Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-16 00:00:00

В вересні 2015 року позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив суд з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог визнати протиправним наказ Національного Авіаційного Університету (далі - НАУ) від 20.08.2015 року №2, яким звільнено в тому числі позивача з роботи, скасувати останній, також поновити позивача на раніше займаній посаді проректора з науково-педагогічної роботи та виховної роботи НАУ, стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20.08.2015 по час ухвалення рішення у справі, допустити рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць до негайного виконання. В обґрунтування своїх вимог позивач та його представник в ході розгляду справи посилалися на те, що вищезазначеним наказом в тому числі позивача було звільнено із відповідної посади, що відбулося, на їх думку, із грубим порушенням норм діючого законодавства. Так, згідно мотивувальної частини оскаржуваного наказу в.о. ректора [PERSON] скасував наказ ректора НАУ від 24.10.2014 року з особового складу в частині переведення в тому числі позивача з посади проректора з навчально-виховної роботи на посаду проректора з науково-педагогічної та виховної роботи за строковим трудовим договором з 23.10.2014 року по 22.10.2019 рік, та наказав звільнити в тому числі позивача із посади проректора з науково-педагогічної та виховної роботи з 20.08.2015 року на підставі ст.ст.7, 21 КЗпПУ у зв`язку із порушенням встановлених правил прийняття на роботу. Позивач стверджує, що [PERSON] вийшов за межі своїх повноважень, передбачених Статутом НАУ, оскільки пунктом 5.2.2. останнього ректорові надано повноваження виключно на видачу наказів та розпоряджень, надання обов`язкових для виконання доручень, але аж ніяк не право скасовувати попередні накази ректора. Крім того, позивач вважає, що в самому тексті оскаржуваного наказу відсутнє посилання на спеціальну норму, яка була порушена, за переконанням НАУ, під час прийняття позивача на роботу. Також позивач вважає, що для того, щоб звільнити його з посади відповідач мав би отримати згоду Вченої ради НАУ та органів студентського самоврядування, що прямо передбачено в п.5.3.3. статуту НАУ, проте цієї процедури відповідачем дотримано не було. Щодо порушення порядку прийняття на роботу, то вважав ці твердження такими, що не відповідають фактичним обставинам справи (а.с. 11-15 Том №1) В подальшому просили розглядати справу за їх відсутності (а.с.117-118 Том №2) Під час розгляду справи представник відповідача категорично заперечував проти задоволення позову, зазначав, що підстав для визнання оскаржуваного наказу незаконним немає. Так, вважав неспроможними доводи позивача щодо того, що [PERSON] вийшов за межі передбачених в Статуті НАУ повноважень скасовуючи попередній наказ ректора про переведення позивача на певну посаду, оскільки право видавати накази прямо кореспондує право такі накази скасовувати, виходячи із самого змісту обійманої посади - ректор університету. Щодо відсутності посилання в тексті оскаржуваного наказу на спеціальну норму, яка була порушена під час прийняття позивача на роботу, зауважив, що по-перше, позивач неправильно розуміє природу тих правовідносин, які склалися між ним та НАУ в жовтні 2014 року, тому що не було переведення його з посади на посаду, а було розірвання контракту, тобто припинення трудових відносин, та укладення нового контракту, що свідчить фактично про нове прийняття на роботу. А для прийняття на посаду проректора необхідна не тільки згода Вченої ради, якої не було отримано, але і її подання. Таким чином, виникає питання про порушення саме прийняття, а не переведення, яким було оформлене таке прийняття. Щодо тверджень представника позивача про відсутність посилання на спеціальну норму, пояснив, що нею є ст.21 КЗпПУ по відношенню до ст.7 КЗпПУ, тобто прийняття на роботу за відсутності подання Вченої ради НАУ, тобто прийняття на роботу не уповноваженою особою (а.с.1-5 Том №2) В подальшому відповідач, незважаючи на належне повідомлення судом останнього про дату, час та місце розгляду справи, явку свого представника в суд не забезпечив. Зважаючи на тривале перебування справи в провадженні суду, категорію спору, а також поведінку відповідача, яку суд кваліфікує як дії, направлені на затягування розгляду справи, суд вважає можливим ухвалити рішення на підставі поданих доказів. Третя особа [PERSON] також в судове засідання не з`явився, а під час розгляду справи просив суд задовольнити позов, пояснював, що він видав оскаржуваний наказ «неподумавши», не перевіривши підстави такого рішення. Вважаючи його незаконним, сам 05 листопада 2015 року скасував його шляхом видачі наказу №966/к, поновив позивача на роботі на посаді проректора з науково-педагогічної та виховної роботи з 06.11.2015 року. