Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-20 00:00:00

В жовтні 2017 року позивач, який діє в інтересах неповнолітнього [PERSON] звернувся до суду з позовом до державного підприємства «Торецьквугілля» про стягнення на користь його племінника 300000 (триста тисяч) грн. у відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок загибелі його батька [PERSON] від нещасного випадку на виробництві, що стався з ним 08 березня 2017 року. Загиблий [PERSON] є його рідним братом. Свої вимоги обґрунтовує тим, що його брат [PERSON] знаходився у трудових відносинах з державним підприємством «Торецьквугілля», зокрема, із ВП «шахтою «Центральна», де працював забійником на відбійних молотках. 08 березня 2017 року його брат та батько неповнолітнього [PERSON], працюючи в першу зміну та виконуючи отриманий від начальника дільниці наряд, трагічно загинув внаслідок механічної асфікції від стискання органів грудної клітки та живота вугіллям. Цей нещасний випадок був визнаний спеціальною комісією таким, що стався з батьком неповнолітнього [PERSON] на виробництві, тому оформлений по формі Н-1. Внаслідок загибелі на виробництві батька неповнолітнього [PERSON], йому завдана моральна шкода, яка полягає в глибоких моральних та душевних стражданнях в звязку з втратою ним близької людини, батька. Дізнавшись про смерть свого батька, він зазнав емоційне та психологічне потрясіння, яке відчуває до теперішнього часу й не може відновити свою душевну рівновагу. Він відчуває почуття туги і самотності, і до теперішнього часу в рівній мірі не може прийти до тями від осягнутого лиха та втрати найближчої людини. В ранньому дитинстві він втратив мати, яка трагічно загинула. Він розуміє, що залишився без родини, його кріпкої опори, тому постійно перебуває в напрузі та в стані роздратування. Моральні страждання, повязані з його фізичним станом, а саме душевне хвилювання, постійно хвилюють думки про те, що в нього немає родини. Разом з цим, син загиблого має дуже слабке здоровя, він є інвалідом з дитинства. На теперішній час неповнолітньому сину загиблого показано обстеження та тривале лікування. Розмір завданої неповнолітньому [PERSON] загибеллю батька моральної шкоди він оцінює в 300000 грн. Позивач, який діє в інтересах неповнолітнього [PERSON] в судове засідання не зявився, його інтереси за довіреністю представляла [PERSON], яка в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала повністю, наполягала на їх задоволенні. Представник відповідача в судовому засіданні заявлені вимоги визнала частково, вважає суму відшкодування моральної шкоди значно завищеною, просила суд врахувати перераховану суму сину загиблого [PERSON] в розмірі 66648,30 грн. та відповідно зменшити суму моральної шкоди до 30000 (тридцяти тисяч) грн. В іншій частині просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки вважає їх необґрунтованими та недоведеними в суді. В обґрунтування своїх заперечень зазначила, що позивач при викладені в своєму позові обставин в порушення вимог чинного законодавства, не зазначив жодного доказу, що підтверджує кожну обставину, на котру позивач посилається як на підставу своїх вимог. За відсутності цих доказів неможливо вирішити спор про відшкодування моральної шкоди, яку зазнав неповнолітній [PERSON] внаслідок загибелі свого батька. Позивач по справі не зазначив і не довів в суді, в чому саме полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно племіннику позивача, з яких міркувань він виходив, визнаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Так як позивачем суду не надано жодних доказів щодо моральних страждань, котрі нібито були спричинені неповнолітньому сину загиблого [PERSON], то це в свою чергу позбавляє можливості встановити факт наявності такої шкоди. При чому, незаконні дії або бездіяльність з боку відповідача, що спричинили племіннику позивача, який діє в його інтересах, моральні страждання, на їх думку відсутні, тому відповідач звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди. Заслухавши пояснення всіх учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що підтверджується матеріалами справи, позивач по справі, який діє в інтересах неповнолітнього [PERSON], 15.06.2003 року, є рідним братом [PERSON]. Відповідно до свідоцтва про народження батьком неповнолітнього [PERSON], [INFO], є [PERSON]. Брат позивача по справі та батько неповнолітнього [PERSON] знаходився у трудових відносинах з Державним підприємством «Торецьквугілля», зокрема із «Шахтою «Центральна». 08.03.2017 року з рідним братом позивача по справі і батьком неповнолітнього [PERSON] стався нещасний випадок на виробництві, внаслідок якого він помер, про що свідчить свідоцтво про смерть. Даний факт також підтверджено актом проведення спеціального розслідування нещасного випадку, який стався 08.03.2017 року о 12 год. 30 хв. та актом про нещасний випадок, повязаний з виробництвом № 14 по формі Н-1. Відповідно до цього акту причиною смерті потерпілого стала механічна асфіксія від стискання органів грудної клітки та живота вугіллям. Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як вбачається із матеріалів справи, в інтересах неповнолітнього [PERSON], сина загиблого від нещасного випадку на виробництві [PERSON], до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди звернувся рідний брат загиблого [PERSON], а саме рідний дядько неповнолітнього. Так, відповідно до ч.2\~статті 6 Сімейного кодексу\~\~неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Відповідно до ч. 1 ст. 59 ЦК України піклування встановлюється над неповнолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування Згідно із ч. 1 ст. 69 ЦК України піклувальник над неповнолітньою особою зобовязаний дбати про створення для неї необхідних умов, про її виховання, навчання та розвиток. В частині третій цієї статті передбачено обовязок піклувальника вживати заходів щодо захисту цивільних прав та інтересів підопічного. \~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до ч.1\~ст. 242 ЦК України\~законним представником у випадках, встановлених законом, може бути інша особа. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-ІІІ від 26.04.2001 року із змінами та доповненнями, дитиною-сиротою є дитина, в якої померли чи загинули батьки. Рішенням виконкому Торецької міської ради від 15.03.2017 року № 92 [PERSON], [INFO], надано статус дитини сироти. Повноваження позивача [PERSON], як представника неповнолітньої дитини, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 42 ЦПК України, підтверджуються свідоцтвом про народження дитини та розпорядженням керівника військово цивільної адміністрації м. Торецьк Донецької області від 18.09.2017 року № 74р. Оскільки син загиблого [PERSON] є неповнолітнім та має статус дитини сироти, над яким встановлено піклування, суд вважає, що його рідний дядько [PERSON], будучи законним представником останнього, правомірно звернувся до суду в інтересах неповнолітнього племінника з позовом про відшкодування моральної шкоди внаслідок загибелі його батька від нещасного випадку на виробництві. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає, зокрема права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 5 ЦПК України суд зобовязаний поважати честь і гідність усіх учасників цивільного процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статті, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних та інших ознак. При цьому, відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення\~ або\~ не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Правовідносини, які виникли між сторонами в звязку з відшкодуванням моральної шкоди, регулюються ст.ст. 1167, 1168, 1187 Цивільного кодексу України, які передбачають відповідальність за завдану моральну шкоду за умови відсутності між сторонами договірних зобов'язань, тобто так звана деліктна відповідальність. Відповідна правова позиція висловлена Верховним судом України в постановах № 6-123цс12 від 24.10.2012 року та № 6-120цс13 від 13.11.2013 року. Так, відповідно до цих постанов у спорах про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю члена сім'ї працівника в результаті отриманого ним на виробництві професійного захворювання, а також про відшкодування моральної шкоди членам сім'ї працівника, який загинув унаслідок нещасного випадку на виробництві, відшкодування моральної шкоди членам сім'ї працівника в таких випадках здійснюється відповідно до положень ст.\~1167, ч.2 ст.\~1168 ЦК України. Зазначене випливає з рішення Конституційного суду України від 08 жовтня 2008 року у справі про страхові виплати, в пункті 5 якого зазначено, що статтею 1167 (для членів сімей потерпілих) ЦК України та статтею 237-1 (для потерпілих) КЗпП України застрахованим громадянам, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавцем розподіл обов'язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання та членам їх сімей не суперечить вимогам статті 22 Конституції України. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Згідно з ст. 6 Закону України від 14 жовтня 1992 року № 2694-XII «Про охорону праці» (в редакції Закону України від 21 листопада 2002 року № 229-IV) умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам законодавства. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Враховуючи зазначені положення основного Закону України та КЗпП України підприємство мало створити потерпілому, як і іншим працівникам належні небезпечні умови праці, за яких факт настання професійних захворювань або іншого пошкодження здоровя чи настання смерті були би неможливими. Суд вважає, що саме через шкідливі та небезпечні умови праці з батьком неповнолітнього [PERSON], в інтересах якого діє позивач по справі, стався нещасний випадок, внаслідок якого настала смерть. Відповідно до ст. 1 Гірничого Закону України до особливо небезпечних підземних умов відносяться саме умови в шахтах, повязані з дією важкопрогнозованих проявів гірничогеологічних і газодинамічних факторів, що створюють небезпеку для життя та здоровя, їх працівників (виділення та вибухи газу та пилу, раптові викиди, гірничі удари, обвалення, самозаймання гірничих порід, затоплення гірничих виробок тощо). За таких обставин, суд приходить до висновку, що смерть батька неповнолітнього [PERSON], [INFO], в інтересах якого діє позивач по справі настала внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, власником якої є саме відповідач, тому повинен відповідати за завдану