Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-22 00:00:00

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки не піклуються про дитину. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У відповідності до пунктів 15, 16 роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (зі змінами) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Із змісту зазначеної норми випливає, що ухилення від виконання юридичного обов`язку по вихованню дитини завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Згідно ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання та інше, але ж не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Згідно роз`яснень Верховного Суду України, викладених в п.16 Постанови Пленуму ВСУ № 3 від 30.03.2007 року (з послідуючими змінами та доповненнями) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», - хронічний алкоголізм батьків і захворювання їх на наркоманію мають бути підтверджені відповідним медичним висновком. Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. При цьому, виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Саме батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, згідно з законами України і на кожного з них покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Вимоги ст. 12 ч. 6 Закону України «Про охорону дитинства» передбачають, що батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Згідно вимог ст.ст. 150, 155 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження, позивач та відповідач по справі є батьками неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] . Шлюб між сторонами було розірвано на підставі рішення Краматорського міського суду Донецької області від 17.12.2013р. (справа 234/12736/13-ц). Рішенням суду від 15.10.2012р. з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуті аліменти на утримання сина з 04.10.2012 року і до повноліття дитини. (справа 2/0528/3960/2012). Згідно довідки про склад сім`ї № 43510 від 05.12.2018р. дитина [PERSON] [INFO] зареєстрований разом із матір`ю [PERSON] в [ADDRESS] . Згідно довідки КДНЗ № 72 «Снігуронька» від 28.11.2018 року, малолітній [PERSON] відвідує вказаний навчальний заклад з 2015 року, вихованням дитини займається його мати - [PERSON] Батько участі у вихованні дитини не приймає. За повідомленням Краматорського ВП ГУНП в Донецькій області, встановити місце мешкання, праці відповідача [PERSON] не виявилося можливим, оскільки за місцем його мешкання в [ADDRESS] , двері квартири не відчиняє. Згідно психологічного висновку щодо психологічного стану та сімейної ситуації [PERSON] від 20.06.2019р., дитина не сприймає біологічного батька як рідну людину, як члена сім`ї. Як показав в судовому засіданні відповідач [PERSON] в теперішній час він мешкає в іншому місті з новою сім`єю та не має можливості часто бачити сина. Позивач перешкоджає йому бачити сина, знаходить причини для відмови у зустрічах із сином. Його, як батька, цікавить світогляд дитини, однак він, в силу обмежених фізичних можливостей (є особою з інвалідністю за слухом) не може спілкуватися із сином по телефону. Окрім того, він сплачує аліменти на утримання сина, однак йому важко знайти роботу із більш високою зарплатою через ваду слуху. Згідно висновку органу опіки та піклування Краматорської міської ради від 06.05.2019р., орган опіки, враховуючи інтереси дитини, його вік та психологічні особливості, стан здоров`я, відсутність даних, які б негативно характеризували [PERSON] , або інформації, яка б свідчила про те, що спілкування батька з сином буде перешкоджати нормальному розвитку дитини, вважає недоцільним позбавлення його батьківських прав. Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV рішення є обов`язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. В рішенні у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року ЄСПЛ наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). Сімейним кодексом України (далі - СК України) у статті 7 визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яке тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Згідно листа ПАТ «НКМЗ» від 13.10.2014р. вбачається, що [PERSON] звільнений з підприємства 19.09.2014р. Заборгованості по сплаті аліментів на цей час не мав. Як показав в судовому засіданні відповідач, він отримує пенсію по інвалідності та має труднощі у працевлаштуванні через ваду слуху, тобто факт умисного ухилення відповідача від виконання обов`язку по утриманню дитини не знайшов свого підтвердження у судовому засіданні. Відтак, факт несплати відповідачем протягом певного часу аліментів на утримання дитини, при подальшому погашенні заборгованості сам по собі не є підставою для позбавлення батьківських прав. Відповідач заперечує проти задоволення позову про позбавлення його батьківських прав, зазначає, що має намір та бажання піклуватись про сина, спілкуватись з ним, виховувати, проявляти батьківську турботу. Суд не бере до уваги висновок щодо психологічного стану та сімейної ситуації [PERSON] , оскільки вказаний висновок не надає достатньо підстав для застосування такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав. Той факт, що дитина не сприймає біологічного батька як рідну людину та як члена сім`ї не є підставою для позбавлення [PERSON] батьківських прав, адже у цьому провадженні вирішується питання щодо позбавлення відповідача батьківських прав, а не визначення місця мешкання дитини з одним з батьків. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з матеріалів справи, взаємовідносини між матір`ю та батьком дитини після розірвання шлюбу не є дружніми, що може негативно впливати на виховання дитини. Крім того, відповідач мешкає в іншому місті. Будь-яких інших доказів щодо свідомого нехтування відповідачем своїми обов`язками по вихованню сина позивачем суду не надано. За таких обставин, враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову про позбавлення батьківських прав [PERSON] у відношенні дитини [PERSON] , у зв`язку із чим у задоволенні позову слід відмовити. В порядку ст.141 ЦПК України судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню у зв`язку з необґрунтованістю пред`явленого позову.

Outcome: dismissed