Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-12 00:00:00

В жовтні 2014 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], третя особа Шоста дніпропетровська державна нотаріальна контора про встановлення факту родинних відносин, встановлення факту прийняття спадщини і визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за законом. В ході розгляду справи позовні вимоги були уточнені, в обґрунтування позову[PERSON] посилалася на те, що раніше земельна ділянка при домоволодінні № 48 по вул. Бєлінського у м. Дніпропетровську була надана її батьку [PERSON], що підтверджується актом відводу земельної ділянки. Її батьки - [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 05 вересня 1948 року і розірвали шлюб 26 серпня 1970 року. На підставі рішення народного суду АНД району м. Дніпропетровська від 5 серпня 1970 року за її матір'ю [PERSON] було визнано право власності на 1/2 частину домоволодіння, яке розташоване на земельній ділянці по вул. Бєлінського, № 48 АНД району м. Дніпропетровська і виділено їй на праві особистої власності в будинку А-1 кухню, сіни а-1, погріб під А-1; вбиральню, мощення залишені у спільному користуванні, що складає 27/50 частин від усього домоволодіння. Цим рішенням також було виділено [PERSON] на праві особистої власності в будинку А-1 жилу кімнату №2-1, сарай Б; вбиральню, мощення залишити у спільному користуванні, що складає 23/50 частин домоволодіння. Право власності на 27/50 частин домоволодіння № 48 по вул. Бєлінського у м. Дніпропетровську, [PERSON] зареєструвала в КП ДМБТІ, що підтверджується відповіддю КП ДМБТІ за № 8735 від 08.08.2014 року. Батько, [PERSON] за життя своє право власності в КП ДМБТІ не зареєстрував, але відповідно до діючого на той час законодавства, право власності на нерухоме майно виникало з моменту вступу в законну силу рішення суду, а не з моменту його реєстрації в КП ДМБТІ. 4 лютого 1991 року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть. Заповіту від її імені складено не було. Спадкоємцями за законом після її смерті були її діти: позивачка, [PERSON], дошлюбне прізвище [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Ніхто із спадкоємців до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини у шестимісячний строк після смерті матері не звертався, але відповідно до ст. 548, ч. 1 ст.\~549 ЦК України в редакції 1963 року усі діти прийняли спадщину шляхом фактичного вступу в її управління та розпорядження. Так, [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані у домоволодінні № 48 по вул. Бєлінського у м. Дніпропетровську разом із матір'ю. Позивачка також прийняла фактично спадщину, оскільки ще за життя матері вона постійно мешкала разом із нею та зі своєю сім'єю, що підтверджується, актом квартального комітету. Таким чином, кожному з трьох спадкоємців повинно належати по 27/150 частин домоволодіння № 48 по вул. Бєлінського у м. Дніпропетровську (27/50:3=27/150). Постановою Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 15 серпня 2014 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері [PERSON], померлої 04.02.1991 року, у зв'язку із тим, що в КП ДМБТІ була проведена реєстрація права власності тільки на 27/50 частин домоволодіння № 48 по вул. Бєлінського, а на 23/50 - реєстрація права власності не була проведена. 17 серпня 1998 року [PERSON] помер. Спадкоємцями першої черги за законом відповідно до ст. 529 ЦК України в редакції 1963 року є позивачка, [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до ст. 548, 549 ЦК України в редакції 1963 року вони прийняли спадщину. Позивачка звернулася до Новомосковської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, [PERSON], померлого 17.08.1998 року. Постановою Новомосковської державної нотаріальної контори від 10.09.2014 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на частину будинку № 48, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Бєлінського у зв'язку із тим, що [PERSON] на день смерті зареєстрованим на території Дніпропетровської області не значиться та зареєстрованого майна не має. 3 грудня 1998 року помер її брат, [PERSON]. Заповіту від його імені складено не було. Оскільки він був не одружений і не мав дітей, то спадкоємців першої черги, які б прийняли спадщину після його смерті немає. [PERSON] Гордійович, спадщину після смерті [PERSON] не прийняв, оскільки заяву про прийняття спадщини після смерті сина, [PERSON] до нотаріальної контори не подавав та не вступив в фактичне управління спадковим майном і був виписаний із спірного домоволодіння у 1972 році, що підтверджується домовою книгою. Фактично, на день смерті [PERSON] повинно належати 27/150+23/150=50/150+1/3 частина домоволодіння № 48 по вул. Бєлінського у м.