Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-11 00:00:00

Виконком Мирнопільської сільської ради Арцизького району Одеської області, як орган опіки і піклування в інтересах малолітньої дитини, звернувся до суду з вищезазначеним позовом та просить ухвалити рішення, яким позбавити батьківських прав [PERSON] , [PERSON] , відносно їхнього малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , стягнення аліментів на користь особи, яка буде законним опікуном або на користь закладу, до якого будуть влаштовані діти, посилаючись на те, що згідно свідоцтва про народження батьками дитини значяться відповідачі, які ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків, матеріально дитині не допомагають, не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчання та виховання, підготовку до самостійного життя, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що зумовило звернення до суду. Учасники справи про дату, час і місце судового засідання повідомленні належним чином у порядку, передбаченому ст. ст. 128, 130, 131 ЦПК України. Представник позивача в судовому засіданні позовну заяву підтримав та просив суд позбавити відповідачів батьківських прав відносно їх дитини. Відповідачі у судовому засіданні позовну заяву визнали, не заперечувала проти її задоволення. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог - Арцизької районної державної адміністрації Одеської області, як органу опіки та піклування, підтримав позовну заяву. Вислухавши пояснення учасників справи та їх представників, а також вислухавши пояснення свідків, дослідивши та оцінивши в сукупності письмові докази, надані сторонами, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Правовідносини між сторонами врегульовані Сімейним Кодексом України. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 12.10.2010 року [PERSON] народився [INFO] , його батьком вказаний [PERSON] , матір`ю вказана [PERSON] - відповідачі по справі (а. с. 10). Відповідно до довідки № 42 від 11.03.2020 р. виданою Мирнопільською сільською радою Арцизького району Одеської області вбачається, що малолітній [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , та мешкає за адресою: [ADDRESS] , до складу сім`ї входять: батько [PERSON] , мати [PERSON] , сестра [PERSON] , [PERSON] (а.с. 23). Відповідно до характеристики № 02-10/272 від 14.06.2019 р.виданою Мирнопільською сільською радою Арцизького району Одеської області вбачається, що [PERSON] , [PERSON] , зарекомендували себе з негативної сторони, схильні до зловживання алкогольних напоїв та вживають їх, ведуть аморальний спосіб життя, не забезпечують необхідними умовами проживання та розвитку своїх дітей (а.с. 24-25). Відповідно до повідомлень № 40/2136 від 16.03.2020 р., № 40/6342 від 10.08.2020 р. Арцизького ВП ГУНП в Одеській області, 02.04.2020 року слідчим СВ Арцизького ВП Пеліван К.І. було розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №12020160220000107, щодо спричинення тілесних ушкоджень малолітньому [PERSON] , [INFO] , його матір`ю [PERSON] . Попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення: ч. 1 ст. 125 КК України. Відомості про кримінальне правопорушення, передбачені ч. 5 ст. 214 КПК України, відповідно до вимог ч.ч. 1, 4 ст. 214 КПК України внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12020160220000107. На даний час слідство за вказаним фактом ще триває. Також, згідно бази ІПНП «ЦУНАМІ»: [PERSON] , [INFO] притягувалась Арцизьким ВП ГУНП в Одеській області до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 184 КУПАП від 25.06.2019 р. та за ч. 1 ст. 175-1 КУпАП від 11.05.2020р. Також гр-ка [PERSON] притягувалась до кримінальної відповідальності за ч. 3 ст. 185 КК України (Вирок суду від 26.04.2005р., БПВ - 1 рік). [PERSON] , [INFO] притягувався Арцизьким ВП ГУНП в Одеській області до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП від 03.05.2018 р. та за ч. 1 ст. 178 КУпАП від 12.01.2020 p. Також, [PERSON] притягувався до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст.185 КК України (Вирок суду від 03.07.2018 року, примусові заходи медичного характеру), а також за ч. 3 ст. 185 КК України (16.04.2020 року до суду направлено клопотання щодо застосування ст. 94 КК України). Згідно наданих суду копій актів обстеження умов проживання [PERSON] , [PERSON] , та їх дітей за адресою: [ADDRESS] , виявлено антисанітарні умови проживання. Окрім того, зазначено, що [PERSON] , [PERSON] вживають алкогольні напої, ніде не працюють, за дітьми не слідкують (а. с. 16-22). Виконавчим комітетом Мирнопільської сільської ради Арцизького району Одеської області було прийнято рішення № 10 від 11.03.2020 р. про негайне відібрання малолітнього [PERSON] , [INFO] (а.с. 9). Згідно висновку Мирнопільської сільської ради Арцизького району Одеської, як органу опіки та піклування доцільно позбавити батьківських прав [PERSON] , [PERSON] відносно їхнього малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а. с. 7-8). Відповідно до положень ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав. В ході судового розгляду були допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які пояснили, що [PERSON] , [PERSON] , зарекомендували себе з негативної сторони, схильні до зловживання алкогольних напоїв, ведуть аморальний спосіб життя, не забезпечує необхідними умовами проживання та розвитку свого малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Судом достовірно встановлено, а також підтверджено наданими позивачем доказами, що відповідачі не проявляють до свого сина щонайменшої батьківської турботи, ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків, абсолютно не цікавляться ні здоров`ям, ні долею дитини у зв`язку з чим, суд вважає, що в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт ухилення [PERSON] , [PERSON] від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Згідно ч. 7, ч. 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до принципу ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ (789-12) від 27.02.1991 року та яка набула чинності 27 вересня 1991 року, у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 11 Закону «Про охорону дитинства» встановлено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, яка ратифікована 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Преамбулою Конвенції визначено, що держави-учасниці беруть до уваги принципи, закладені в Декларації прав дитини, яка прийнята Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року. У відповідності до 6 принципу цієї Декларації дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли мають місце виключні обставини, бути розлученою зі своєю матір`ю. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Отже, ч. 2 ст. 155 СК забезпечує, в першу чергу, інтереси дитини. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. п. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 грудня 2008 року № 20, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В силу ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. При прийнятті рішення у наявній справі судом також береться до уваги, що Європейський суд з прав людини (Справа «Савіни проти України» (Заява № 39948/06) у своєму рішенні від 18.12.2008 року наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Згідно ст. ст. 111, 112 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків, виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї. Крім того, діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили (ст. 114 вищенаведеного вище Закону). В судовому засіданні встановлено, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] самоусунулися від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, що підтверджується письмовими доказами, дослідженими в судовому засіданні. Таким чином, судом з достовірністю встановлено, що відповідачі у даній справі є батьками малолітнього [PERSON] ,[INFO] , проте вони самоусунулися від виконання покладених на них батьківського обов`язку у вихованні дитини, вони свідомо нехтують своїми батьківськими обов`язками, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на їх фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до їх внутрішнього світу, у зв`язку з чим суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача про позбавлення [PERSON] , [PERSON] батьківських прав відносно їх малолітнього сина [PERSON] , є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог позивача про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини на користь особи, яка буде законним опікуном або на користь закладу, до якого буде влаштована дитина суд вважає, що вказані вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не вказано, на користь кого їх слід стягувати, не зазначена конкретна особа, що в подальшому може утруднити звернення до виконання виконавчого листа, в якому повинна бути зазначена конкретна особа, на користь якої стягуються аліменти з відповідачів, із зазначенням точних її реквізитів. Крім того, при оформленні в подальшому опіки над дітьми, особа, на утриманні якої буде перебувати дитина, має право звернутися з цією вимогою до суду. Також, слід звернути увагу на те, що досить складним є питання про те, на чию користь необхідно стягувати аліменти на дитину, батьків якої позбавлено батьківських прав. Зважаючи на судову практику, суди вирішують питання про стягнення аліментів по-різному. Якщо згідно з положеннями частин 3 і 4 ст. 60 ЦК України судом над дитиною встановлюється опіка чи піклування і опікуном призначається особа інша, ніж державний дитячий заклад, то аліменти необхідно стягувати на користь особи, що призначається опікуном або піклувальником. Якщо за рішенням суду дитина передається до відповідного дитячого закладу, то поширеною є думка про те, що аліменти не можуть стягуватися на користь такого закладу. Адже відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону від 13 січня 2005 р. № 2342-IV «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» держава здійснює повне забезпечення дітей сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також осіб із їх числа. Відповідно передбачено порядок фінансування такого забезпечення за рахунок державного та місцевого бюджетів. Крім того, практично не існує механізму контролю за цільовим використанням коштів, перерахованих як аліменти, зокрема на конкретну дитину. Згідно ч. 3 ст. 193 СК України за рішенням суду аліменти можуть перераховуватися на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. Такий механізм є оптимальним з точки зору забезпечення інтересів дитини та належного використання стягнутих аліментів, але не існує визначеного механізму створення таких рахунків та перерахування коштів на них, і тому, ухвалюючи рішення про стягнення аліментів на утримання дитини, переданої до органу опіки та піклування для влаштування в державний дитячий заклад, суди переважно зобов`язують батьків перераховувати аліменти на користь органів опіки та піклування або інших державних установ. За відсутності передбаченого законом механізму перерахування аліментів на особистий рахунок дитини така практика вбачається правильною. Відповідно до ч. 1 ст. 186 СК України, на органи опіки та піклування, покладаються обов`язки за заявою платника аліментів або за власною ініціативною перевіряти цільове витрачання аліментів. Згідно з ч. 2 ст. 243 СК України опіка, піклування над дитиною встановлюється органом опіки та піклування, а також судом. В силу ч. 2 ст. 244 СК України саме орган опіки та піклування вирішує питання про призначення дитині опікуна або піклувальника, також нормою ст. 246 СК України, на орган опіки та піклування покладається контроль за умовами утримання, навчання та виховання дитини, над якою встановлено опіку або піклування. Відповідно до ст. 245 СК України, якщо дитина постійно проживає у закладах охорони здоров`я, навчальному, або іншому дитячому закладі, функцію опікуна або піклування щодо неї покладається на адміністрацію цього закладу. Зважаючи на вищевикладені норми СК України, та систематичний аналіз глави 15, глав 16 та 19 СК України, суд приходить до висновку, що аліменти можуть стягуватися з батьків, або інших осіб, на утриманні яких перебувала дитина, у встановленому законом порядку на користь іншої особи, або закладу, відповідно до ст. 245 СК України, яка має права опікуна або піклувальника відносно неповнолітньої особи. Відповідно до ч. 1 ст. 186, ч. 2 ст. 243, ч. 2 ст. 244 СК України, на орган опіки та піклування не покладається обов`язків опікуна або піклувальника, а покладаються обов`язки щодо контролю за цільовим використанням коштів, за умовами виховання, проживання дитини, тощо. Таким чином, суд приходить до висновку, що орган опіки та піклування не має повноважень звертатися до суду з позовом про стягнення аліментів, а такі повноваження з`являються у осіб, або органів, після встановлення опіки або піклування над дитиною, відповідно до норм СК України. Таким чином, у задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів слід відмовити з вищенаведених підстав. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Так як позивач звільнений від сплати судового збору, на підставі ст. 141 ЦПК України, судовий збір в сумі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.підлягає стягненню з відповідача на користь держави у зв`язку із задоволенням позовних вимог позивача про стягнення аліментів. На підставі ст. ст. 7, 150, 152, 155, 164, 165, 166, 171 СК України, ст. ст. 7, 8, 19, 76-81, 211, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд, -

Outcome: partial