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст.214 ЦПК України) При цьому, саме сторони згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України повинні довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог чи заперечень, окрім підстав звільнення від доказування, які прямо передбачені ЦПК України. Судовим розглядом встановлено та не заперечується сторонами, що позивач з 02.09.2002 року працював у Національному авіаційному університеті (а.с.41 Том №1) 21.07.2006 на підставі наказу № 621/к звільнений з роботи за власним бажанням згідно ст.38 КЗпПУ з посади професора кафедри журналістики Інституту міжнародних відносин Національного авіаційного університету (а.с. 42 Том 1) 09.07.2010 позивача на підставі наказу № 480/к від 13.07.2010 року прийнято на посаду завідувача кафедри журналістики Інституту міжнародних відносин Національного авіаційного університету на умовах контракту (а.с. 46 Том 1) 27.09.2010 на позивача наказом №619/к від 24.09.2010 року покладено виконання обов`язків проректора з навчально-виховної роботи, яка (посада) була введена рішенням Вченої ради НАУ, саме позивач отримав рекомендацію від Вченої ради НАУ на призначення, до затвердження на посаді у встановленому законодавством порядку (а.с.46 Том №1, а.с.178 Том №1 ) 01.07.2011 позивача на підставі наказу №488/к від 08.07.2011 року переведено на посаду проректора з навчально-виховної роботи університету за строковим трудовим договором на умовах контракту (а.с.47 Том №1) 23.10.2014 позивача на підставі наказу №622/к від 24.10.2014 року переведено на посаду проректора з науково-педагогічної та виховної роботи університету за строковим трудовим договором зі збереженням умов контракту (а.с.47 Том №1) Вищенаведені відомості приведені в трудовій книжці позивача, копія якої міститься в матеріалах справи та в цій частині дані ніким не оспорюються (а.с.45-47 Том №1, а.с.1-5 Том №2) Також з матеріалів справи вбачається, що одночасно із видачею вищезазначених наказів між сторонами укладалися строкові трудові договори (контракти). Так, - №116/к від 21.10.2010 року, згідно якого позивача прийнято на роботу на посаду проректора з навчально-виховної роботи з 01.10.2010 року по 30.06.2011 року на підставі наказу №649/к від 05.10.2010 року (а.с.48-49 Том №2), - №92/к від 13.07.2011 року, згідно якого позивача прийнято на роботу на посаду проректора з навчально-виховної роботи з 01.07.2011 року по 30.06.2015 року на підставі наказу №488/к від 08.07.2011 року (а.с.50-51 Том №2), - №12/к від 24.10.2014 року, згідно якого позивача прийнято на роботу на посаду проректора з науково-педагогічної та виховної роботи з 23.10.2014 року по 22.10.2019 року на підставі наказу №622/к від 24.10.2014 року (а.с.61-62 Том №2) При оцінці вищенаведених документів, а саме контрактів та записів у трудовій книжці позивача, суд акцентує увагу сторін на тому, що в контрактах міститься формулювання «прийняття на роботу» кожний раз, в той час, як в трудовій книжці будь-яких відомостей за цей період про звільнення/припинення трудових відносин між сторонами немає. Про НЕ припинення трудових відносин свідчать і відповідні заяви, які позивач кожного разу писав з метою «переукласти трудовий договір», а не розірвати трудові відносини із НАУ (а.с.42, 57 Том №2). Також представник відповідача не заперечував, що фактично переукладався трудовий договір з позивачем про роботу на певній посаді. В той же час, щодо подій, які мали місце в жовтні 2014 року, представник відповідача категорично стверджує, що трудові відносини між сторонами були припинені і відбулося нове прийняття на роботу, на посаду, яке вимагає дотримання певної процедури, чого зроблено не було. Так, відповідно до ч.7 ст.27 Закону України «Про вищу освіту» вищий навчальний заклад діє на підставі власного статуту. Статут вищого навчального закладу повинен містити, зокрема, повноваження органів управління вищого навчального закладу, права та обов`язки керівника вищого навчального закладу. Частиною 1 статті 34 Закону України «Про вищу освіту» передбачено, що безпосереднє управління діяльністю вищого навчального закладу здійснює його керівник (ректор, президент, начальник, директор), права якого визначаються статутом. Відповідно до п.7 ч.3 ст.34 Закону України «Про вищу освіту» керівник вищого навчального закладу в межах наданих йому повноважень призначає на посаду та звільняє з посади працівників. Згідно ст.36 Закону України «Про вищу освіту» колегіальним органом управління вищого навчального закладу є Вчена рада, повноваження якої встановлюються статутом. Так, відповідно до п.5.1.1 Статут НАУ безпосереднє управління діяльністю НАУ здійснює ректор, який діє на засадах поєднання єдиноначальності та колективних рішень, напрацьованих радами, зборами, конференціями тощо в межах своєї компетенції згідно із Статутом та законодавством. Керівництво