\~Дніпропетровську. Спадкоємцями другої черги за законом відповідно до ст. 530 ЦК України в редакції 1963 року є вона - позивачка та [PERSON]. Відповідно до ст. 548, 549 ЦК України в редакції 1963 року вони прийняли спадщину: вона, оскільки постійно мешкала у спірному домоволодінні, обробляла сад та город, проводила ремонтні роботи, а [PERSON] був зареєстрований у спірному домоволодінні. Кожному із спадкоємців після смерті [PERSON] повинно належати по 1/6 (27/150+23/150= 50/150=1/3; 1/3:2=1/6) частин домоволодіння № 48 по вул. Бєлінського у м. Дніпропетровську. Позивачка звернулася до Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті брата [PERSON], померлого 03.12.1993 року. Постановою Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори від 12.09.2014 року їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлого 03.12.1993 р. [PERSON] у зв'язку із тим, що у спадкоємця відсутній факт прийняття спадщини, а також у зв'язку із розбіжностями у прізвищах [PERSON] та [PERSON] неможливо встановити факт родинних відносин. Вважає, що розбіжностей у прізвищах матері - [PERSON] та [PERSON] та [PERSON] не має. Так, у свідоцтві про смерть прізвище батька та брата зазначено «Ліннік», а в свідоцтві про смерть матері її прізвище записано не українською, а російською мовою «Линник». 4 грудня 2002 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть. Спадкоємцями першої черги за законом після його смерті є його діти: [PERSON] та [PERSON]. Спадкова маса після смерті [PERSON] складається з 1/2 частини домоволодіння № 48 по вул. Бєлінського у м. Дніпропетровську (27/150+23/150+50/300= 150/300=1/2). Відповідно до ст. 548, 549 ЦК України в редакції 1963 року [PERSON] та [PERSON] вважаються такими, що прийняли спадщину, оскільки в їх інтересах їхня мати звернулася до Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Свідоцтво про право на спадщину за законом нікому не видавалося. На теперішній час [PERSON] повнолітній і не претендує на спадщину після смерті батька [PERSON], померлого 4 грудня 2002 року і не бажає її отримувати, не заперечує, щоб вона оформила спадщину тільки на своє ім'я. [PERSON] помер. Одружений він не був, тому спадкоємцем після його смерті є тільки його мати [PERSON], яка на теперішній час відмовляється від оформлення спадщини після його смерті і не заперечує, щоб спадщина на домоволодіння № 48 по вул. Бєлінського у м. Дніпропетровську була оформлена тільки на позивачку. Постановою Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 15 серпня 2014 року позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті брата, [PERSON], померлого 04.12.2002 року. Відповідачі по справі, [PERSON] та [PERSON] не заперечують проти прийняття нею спадщини після смерті матері, [PERSON], померлої 4 лютого 1991 року, батька, [PERSON], померлого 17 серпня 1998 року, брата, [PERSON], померлого 3 грудня 1998 року, брата [PERSON], померлого 4 грудня 2002 року. Просила суд: встановити факт родинних відносин і визнати, що [PERSON], померлий 4 грудня 2002 року є рідним братом [PERSON]; встановити факт прийняття [PERSON] спадщини після смерті матері, [PERSON], померлої 4 лютого 1991 року, батька [PERSON], померлого 17 серпня 1998 року, брата, [PERSON], померлого 3 грудня 1998 року, брата, [PERSON], померлого 4 грудня 2002 року; визнати за [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті матері, [PERSON], померлої 4 лютого 1991 року, батька, [PERSON], померлого 17 серпня 1998 року, брата, [PERSON], померлого 3 грудня 1998 року, брата, [PERSON], померлого 4 грудня 2002 року, право власності на домоволодіння № 48 по вул. Бєлінського у м. Дніпропетровську, яке складається з житлового будинку А-1 з прибудовами, який в свою чергу складається з приміщень: №1-1 - коридору, площею 5,3 кв.м; №1-2 - житлової кімнати, площею11,3 кв.м; №1-3 -житлової кімнати, площею 11,0 кв.