Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-24 00:00:00

В грудні 2020 року [PERSON] звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду з позовною заявою до відповідача та просить суд визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька - [PERSON] , померлого [INFO] , на спадкове майно у вигляді земельної ділянки загальною площею 4,00 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на території Козацької сільської ради, масив № [NUMBER] , ділянка № [NUMBER] Білгород-Дністровського району Одеської області, за межами населеного пункту, кадастровий номер: 5120882800:01:002:1851. Заявлені позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що вона є рідною донькою [PERSON] , який помер [INFO] . Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04.04.2006 року та ухвалою того ж суду від 06.06.2008 року за [PERSON] було визнано право власності на земельну частку (пай) у розмірі 4,5 га на землях колишнього КСГП «Україна» Білгород-Дністровського району Одеської області та зобов`язано Білгород-Дністровську райдержадміністрацію внести [PERSON] в додаткові списки на отримання державного акту на земельну частку (пай) у розмірі 4,5 га, видавши на його ім`я державний акт на зазначену земельну частку (пай). В подальшому Розпорядженням Білгород-Дністровської районної державної адміністрації № 2505/А-2008 від 07.11.2008 року було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо передачі земельної частки (паю) в натурі та складання державного акту на право власності на земельну ділянку громадянину України [PERSON] загальною площею 4,00 га ріллі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Козацької сільської ради, масив № [NUMBER] , ділянка № [NUMBER] , Білгород-Дністровського району Одеської області, за межами населеного пункту та передано [PERSON] вказану земельну ділянку у власність. Розроблено кадастровий номер земельної ділянки. [INFO] батько позивачки [PERSON] помер не встигнувши оформити належним чином речове право на вказану ділянку та сама ця ділянка становить його спадкову масу. Нотаріус відмовив позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом через відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно, тому позивачка змушена була звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 02.12.2020 року провадження по справі було відкрито та визначено загальний порядок її розгляду з призначенням підготовчого судового засідання на 25.01.2021 року. Вказаною ухвалою також витребувано копію спадкової справи до майна померлого [PERSON] . 04.12.2020 року до канцелярії надійшла заява позивачки [PERSON] з проханням справу розглянути без її участі в судовому засіданні, позовні вимоги підтримує повністю. 25 січня 2021 року до канцелярії суду надійшла заява Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області з проханням справу розглянути за відсутністю представника сільської ради, заперечень щодо позовної заяви сільська рада не має. У судове засідання 25.01.2021 року сторони не з`явились. У відповідності з ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Згідно з ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04.04.2006 року та ухвалою того ж суду від 06.06.2008 року за [PERSON] було визнано право власності на земельну частку (пай) у розмірі 4,5 га на землях колишнього КСГП «Україна» Білгород-Дністровського району Одеської області та зобов`язано Білгород-Дністровську райдержадміністрацію внести [PERSON] в додаткові списки на отримання державного акту на земельну частку (пай) у розмірі 4,5 га, видавши на його ім`я державний акт на зазначену земельну частку (пай). Вказане рішення суду не оскаржувалось та набрало чинності 15.04.2006 року. Розпорядженням Білгород-Дністровської районної державної адміністрації № 1845/2007 від 10.10.2007 року [PERSON] було надано дозвіл на розробку технічної документації по передачі земельної ділянки (паю) в натурі із земель сільськогосподарського призначення, що перебувають в запасі загальною площею 4,35 в умовних кадастрових гектарах, яка розташована на території Козацької сільської ради, масив № [NUMBER] , ділянка № [NUMBER] , за межами населеного пункту, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Межі земельної ділянки перенесені в натурі, що підтверджується відповідним Актом від 29.07.2008 року. Сформовано кадастровий номер земельної ділянки - 5120882800:01:002:1851. Розпорядженням Білгород-Дністровської районної державної адміністрації № 2505/А-2008 від 07.11.2008 року було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо передачі земельної ділянки (паю) в натурі та складання державного акту на право власності на земельну ділянку громадянину України [PERSON] . Передано [PERSON] земельну ділянку площею 4,00 га ріллі, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на території Козацької сільської ради, масив № [NUMBER] , ділянка № [NUMBER] , Білгород-Дністровського району Одеської області, за межами населеного пункту. Тобто, Білгород-Дністровська районна державна адміністрація, як головний розпорядник землями за межами населених пунктів на той час, виразила своє волевиявлення та розпорядилась земельною ділянкою передавши її громадянину України в порядку діючого механізму приватизації земель колективних сільськогосподарських підприємств. Однак, [PERSON] не встиг отримати Державний акт на право власності на земельну ділянку та [INFO] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , видане виконкомом Краснокосянської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, актовий запис № 13. Померлий доводився рідним батьком позивачки [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , актовий запис № 42 здійснений Козацькою сільською радою Білгород-Дністровського району Одеської області. Стаття 1261 ЦК України: у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно з довідками Краснокосянської сільської ради № 199 та № 198 від 21.11.2016 року, померлий [INFO] [PERSON] проживав та був зареєстрований на день смерті за адресою: [ADDRESS] разом з [PERSON] , яка в подальшому звернулась до державного нотаріусу з заявою про прийняття спадщини після смерті батька. Відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Отже, позивачка є такою, що прийняла спадщину після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] . Відомості про наявність інших спадкоємців першої черги у суду відсутні. Відповідно до положень ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті. Згідно ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Згідно з пунктом «г» частини першої статті 81 Земельного кодексу України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Захист прав власності громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено пунктом 1 частини 3 статті 152 ЗК України. Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення, що передбачено частиною 1 статті 1225 ЦК України. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. За змістом ст. 1296 ЦК України, оформлення спадщини здійснюється шляхом видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до ч.3 ст. 46-1 ЗУ «Про нотаріат», нотаріус під час вчинення нотаріальних дій з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва обов`язково використовує також відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Державного земельного кадастру, Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва. Пункт 10 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. 20 листопада 2020 року приватний нотаріус Іваницький О.Ю. письмово відмовив позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказану земельну ділянку на території Козацької сільської ради, масив № [NUMBER] , ділянка № [NUMBER] , Білгород-Дністровського району Одеської області через відсутність правовстановлюючих документів на вказаний спадковий об`єкт. У відповідності до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ч. 2 ст. 14 Конституції України та ч. 2 ст. 1 Земельного Кодексу України, право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до Закону. Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. Разом з цим, суд доходить до висновку про правильно обраний позивачем спосіб захисту свого цивільного права шляхом визнання за нею саме права власності, речового права, на спадкову земельну ділянку, а не на право на завершення приватизації і одержання державного акту про право власності на землю, оскільки спадкодавець [PERSON] в 2008 році завершив приватизацію земельної ділянки та відповідним розпорядженням його технічна документація була затверджена з переданням земельної ділянки йому у власність. Однак, відсутність правовстановлюючого документу та зареєстрованого речового права у спадкодавця не дає позивачці, спадкоємиці, можливості нотаріально прийняти спадщину. Захист її спадкових прав можливий лише в судовому порядку шляхом визнання за нею права. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії», було зазначено що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припинення порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. На підставі викладеного, враховуючи визнання відповідачем позовних вимог, суд вважає, що позовна заява [PERSON] підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки заявлені вимоги є обґрунтованими, правомірними та спрямовані на захист прав позивачки.

Outcome: approved