держави судовий збір по справі в сумі 704 грн. 80 коп. (в порядку ч. ч. 1-2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції на момент звернення до суду з даним позовом), оскільки позивач звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». На підставі викладеного та

Outcome: partial