шкоду. Відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Представником відповідача для доведення факту, що нещасний випадок, повязаний з виробництвом стався внаслідок непереборної сили або з умислу чи грубої необережності потерпілого [PERSON] не надано ніяких документів чи інших доказів. Суд вважає, що саме діями відповідача неповнолітньому [PERSON], в інтересах якого діє позивач по справі, спричиненні моральні страждання, повязані зі смертю батька, яка є прямим наслідком шкідливих та небезпечних умов праці на підприємстві, власником якого є відповідач. Згідно з \~ст. 38 Гірничого закону України\~до обов'язків гірничого підприємства відноситься\~\~ відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, безпека гірничих робіт, охорона праці та довкілля, додержання встановлених нормативів у сфері проведення гірничих робіт, правил безпеки, правил технічної експлуатації та єдиних правил безпеки при підривних роботах. Таке право також неодноразово підтверджено рішеннями Європейського суду з прав людини, зокрема, у рішенні в справі «Барсукови проти України» (заява № 23081/07), яке набрало статусу остаточного 26 лютого 2015 року, у рішенні від 12 січня 2012 року у справі «[PERSON] проти України» (заява № 22737/04), де у відповідній частині цього положення п. 38 зазначено таке «1. Право кожного на життя охороняється законом…». Відповідно до\~ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди застосовують при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~та практику Суду, як джерело права. Стаття 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є діючою в Україні, встановлює, що високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Стаття 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка знаходиться у розділі 1,\~\~встановлює, що право кожного на життя охороняється законом. Стаття 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~встановлює, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.\~\~ Отже, зобовязання України перед своїми громадянами щодо права на життя, куди у контексті Конституції України входить і право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника (ст. 46 Конституції України), мають виконуватися у повному обсязі, право неповнолітнього [PERSON] на соціальний захист, а саме отримання грошової компенсації в рахунок відшкодування моральної шкоди як членом сім'ї працівника, який загинув унаслідок нещасного випадку на виробництві, є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов'язань. Згідно з ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої їй внаслідок душевних страждань, яких вона зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів. З огляду на це, суд зазначає наступне. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Отже, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а\~також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не повязана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або за коном. Частиною другою ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, або смертю фізичної особи, внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала. Відповідно до вимог ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам, дітям, а також особам, які проживали з нею однією сімєю. Тобто, даною нормою передбачено в тому числі право дитини загиблого на відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, юридичною особою, яка її завдала. В даному випадку відповідачем по справі. Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах\~№ 6-96цс11 від 05.03.2012 р. та № 6-145цс12 від 05.12.2012 року. Виходячи з цього, суд вважає безпідставними заперечення представника відповідача по справі з приводу, що неповнолітньому [PERSON], в інтересах якого діє позивач по справі, сплачено грошову компенсацію в сумі 66648,30 грн. внаслідок загибелі його батька від нещасного випадку на виробництві, що свідчить про часткове відшкодування підприємством завданої шкоди, оскільки відноситься зовсім до іншого виду шкоди, яка має майновий характер і повязаний з виплатами доходів, не отриманих загиблим [PERSON] за життя та з настанням нещасного випадку на виробництві. У зазначеній вище нормі поняття «діти» вжито в розумінні кровної спорідненості з померлим, оскільки особа не набуває особливого правового статусу, пов'язаного з її неповноліттям, а в числі найближчих до померлого осіб отримує право на відшкодування моральної шкоди, яке не пов'язане із віком особи. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку з між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Згідно зі статтями\~15,\~16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до положень\~статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Право на звернення до суду про відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи виникає у зв'язку з настанням певних подій: каліцтво, ушкодження здоров'я або смерть фізичної особи. Отже, право члена сім'ї померлого на відшкодування моральної шкоди у зв'язку зі смертю особи, спричинена внаслідок нещасного випадку на виробництві, виникає з настанням юридичного факту смерті та за наявності нещасного випадку на виробництві і причинного зв'язку між смертю і цим нещасним випадком на виробництві, а тому правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди члена сім'ї померлого виникають лише після смерті померлого та регулюються законодавством, яке діє на цей момент. За таких обставин, суд вважає, що смерть батька внаслідок нещасного випадку, повязаного з виробництвом спричинило його неповнолітньому сину, в інтересах якого діє позивач моральну шкоду, яка виразилася в моральних стражданнях. Суд приймає до уваги те, що діями відповідача, спрямованими на не забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці, спричинило неповнолітній дитині, в інтересах якого діє позивач по справі, моральну шкоду, яка полягає в тому, що внаслідок загибелі на виробництві його батька він зазнав глибоких моральних та душевних страждань, втратив ще одну близьку людину, свого батька. На теперішній час неповнолітня дитина є повною сиротою, так як мати втратив ще в дитинстві, яка трагічно загинула. Дізнавшись про смерть свого батька неповнолітній [PERSON], в інтересах якого діє позивач по справі, зазнав емоційне та психологічне потрясіння, яке відчуває до теперішнього часу і не може відновити свою душевну рівновагу. Моральні страждання повязані з фізичним станом, а саме душевне хвилювання, постійні думки про те, що втратив свого батька, з яким постійно проживав. Після загибелі батька нормальні життєві та сімейні звязки неповнолітньої дитини, в інтересах якого діє позивач по справі втрачені, він постійно відчуває почуття туги та самітності і до теперішнього часу в рівній мірі не в змозі оговтатись від осягнутого його лиха та втрати найближчої йому людини, у нього взагалі втратився сенс життя, який раніше повсякденно був пов'язаний з батьком. Крім того, неповнолітній [PERSON] є інвалідом з дитинства, який постійно потребує турботи і лікування, підтримки близьких людей. Суд знаходить, що доводи позивача, який діє в інтересах неповнолітнього [PERSON] про заподіяння йому моральної шкоди у звязку зі смертю його батька внаслідок нещасного випадку, який стався з ним на виробництві заслуговують на увагу. Суд враховує, що неповнолітній [PERSON], в інтересах якого діє позивач по справі, втратив рідну та близьку людину, відчуття постійного хвилювання, порушення нормальних життєвих звязків неповнолітньої дитини. Втрата близької людини, вимагає від нього додаткових зусиль для організації життя, оскільки померлий, за життя, був для нього опорою, моральною та матеріальною підтримкою, через перенесені нервові потрясіння він відчуває душевні страждання. З втратою батька неповнолітній [PERSON], в інтересах якого діє позивач по справі, позбавився належного піклування, яке батьки забезпечують своїй дитині до досягнення нею повноліття. Перелічені негативні явища дійсно не можуть не турбувати позивача по справі, який діє в інтересах неповнолітнього племінника [PERSON], не можуть не викликати переживання, страждання, стрес, депресію. Отже, факт моральних страждань є очевидним і не потребує доказування іншими засобами доказування. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір моральної шкоди, завданої внаслідок нещасного випадку, повязаного з виробництвом, в результаті якого настала смерть батька неповнолітнього [PERSON], в інтересах якого діє позивач по справі, суд враховує порушення нормальних життєвих звязків неповнолітньої дитини, неможливість ведення попереднього способу життя, неможливість повернення близької людини, батька. Разом з тим, сума визначена позивачем по справі, який діє в інтересах неповнолітнього [PERSON] на відшкодування моральної шкоди є завищеною та не відповідає глибині моральних та фізичних страждань останнього. При визначенні розміру грошової компенсації суд враховує, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові\~№ 6-65цс11 від 19.12.2011 року. Згідно з частиною 1\~ст. 3 Конституції України\~людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Тому, враховуючи вимоги розумності, справедливості і співмірності завданої моральної шкоди, з огляду на ступень та глибину моральних страждань неповнолітнього [PERSON], в інтересах якого діє позивач, яких він зазнав внаслідок смерті свого батька, конкретних обставин справи, порушення нормального укладу життя, суд знаходить можливим стягнути з відповідача на користь неповнолітнього [PERSON], [INFO], в інтересах якого діє позивач по справі грошову компенсацію у відшкодування моральної шкоди в сумі 250000 грн., що буде еквівалентним завданим моральним стражданням. Про таке право також підтверджено рішеннями Європейського суду з прав людини, зокрема, у рішенні в справі «Нечипорук та Йонкало проти України» (заява № 42310/04), яке набрало статусу остаточного 21 квітня 2011 року, у рішенні від 19 грудня 2013 року у справі «[PERSON] проти України» (заява № 45872). Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеність перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За таких обставин, суд вважає позовні вимоги частково доведеними, тому підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 88 ч. 3 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалене рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. На підставі ст.ст. 23, 1167, 1168, 1187 ЦК України, ст. 153 КЗпП, ст.ст. 1, 38 Гірничого Закону України,

Outcome: partial