навчальною, навчально-методичною, науковою та адміністративно-господарською діяльністю університету здійснюють проректори. Кількість посад проректорів у межах виділеного фонду оплати праці встановлює ректор з урахуванням пропозицій Вченої ради університету, за погодженням з міністерством освіти та науки України. Наймання на роботу і звільнення проректорів, керівників структурних підрозділів здійснюється за наказом ректора на умовах, передбачених законодавством та Статутом. Ректор в межах наданих йому повноважень згідно п.5.2.2 Статуту призначає за поданням Вченої ради НАУ першого проректора, проректорів, визначає їх службові обов`язки та звільняє їх з роботи. Таким чином, твердження представника відповідача про те, що виключно Вчена рада НАУ наділена повноваженнями вносити подання ректору НАУ щодо призначення на посади проректорів ґрунтується на вищенаведених судом документах. Дійсно, виключно в разі дотримання цього порядку прийняття на роботу проректора буде відповідати нормам діючого законодавства та не суперечити Статут НАУ (Так само слід отримувати згоду Вченої ради НАУ і на звільнення, в тому числі, проректорів). Проте, посилання представника відповідача, що в даному випадку можна вести мову про прийняття позивача на роботу в жовтні 2014 року на посаду проректора за відсутності отримання згоди Вченої ради НАУ, тобто фактично про призначення на посаду позивача не уповноваженим органом всупереч ст.21 КЗпПУ, тобто лише на підставі наказу ректора, суд вважає помилковим зважаючи на наступне. Так, з трудової книжки вбачається, що 23.10.2014 року позивача на підставі наказу №622/к від 24.10.2014 року переведено на посаду проректора з науково-педагогічної та виховної роботи університету за строковим трудовим договором із збереженням умов контракту (а.с.112 Том №1) Згідно витягу з наказу ректора №622/к від 24.10.2014 року наказано перевести позивача на посаду проректора з науково-педагогічної та виховної роботи університету за строковим трудовим договором з 23.10.2014 року по 22.10.2019 року на умовах контракту та розірвати контракт №92/к від 13.07.2011 року (а.с.31 Том №1) Для порівняння суд вважає за необхідне звернутися до змісту самого наказу №622/к від 24.10.2014 року, де конкретно щодо позивача застосовано термін «переведення», а стосовно, наприклад [PERSON] - «звільнення» (а.с.31 Том №1), що виключає ймовірність припущення того, що в даному випадку по відношенню до позивача мало місце звільнення. Відбулося переведення з однієї посади на іншу в межах НАУ без розірвання трудових відносин між сторонами. Таким чином, суд не погоджується із доводами представника відповідача, що в даному випадку мало місце припинення останніх, оскільки розірвання контракту №92/к від 13.07.2011 року та укладення контракту №12/к від 24.10.2014 року відбувалося одночасно, що підтверджує пояснення самого позивача, надані в судовому засіданні, про те, що відбулося переведення без припинення трудових відносин між сторонами. Останній наказ також містить формулювання «про прийняття на посаду», як і раніше проаналізовані судом накази НАУ по відношенню до позивача за періоди його роботи, зокрема, з 2010 по 2014 роки, що само по собі не може бути підставою для висновку про необхідність в такому випадку отримувати кожного разу при підписанні контрактів згоду Вченої ради НАУ. Таке переведення відбулося внаслідок внесення змін до штатного розкладу, згідно якого з 01.10.2014 року виведена посада проректора з навчально-виховної роботи та введено посаду проректора з науково-педагогічної та виховної роботи (а.с.114 Том №1) Отже, під час судового розгляду не знайшли своє підтвердження доводи представника відповідача про те, що було порушено встановлені правила прийняття позивача на роботу. Щодо доводів представника позивача про відсутність повноважень у ректора НАУ скасовувати раніше видані накази, то вони не відповідають положенням Статуту НАУ, які наводилися судом вище, і такі доводи на висновки суду у справі не впливають. В той же час, аналіз вищенаведених положень Статуту свідчить про те, що для звільнення проректора необхідно отримати згоду Вченої ради НАУ, чого за встановлених судом обставин зроблено не було. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що звільнення позивача із займаної посади було незаконним в серпні 2015 року. Закон у відповідності до вимог ч. 1 ст. 235 КЗпП України не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій ст. 235 КЗпП України. Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Так, позивач підлягає поновленню на роботі саме з 20 серпня 2015 року на посаді проректора з науково-педагогічної та виховної роботи НАУ. Щодо самого оскаржуваного наказу та вимоги про його скасування судом. Так, суд, як і будь-який інший орган по розгляду трудових спорів, не має адміністративних повноважень, тому він не може скасовувати накази, оскільки чинним законодавством України, яким регулюються трудові правовідносини, чітко визначено, що видача та скасування наказів відноситься виключно до компетенції власника або уповноваженого ним органу. До повноважень суду належить лише перевірка законності наказу. Тобто законодавством наділено працівника правом звернення до суду з позовом про визнання недійсним (незаконним) стягнення, оголошеного працівникові. Таким чином, суд відмовляє позивачу в задоволенні вимог про скасування оскаржуваного наказу. Згідно наказу від 05.11.2015 року №966/к виданого в.о. ректора НАУ [PERSON] останній прийняв рішення «відмінити» оскаржуваний наказ від 20.08.2015 року та поновити, зокрема, позивача на посаді проректора з науково-педагогічної та виховної роботи та відновити дію контракту з 06.11.2015 року (а.с.99 Том №2) Згідно записів в трудовій книжці позивача від 06.11.2015 року, внесених заступником начальника ВКД кадрової служби [PERSON], запис в трудовій книжці №52, якому відповідає «звільнення позивача з роботи у зв`язку із порушенням встановлених правил прийняття на роботу за ст.ст.7, 21 КЗпПУ, зробленим зав.сектора з кадрів ВКД [PERSON]» є недійсним, поновлено позивача на посаді проректора з науково-педагогічної та виховної роботи на умовах контракту з 06.11.2015 року (а.с.13 Том №2) Будь-яких інших доказів на підтвердження того, що позивача після цього було звільнено суду не надано, таких відомостей не містить і наявна в матеріалах справи копія трудової книжки. Представник відповідача зазначав, щодо змісту правовідносин між сторонами, то він вважає, що позивач є звільненим з 20.08.2015 року. Незважаючи на наявний в матеріалах справи наказ №962/к від 06.11.2015 року за підписом в.о. ректора НАУ [PERSON], яким прийнято рішення про скасування повністю всіх наказів від 05.11.2015 року, підписаних [PERSON] від імені НАУ, без повноважень, у зв`язку із звільненням останнього від виконання обов`язків ректора НАУ (а.с.100 Том №2), підстав стверджувати про те, що цим наказом відбулося звільнення позивача у суду немає, оскільки в ньому самому жодні посилання про це відсутні, відтак суд вважає періодом для обчислення заборгованості по середньому заробітку за час вимушеного прогулу 20.08.2015 по 05.11.2015 включно. Зважаючи на межі розгляду справи, визначені самим позивачем, суд відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України не надає оцінку останньому вищенаведеному наказу, тим більше, що він оскаржувався позивачем в судовому порядку, равно як і доводам представника відповідача в цій частині наданим в судовому засіданні. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 29 березня 2016 року у справі №760/20796/15-ц (провадження 2-2139/16) вимоги [PERSON] задоволені та визнано незаконним наказ №962/к від 06.11.2015 року, поновлено на посаді проректора з науково-педагогічної та виховної роботи НАУ з 06.11.2015 року, стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.11.2015 року по 29.03.2016 року, рішення допущено до негайного виконання в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць, вирішено питання про судові витрати. На даний час позивача на роботі не поновлено, заробітна плата не виплачується. Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок) і обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці, що передують події, з якою пов`язана виплата. Згідно довідки НАУ від 27.11.2015 року №661/1579 про середню заробітну плату позивача, заробітна плата останнього за липень та серпень 2015 року складає відповідно 34 909,08 грн. та 21 440,28 грн., що дорівнює 56 349,36 грн. (а.с.102 Том №1) Пунктом 5 розділу ІV Порядку передбачено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Кількість робочих днів за липень та серпень 2015 року - 23 і 20 відповідно. Відтак, середньоденна заробітна обчислюється судом наступним чином 56 349,36:43 і складає 1 310,45 грн. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку). Кількість днів затримки з 20.08.2015 року по 05.11.2015 року - 54 дні (робочих), з 30.03.2016 по 17.08.2016 - 96 днів (робочих), загальна кількість 150 днів, таким чином стягненню підлягає 196567,50 грн. Відповідно до ст.88 ЦПК України враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, в порядку розподілу судових витрат, з відповідача належить стягнути в дохід держави і судовий збір за вимоги майнового характеру в сумі 1 965,68 грн. та за вимоги немайнового характеру в сумі 487,20 грн. (п.10 ППВССУ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах») В силу п.п.2, 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України та ч.5 ст.235 КЗпП України рішення в частині поновлення на роботі та в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку в розмірі 19 656, 75 грн. слід допустити до негайного виконання. На підставі викладеного та

Outcome: partial