Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-25 00:00:00

в жовтні 2019 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» про визнання кредитного договору частково недійсним, в якому позивач просить визнати недійсним п. 1.6 кредитного договору №IKIFG.9385.002 від 10.10.2012 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку», щодо сплати комісії за надання кредитних ресурсів у розмірі 0,1 % від суми кредиту по договору щомісяця в період сплати та застосувати наслідки його недійсності. Свої позовні вимог позивач обґрунтовує тим, що 10.10.2012 року між ним та ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» був укладений кредитний договір за умовами якого банк надав йому кредит на фінансування будівництва житлової нерухомості в сумі 780300 грн. зі сплатою 18% річних за користування кредитом строком повернення до 09.10.2032 року. Згідно з п. 1.6 договору позичальник сплачує банку комісію за надання кредитних ресурсів у розмірі 0,1 % від суми кредиту по договору щомісяця в період сплати. Розрахунок комісії здійснюється до повного погашення заборгованості за кредитом на суму кредиту, що зазначений у п. 1.2. При несплаті комісії у зазначений строк вона вважається простроченою. Згідно з додатком № 1 до кредитного договору «Таблиця визначення сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки» до числа супутніх витрат позичальника відноситься обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 0,10 % на місяць від основної суми кредиту. Всього на обслуговування кредитної заборгованості згідно додатку № 1 до кредитного договору було передбачено супутніх витрат в розмірі 187272 грн. Згідно з додатком № 2 до кредитного договору «Графік погашення заборгованості» останньою колонкою у ньому в якості обов`язкового щомісячного платежу визначено сплату комісії в сумі 780,30 грн. упродовж дії кредитного договору. Позивач у позовній заяві зазначає, що станом на день подання позовної заяви він сплатив банку комісії за обслуговування кредиту всього на загальну суму 64 764,90 грн., що підтверджується випискою по особовому рахунку від 10.10.2019 року, довідкою банку про рух коштів по рахунку з 27.08.2019 року по 10.10.2019 року від 10.10.2019 року. Оскільки банком не зазначено про те, які послуги за вказану комісію надавалися, при цьому нарахування комісії було проведено відповідачем та сплачено позивачем за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, останній вважає незаконним нарахування комісії з надання кредитних ресурсів та таким, що порушує права позивача, як споживача фінансових послуг. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 21.10.2019 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» про визнання кредитного договору частково недійсним та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 06.02.2020 року під час розгляду даної справи в підготовчому судовому засіданні представником відповідача було подано заяву про застосування позовної давності. Заява мотивована тим, що, оскільки кредитний договір між сторонами був укладений 10.10.2012 рокуПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» вважає, що у позивача [PERSON] трирічний строк позовної давності сплив 10.10.2015 року. З цих підстав представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову у повному обсязі. 02.03.2020 року до Шевченківського районного суду м. Києва від представника позивача надійшла заява про визнання поважними причини пропущення позовної давності. В обґрунтування даної заяви представник позивача вказав, що з моменту укладання кредитного договору відповідачем були недодержані вимоги чинного законодавства України, про що позивачу стало відомо лише у жовтні 2019 року під час консультації його адвокатом Кобець Т.М. Про вказаний недолік позивачу було повідомлено адвокатом під час судового розгляду цивільної справи №253/3777/16 за позовом ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» до [PERSON] , що перебувала в провадженні Донецького апеляційного суду за апеляційною скаргою [PERSON] на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 13.03.2017 року, яким частково задоволено позов банку про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 750 213,51 грн. В зв`язку з чим, представник позивача просив визнати поважними причини пропущення [PERSON] строку позовної давності у даній справі. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 04.03.2020 року закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» про визнання кредитного договору частково недійсним та призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився повторно, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав заяву про застосування наслідків спливу строків позовної давності, причини неявки суду не повідомив, а тому суд вважає за можливе розглядати справу без його участі. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Так, судом встановлено, що 10.10.2012 року між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» та [PERSON] було укладено кредитний договір № IKIFG.9385.002 відповідно до якого позивач, як позичальник, отримав в кредит грошові кошти в сумі 780 300 грн. з відсотковою ставкою 18% строком до 09.10.2032 року. Відповідно до п. 1.6 кредитного договору позичальник сплачує банку комісію з надання кредитних ресурсів у розмірі 0.1% від суми кредиту по договору, щомісяця в період сплати. Сплата комісії здійснюється в гривні. Розрахунок та нарахування здійснюється одноразово щомісяця в перший робочий день місяця за поточний місяць. Комісія за перший місяць видачі кредиту не нараховується. Розрахунок комісії здійснюється до повного погашення заборгованості за кредитом, на суму кредиту, що зазначений у п. 1.2. При несплаті комісії у зазначений строк вона вважається простроченою. Згідно з додатком № 1 до кредитного договору «Таблиця визначення сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки» до числа супутніх витрат позичальника відноситься обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 0,10 % на місяць від основної суми кредиту. Всього на обслуговування кредитної заборгованості згідно додатку № 1 до кредитного договору було передбачено супутніх витрат в розмірі 187 272 грн. З додатку № 2 до кредитного договору «Графік погашення заборгованості» вбачається, що останньою колонкою у ньому в якості обов`язкового щомісячного платежу визначено сплату комісії в сумі 780,30 грн. упродовж дії кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 3 ч.1 ст. 3 ЦКУкраїни). Частиною 4 ст. 