м; №1-4 - житлової кімнати, площею 15,3 кв.м; №1-5 - коридору, площею 4,3 кв.м; №1-6 - санвузлу, площею 6,7 кв.м; №1-7 - кухні, площею 11,7 кв.м та будівель: погребу під «А'-І», ґанку, козирка «а», літньої кухні «Б», ґанку «б», вбиральні «Г», сараю «Д», літнього душу «Ж», гаражу «З», навісу «И», споруд 1-8,1. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовну заяву та просив суд позов задовольнити. Відповідачі в судове засідання не зявилися. Відповідно до заяв просили суд розглядати справу в їх відсутності та не заперечували проти задоволення позовних вимог. Представник третьої особи Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори в судове засідання не зявився. Про час і місце слухання справи повідомлялись належним чином. Відповідно до листа просили розглядати справу в їх відсутності та ухвалити рішення на розсуд суду. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, допитавши свідків: [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши докази по справі, вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що рішенням АНД райвиконкому від 30 листопада 1950 року за № 2383 [PERSON] була відведена земельна ділянка по вул. Бєлінського № 48 у м. Дніпропетровську (а. с. 55), що підтверджується Довідкою про землекористування виданою управлінням головного архітектора м. Дніпропетровська (а. с. 65) та актом відводу земельної ділянки від 21 грудня 1950 року (а. с. 63). [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 5 вересня 1948 року і розірвали шлюб 26 серпня 1970 року. Рішення народного суду АНД району м. Дніпропетровська від 5 серпня 1970 року за [PERSON] було визнано право власності на 1/2 частину домоволодіння, яке розташоване на земельній ділянці по вул. Бєлінського, № 48 АНД району м. Дніпропетровська і виділено їй на праві особистої власності в будинку А-1 кухню, сіни а-1, погреб під А-1; вбиральню, мощення залишені у спільному користуванні, що складає 27/50 частин від усього домоволодіння та виділено [PERSON] на праві особистої власності в будинку А-1 жилу кімнату №2-1, сарай Б; вбиральню, мощення залишити у спільному користуванні, що складає 23/50 частин домоволодіння ( а. с. 57) Право власності на 27/50 частин домоволодіння № 48 по вул. Бєлінського у м. Дніпропетровську, [PERSON] зареєструвала в КП ДМБТІ, що підтверджується відповіддю КП ДМБТІ за №8735 від 08.08.2014 року, реєстрація права власності на 23/50 частини домоволодіння не проводилась ( а. с. 54) . Відповідно до Рішення виконавчого комітету Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради від 11.03.1983 року за № 102.2 про затвердження акту прийомки індивідуального жилого будинку № 48 по вул. Бєлінського в м. Дніпропетровську затверджено [PERSON] прийомки індивідуального жилого будинку №48 по вул. Бєлінського, який складається із 5-ти жилих кімнат загальною житловою площею 53,6 кв. м. Згідно до рішення нарсуду Амур-Нижньодніпровського району від 17.01.1974 року [PERSON] визнано безвісно відсутнім. 4 лютого 1991 року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть. (а. с. 29). Заповіту від її імені складено не було. Спадкоємцями за законом після її смерті відповідно до ст.529 ЦК України в редакції 1963 року були її діти: [PERSON], дошлюбне прізвище [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження. В судовому засіданні встановлено, що ніхто із спадкоємців до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини у шестимісячний строк після смерті матері не звертався, але відповідно до ст. 548, ч. 1 ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані у домоволодінні №48 по вул. Белінського у м. Дніпропетровську разом із матір'ю, що підтверджується домовою книгою ( а. с. 39-52). Як вказує позивачка, вона також прийняла фактично спадщину, оскільки ще за життя матері постійно мешкала разом із нею та зі своєю сім'єю, що підтверджується, актом квартального комітету, однак, як вбачається із копії паспорту, [PERSON] весь цей час була зареєстрована за іншою адресою ( а. с. 126) . Постановою державного нотаріуса Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] від 15 серпня 2014 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері [PERSON], померлої 04.02.1991 року, у зв'язку із тим, що у спадкоємця відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно ( а. с. 12). 