Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-04 00:00:00

В вересні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], [INFO] про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позову посилався на те, що йому на праві власності належить будинок № 14 по вул. Кузнецова у м. Дружківка Донецької області. В будинку окрім нього зареєстровані його дружина, а також колишня невістка [PERSON] та онука [PERSON], [INFO]. [PERSON] з онукою з 2011 року фактично в будинку не проживають. Він несе витрати по сплаті комунальних послуг і своїми діями відповідачка чинить перешкоди у користування і розпорядженні його власністю. Просив суд визнати [PERSON], [INFO] разом з малолітньою онукою [PERSON], [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком № 14 по вул. Кузнецова у м. Дружківка. Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 01 грудня 2015 року позов [PERSON] до [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням задоволено частково. Визнано [PERSON] такою, що втратила право користування житлом - будинком № 14 по вул. Кузнецова в м. Дружківці Донецької області. В задоволенні позову в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування житлом, відмовлено. З вказаним рішенням суду не погодилася відповідач [PERSON] і оскаржила його в апеляційному порядку. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції при ухваленні рішення неправильно встановив обставини, що мають значення для справи, неправильно дослідив та оцінив докази, порушив норми матеріального і процесуального права. Просить апеляційний суд скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог. В судове засідання апеляційного суду відповідач [PERSON] не зявилася, хоча своєчасно і належним чином була повідомлена про час і місце розгляду справи, що підтверджується телефонограмою, зареєстрованою в журналі телефонограм № 3 за № 1056 (а.с. 51). Заслухавши суддю доповідача, пояснення позивача [PERSON], який просив апеляційну скаргу [PERSON] відхилити, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга [PERSON] підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до частини 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У звязку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Частиною 1 статті 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Відповідно до частини 2 вищевказаної статті, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Згідно з частиною 3 вищевказаної статті, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Проте, таким вимогам, рішення суду першої інстанції не відповідає. Задовольняючи частково позовні вимоги позивача, суд першої інстанції послався на те, що відповідно до статті 405 ЦК України відповідач [PERSON] втратила право користування житлом, а саме будинком № 14 по вул. Кузнецова у м. Дружківка. Проте, з вказаним висновком суду першої інстанції апеляційний суд не погоджується з таких підстав. Право на житло є одним із найголовнішим невідємних прав особи, проголошених ст. 47 Конституції України. Це право означає не лише можливість особи набути житло у власність або в користування, а й право особи на проживання в жилому приміщенні. При цьому Конституція проголошує принцип забезпечення державою створення умов, необхідних людині для набуття житла у власність або в користування та неможливості примусового позбавлення житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Із матеріалів справи вбачається, що будинок № 14 по вул. Кузнецова в м. Дружківці Донецької області належить позивачу [PERSON] на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності від 30 жовтня 1973 року. У будинку зареєстровані позивач [PERSON], його дружина [PERSON], відповідач [PERSON], онука [PERSON] Відповідно до акту від 01 вересня 2015 року відповідач [PERSON] та її донька [PERSON], [INFO] в зазначеному будинку не проживають більше чотирьох років. Згідно статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно з частиною 2 вказаної вище статті, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до приписів статті 405 ЦК України, відсутність члена сімї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що тягне втрату членом сімї права користування помешканням. Застосування в цьому випадку строку, встановленого ст. 71 ЖК було б неправильним. Припинення сімейних відносин з власником помешкання не припиняє житлового сервітуту. Але за відсутності згоди про безоплатне користування помешканням колишній член сімї повинен вносити плату за користування помешканням і за комунальні послуги. Цей висновок відповідає частині четвертій ст. 156 та 162 ЖК. Із пояснень в судовому засіданні апеляційного суду позивача [PERSON] вбачається, що у вказаному вище будинку відповідачку [PERSON] як члена сімї зареєстрували після народження онуки [PERSON], у будинку залишилися деякі речі відповідачки [PERSON], онука [PERSON] буває в його будинку, куди приводе її відповідачка [PERSON] Його син [PERSON] має іншу сімю, де і зареєстрований. Частиною 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сімї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Частиною 4 статті 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоровя, в якому вона проживає. Згідно з частиною 1 статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Частиною 1 статті 163 СК України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Залишаючи за малолітньою дитиною [PERSON] право користування жилим приміщенням, а саме будинком № 14 по вул. Кузнецова в м. Дружківка, і визнаючи матір малолітньої дитини такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суд першої інстанції порушив принцип 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, яким передбачено, що малолітня дитина не може бути розлучена з матірю, крім випадкових обставин. На підставі вищевикладеного, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу [PERSON] слід задовольнити, рішення Дружківського міського суду Донецької області від 01 грудня 2015 року в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування житлом будинком № 14 по вул. Кузнецова в м. Дружківці Донецької області скасувати і в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, відмовити. Ухвалою судді апеляційного суду Донецької області від 21 грудня 2015 року розстрочено [PERSON] сплату судового збору за подачу апеляційної скарги на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 01 грудня 2015 року в розмірі 535 грн. 92 коп. до ухвалення судового рішення по справі. Частиною 1 статті 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Із пояснень в судовому засіданні апеляційного суду позивача [PERSON] вбачається, що він є інвалідом другої групи. Відповідно до статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються інваліди I та II груп.

Outcome: dismissed