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі №15-рп/2011 щодо офіційного тлумачення положень п.п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 ,ч. 8 ст. 18, ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до п. 3 ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на момент укладання кредитного договору) до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з яким передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Частинами 1, 2, 5, 7, 8 ст. 18Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на момент укладання кредитного договору) передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком (ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»). Пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ 10.05.2007 року №168 (чинною на момент укладання кредитного договору), передбачено, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Отже, зазначені вище норми чинного законодавства вказують на те, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміну у витратах, в тому числі витрати за обслуговування кредиту, що в свою чергу є підставою для визнання недійсним такого положення. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. При дослідженні письмових доказів та, аналізуючи положення чинного законодавства, що регулюють правовідносини між кредитодавцем та позичальником за договором про надання споживчого кредиту, суд прийшов до висновку, що умови кредитного договору, викладені в п. 1.6, в розумінні ч. 1 ст. 215 ЦК України є недійсними, оскільки, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним. Таким чином, вимога сплачувати винагороду за надання кредитних ресурсів у розмірі 0,1% від суми виданого кредиту щомісяця не відповідає нормам цивільного законодавства, зокрема, статтям 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ 10.05.2007 року №168. А відтак, суд вважає за необхідне визнати недійсним п. 1.6 кредитного договору №IKIFG.9385.002 від 10.10.2012 року. Щодо застосування наслідків недійсності, передбачених ч. 1 ст. 216 ЦК України, то в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано розрахунків суми комісії, сплаченої ним відповідно до п. 1.6 кредитного договору, а згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Представником відповідача було подано заяву про застосування позовної давності, строк якої закінчився 10.10.2015 року, враховуючи, що кредитний договір між сторонами правочину був укладений 10.10.2012 року. В свою чергу, від представника позивача надійшла заява про визнання поважними причини пропущення позовної давності, в якій представник позивача вказав на те, що позивачу про його порушене право стало відомо лише у жовтні 2019 року під час консультації його адвокатом Кобець Т.М. на стадії апеляційного судового розгляду цивільної справи №253/3777/16 за позовом ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 750 213,51 грн, що перебувала в провадженні Донецького апеляційного суду за апеляційною скаргою [PERSON] на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 13.03.2017 року, яким частково задоволено позов банку. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У рішенні від 10.11.2011 року (справа №15-рп/2011) Конституційний Суд України зазначив, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об`єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Кодексу). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів. Отже, Конституційний Суд України в своєму рішенні від 10.11.2011 року (справа №15-рп/2011) наголошує на тому, що споживачу, як правило, об`єктивно бракує знань, необхідних для оцінки договорів, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму. З цього випливає, що під час укладання кредитного договору позивач не був обізнаний про несправедливі умови цього договору про які йому стало відомо пізніше, а саме під час вирішення спору з банком в суді апеляційної інстанції. Як зазначив представник позивача, текст кредитного договору та додатки до нього розроблялися банком, а тому вважає, що відповідальність щодо їх змісту покладається повністю на банк. До заяви про визнання поважними причини пропущення позовної давності стороною позивача долучено копію постанови Донецького апеляційного суду від 21.10.2019 року у справі №235/3777/16 за позовом ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, як доказ того, коли позивачу стало відомо про те, що умови кредитного договору, а саме п. 1.6 є несправедливими. Виходячи із змісту даного рішення Конституційного Суду України, що участь у договорі споживача, як слабкої сторони, підлягає особливому захисту у відповідних правовідносинах що звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, суд, виходячи з положення ч. 5 ст.267 ЦК України, визнає поважними причини пропущення позовної давності, а тому порушене право позивача підлягає захисту. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилався позивач як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні під час розгляду справи по суті заявлених позовних вимог, та оскільки судом встановлено, що право позивача порушене та не підлягає судовому захисту, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову в частині визнання недійсним п.1.6 кредитного договору №IKIFG.9385.002 від 10.10.2012. На підставі викладеного,

Outcome: partial