3 грудня 1993 року помер [PERSON] ( а. с. 28). Заповіту від його імені складено не було. Оскільки він був не одружений і не мав дітей, то спадкоємцем першої черги, який би прийняв спадщину після його смерті був батько [PERSON]. Заяву про прийняття спадщини після смерті сина, [PERSON] до нотаріальної контори не подавав та не вступив в фактичне управління спадковим майном і був виписаний із спірного домоволодіння у 1972 році, що підтверджується домовою книгою. Постановою державного нотаріуса Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] від 12 вересня 2014 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], померлого 03.12.1993 року, у зв'язку із розбіжностями у прізвищах [PERSON] та [PERSON] неможливо встановити факт родинних відносин ( а. с. 13). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд вправі встановити факт родинних відносин між фізичними особами. Із матеріалів справи вбачається, розбіжності у прізвищах - [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Так, у свідоцтві про смерть прізвище батька та брата зазначено «Ліннік», а в свідоцтві про смерть [PERSON] його прізвище зазначено як «Лінник». Отже в прізвищах спадкодавців та спадкоємців є розбіжності при написанні українською мовою прізвища «Ліннік», яке російською мовою «Линник», суд приходить до висновку, що стався невірний переклад прізвища, що і підтверджується документами зібраними по справі. Так з наданих документів вбачається, що [PERSON] є рідним сином [PERSON], [PERSON] та братом [PERSON] та [PERSON]. Таким чином, оцінюючи всі докази по справі суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині встановлення факту родинних відносин знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду і підлягають задоволенню. 17 серпня 1998 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а. с. 27). Спадкоємцями першої черги за законом відповідно до ст. 529 ЦК України в редакції 1963 року є [PERSON] та [PERSON]. Однак до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини не подали. [PERSON] на день смерті зареєстрованим на території Дніпропетровської області не значився та зареєстрованого за ним майна не має. [PERSON] звернулася до Новомосковської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, [PERSON], померлого 17.08.1998 року. Постановою державного нотаріуса Новомосковської державної нотаріальної контори [PERSON] від 10.09.2014 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на частину будинку № 48, розташованого за адресою: м.\~Дніпропетровськ, вул. Бєлінського у зв'язку із тим, що [PERSON] на день смерті зареєстрованим на території Дніпропетровської області не значиться та зареєстрованого майна не має (а. с. 15). 4 грудня 2002 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть. (а. с. 25). Спадкоємцями першої черги за законом після його смерті є його діти: [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до ст. 548, 549 ЦК України в редакції 1963 року [PERSON] та [PERSON] вважаються такими, що прийняли спадщину, оскільки в їх інтересах їхня мати звернулася до Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Свідоцтво про право на спадщину за законом нікому не видавалося. Відповідно до ст. 553 ЦК України в редакції 1963 року спадкоємець за законом або заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, коло оперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. На теперішній час [PERSON] повнолітній. Відповідно до заяви від 27 серпня 2014 року не заперечує проти задоволення позовних вимог позивача ( а. с. 21). [PERSON] помер 15 травня 2012 року ( а. с. 24). Одружений він не був, спадкоємцем після його смерті є його мати [PERSON], яка на теперішній час відмовляється від оформлення спадщини після його смерті і не заперечує, щоб спадщина на домоволодіння № 48 по вул. Бєлінського у м. Дніпропетровську була оформлена тільки на [PERSON] ( а. с. 20). Постановою державного нотаріуса Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] від 15 серпня 2014 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті брата, [PERSON], померлого 04.12.2002 року у звязку з наявністю спадкоємців попередньої черги спадкування ( а. с. 14). Позивачкою заявлено вимоги щодо встановлення факту прийняття [PERSON] спадщини після смерті матері, [PERSON], померлої 4 