Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-21 00:00:00

Відповідачка [PERSON], позовні вимоги визнала, щодо їх задоволення не заперечувала, просила розглянути справу у її відсутності, про що надала письмову заяву. Позивач, його представник на задоволенні позову наполягали, просили про розгляд справи без їх участі. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання. Відповідно до ч. 4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: Копія свідоцтва про смерть [PERSON]; Копія заповідального розпорядження; Копія державного акту; Копія технічного паспорту; Копія довідки КП РБТІ № 13 від 16.06.2016; Копія свідоцтва про народження [PERSON]; Копія свідоцтва про народження [PERSON]; Копія довідки Лиманської сільської ради № 1495 від 29.09.2015 року; Копія довідки Лиманської сільської ради № 1496 від 29.09.2015 року; Копія постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 01.07.2016; Копія адвокатського запиту № 10 від 13.06.2016; Копія відповіді відділу Держгеокадастру у Ренійському районі Одеської області від 21.06.2016. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач [PERSON] звернувся із відповідними вимогами та просить визнати за ним в порядку спадкування право власності на спадкове майно, зазначивши, що за життя його бабусі - [PERSON] належало: -земельна ділянка площею 3,48 га, кадастровий [NUMBER] для ведення фермерського господарства, що розташована на території Лиманської сільської ради Ренійського району Одеської області, на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку [NUMBER] від 26 01.2006 р. -житловий будинок з надвірними спорудам [ADDRESS], що підтверджується технічним паспортом на житловий будинок, складений Ренійським БТІ від 16.06.2016 року. Дослідивши надані докази, судом було встановлено, що [INFO] померла [PERSON], яка приходилась бабусею [PERSON] та [PERSON] На випадок смерті [PERSON] розпорядилася належним їй майном, 14.07.2011 року залишила заповіт, яким заповідала усе своє майно своєму онуку - [PERSON] Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на вищезазначене майно. На день смерті [PERSON], разом з нею мешкали її онуки, [PERSON] та [PERSON] З дня смерті [PERSON] та по сьогодення [PERSON] користується та володіє спадковим майном, здійснює за власний рахунок поточні ремонти, утримує будинок та при домову територію, за власні кошти сплачує всі необхідні комунальні платежі, володіє та користується земельною ділянкою. Таким чином, у відповідний 6-місячний строк, ніхто із спадкоємців до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не звернувся, однак позивач прийняв спадщину з наступних підстав. Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. На час відкриття спадщини, позивач постійно проживав разом із спадкодавцем. Протягом строку, встановленого для прийняття спадщини з моменту її відкриття, позивач про відмову від спадщини не заявляв, а отже фактично прийняв її в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, вступом в управління та володіння спадковим майном. Враховуючі ці обставини, позивач пізніше звернувся до нотаріальної контори із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину, однак йому в цьому було відмовлено з причин відсутності правовстановлюючих документів на вищевказану земельну ділянку та житловий будинок, про що 01.07.2016р. нотаріусом було винесено вмотивовану постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину. Після смерті [PERSON] це питання вже неможливо вирішити, за визнанням права власності на земельну ділянку та на житловий будинок, як на об'єкти спадщини, може звернутися тільки спадкоємець. Таким чином, позивач фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, та в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України прийняв спадщину, що залишилася після померлої [PERSON] вважаючи, що має всі законні підстави для визнання за ним права власності на земельну ділянку та на житловий будинок, оскільки до держави вони не перейшла, відумерлою не визнані, відповідачка не заперечувала, щоб позивач оформив право власності на спадкове майно після смерті спадкодавця на своє ім'я. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки його доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. Оскільки щодо позовних вимог, обставин справи сторони не заперечують, визнають їх, суд вважає, що факти, які обґрунтовують заявлені вимоги і мають значення для справи встановлені, у зв'язку із чим немає необхідності у підтвердженні їх доказами засобом дослідження показань свідків. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 ЦК України (ст. 1223 ЦК України). Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.. За ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Як було встановлено судом, позивач у справі є спадкоємцем за заповітом (ст. 1223 ЦК України). Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, суд вважає, що позивач є суб'єктом набуття права власності на вищевказані земельну ділянку та на житловий будинок з підстав прийняття спадщини за заповітом в порядку ч.1 ст. 1269 ЦК України. З урахуванням викладених позивачем та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити його вимоги щодо визнання за ним права власності на спадкове майно.

Outcome: approved