лютого 1991 року, батька [PERSON], померлого 17 серпня 1998 року, брата, [PERSON], померлого 3 грудня 1993 року, брата, [PERSON], померлого 4 грудня 2002 року та визнання за нею в порядку спадкування за законом після смерті матері, [PERSON], померлої 4 лютого 1991 року, батька, [PERSON], померлого 17 серпня 1998 року, брата, [PERSON], померлого 3 грудня 1993 року, брата, [PERSON], померлого 4 грудня 2002 року, право власності на домоволодіння №48 по вул. Бєлінського у м. Дніпропетровську. З огляду на час смерті [PERSON], померлої 4 лютого 1991 року, [PERSON], померлого 17 серпня 1998 року, [PERSON], померлого 3 грудня 1993 року, [PERSON], померлого 4 грудня 2002 року спірні правовідносини спадкування регулювались розділом УП «Спадкове право»\~Цивільного кодексу України, прийнятого у 1963 році (зі змінами та доповненнями) та чинного на час відкриття спадщини, відповідно до якого спадкування визначалось як перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснювалось за заповітом або за законом. Спадкування за законом здійснювалось у разі відсутності заповіту, повного або часткового визнання заповіту недійсним, неприйняття спадини спадкоємцем за заповітом чи відмови від неї, усунення спадкоємця за заповітом від права на спадкування, охоплення заповітом лише частини спадщини (ч. ч. 1,2\~ст. 524 ЦК України 1963 року). В судовому засіданні встановлено, що домоволодінні відсутні правовстановлюючі документи, [PERSON] у встановленому законом порядку у 1950 році виділено під забудову земельну ділянку у безстрокове користування, на ній у 1953 році збудовано житловий будинок, що з 1970 року інвентаризувався органами місцевого самоврядування, відміток щодо наявності самочинних будівель технічна документація не містить. Відповідно до технічного паспорту на домоволодіння № 48 по вул. Бєлінського у м. Дніпропетровську, складеного на замовлення [PERSON] 17 липня 2014 року, домоволодіння складається із житлового будинку А-1 з прибудовами, який в свою чергу складається з приміщень: №1-1 - коридору, площею 5,3 кв.м; №1-2 - житлової кімнати, площею 11,3 кв.м; №1-3 - житлової кімнати, площею 11,0 кв.м; №1-4 - житлової кімнати, площею 15,3 кв.м; №1-5 - коридору, площею 4,3 кв.м; №1-6 - санвузлу, площею 6,7 кв.м; №1-7 - кухні, площею 11,7 кв.м та будівель: погребу під «А'-І», ґанку, козирка «а», літньої кухні «Б», ґанку «б», вбиральні «Г», сараю «Д», літнього душу «Ж», гаражу «З», навісу «И», споруд 1-8, І. (а. с. 33-38). Однак судом вбачається різниця загальної площі жилих будинків, так, в технічному паспорті вказано 65,6 кв.м., а в рішенні виконкому 53,6 кв. м. Крім того, в домоволодінні збудовані після смерті матері гараж «З» - 1995 рік, навіс « И» - 2013 рік. В судовому засіданні не знайшло свого підтвердження факт прийняття спадщини [PERSON] після смерті матері [PERSON], оскільки вони були зареєстровані за різними адресами та суду не надано належних та допустимих доказів фактичного прийняття спадщини, що підтверджується і показаннями свідків: так свідок [PERSON], вказала, що позивачка стала проживати в домоволодінні після смерті [PERSON]. Свідок [PERSON] вказав, що в домоволодінні проживала [PERSON] з синами. Свідок [PERSON] не змогла конкретно вказати з якого часу стала проживати в домоволодінні позивачка. Щодо факту прийняття спадщини позивачкою після смерті [PERSON], то він на день смерті в реєстрації не значився та зареєстрованого майна не мав. Позивачкою заявлені вимоги про встановлення факту прийняття спадщини після смерті [PERSON], однак як вбачається із матеріалів справи він помер раніше батька в 1993 році, а не після нього в 1998 році, як вказує позивачка, та нею не надані належні докази факту прийняття спадщини. Щодо заявлених вимог про встановлення факту прийняття спадщини після смерті [PERSON], то в нього є спадкоємці першої черги, якими подана заява про прийняття спадщини, а відповідно до ст. 553 ЦПК України в редакції 1963 року скасування спадкоємцем заяви не допускається . Виходячи із вищевикладеного, та оцінюючи докази в їх сукупності, суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за законом. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до усього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів та інших осіб, які беруть участь у справі.

Outcome: partial