Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-24 00:00:00

В жовтні 2015 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про звернення стягнення на нежитлове приміщення № 4 розташоване у [ADDRESS] у зв'язку з тим, що між ЗАТ «Донгорбанк» правонаступником всіх прав та зобов'язань якого на теперішній час є ПАТ «Перший український міжнародний банк» та [PERSON] 30 жовтня 2007 року був укладений кредитний договір № 71, на підставі якого відповідачка отримала кредит в сумі 200 000 доларів США строком до 21 жовтня 2027 року. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та відповідачкою 30 жовтня 2007 року було укладено іпотечний договір №71/1 за яким відповідачка передала в іпотеку банку нежитлове приміщення № 4 в буд. [ADDRESS] вартістю 2 781 613 грн. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 19 лютого 2015 року з [PERSON] на користь ПАТ «ПУМБ» стягнута заборгованість за вказаним кредитним договором станом на 20 лютого 2013 року в розмірі 278 846,82 доларів США та 81 347 грн. 96 коп. пені за порушення строків виконання зобов'язань. В зв'язку з тим, що до теперішнього часу заборгованість не погашена, позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки з наданням права щодо всіх повноважень продавця, необхідних для здійснення продажу нежитлового приміщення. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 29 грудня 2015 року в задоволенні позовних вимог публічному акціонерному товариству «Перший Український Міжнародний Банк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено. В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду цим обставинам та на неправильне застосування судом норм матеріального права. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» Дяконової К.І., яка просила скаргу задовольнити, пояснення представника відповідачки [PERSON], який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши письмові матеріали справи в межах апеляційного оскарження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню, а рішення суду необхідно скасувати та позов задовольнити з таких підстав. Відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки спірне нерухоме майно знаходиться на території здійснення антитерористичної операції, на нього не можна звернути стягнення відповідно до вимог ст. 9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Проте з такими висновками суду погодитися не можна. Відповідно до п. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон № 1304-VII) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Поняття мораторій у цивільному законодавстві згідно із п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України визначається як відстрочення виконання зобов'язання. Таким чином, установлений Законом № 1304-VII мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Крім того, згідно із п. 4 Закону № 1304-VII протягом його дії інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, він є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону. Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону № 1304-VII не підлягає виконанню. Отже, Закон № 1304-VII не є підставою для відмови в захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредиторів. Такого висновку дійшов Верховний Суд України, виклавши правову позицію із цього питання, зокрема у постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-57цс15, яка відповідно до положень ст. 3607 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Виходячи із вищевикладеного, є помилковим висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову на підставі ст. 9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», якою зупинена дія статей 37, 38, 40, 41, 43-47 Закону України «Про іпотеку» у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки, реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об'єкти, реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах, адже цей Закон носить тимчасовий характер та не може бути підставою для обмеження права позивача на звернення стягнення на предмет іпотеки. Однак вищевикладене залишилося поза увагою суду першої інстанції, який в достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду необхідно скасувати. Як встановлено судом, 30 жовтня 2007 року між закритим акціонерним товариством «Донгорбанк», правонаступником всіх прав та зобов'язань якого на теперішній час є публічне акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк», та [PERSON] був укладений кредитний договір № 71 за яким вона отримала кредит в сумі 200 000 доларів США з процентною ставкою за строковою заборгованістю 12,9% річних, за простроченою заборгованістю 17,9% річних, строком повернення згідно графіку з остаточною датою повернення кредиту 21 жовтня 2027року. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та відповідачкою цього ж дня було укладено іпотечний договір № 71/1, відповідно до умов якого відповідачка передала в іпотеку банку нежитлове приміщення № 4 розташоване в буд. [ADDRESS] яке належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності. Вартість предмету іпотеки сторони визначили у 2 781 613 грн. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 19 лютого 2015 року з [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» стягнута заборгованість за кредитним договором станом на 20 лютого 2013 року в розмірі 278 846,82 доларів США та 81347,96 грн. з яких: 189 999, 92 доларів США - заборгованість за кредитом, 88 846,90 доларів США - заборгованість за непогашеними у строк відсотками за користування кредитом, 81 347,96 грн. - сума пені за порушення строків виконання зобов'язань за кредитним договором (а.с. 39-42). Відповідно до ст. 589 ЦК України та ч.1 ст. 7 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Отже, наявність судового рішення про стягнення із [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане [PERSON] в іпотеку нерухоме майно. За ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду. При цьому рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд може встановити спосіб реалізації предмета іпотеки: або шляхом проведення прилюдних торгів, або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього ж Закону. Пунктом 4.6. Іпотечного договору № 71/1 від 30 жовтня 2007 року передбачено право іпотекодержателя, позивача у справі, продажу від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві. Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» та звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві у рахунок погашення заборгованості по процентах за кредитним договором № 71 від 30 жовтня 2007 року в розмірі 88 846,90 доларів США, яка виникла станом на 20 лютого 2013 року. В а. 1 п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що резолютивна частина рішення суду у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як ст. 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). Оскільки сторони не дійшли згоди щодо вартості предмета іпотеки під час розгляду справи апеляційним судом, початкова ціна предмета іпотеки має бути встановлена на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій (правова позиція Верховного Суду України у справі 6-1205цс15 від 23 грудня 2015 року). Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в а. 2 п. 6 своєї постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5, вимога заставодержателя про звернення стягнення на предмет застави оплачується судовим збором як вимога немайнового характеру, якщо така вимога пред'явлена після вирішення вимоги про виконання основного зобов'язання (стягнення заборгованості тощо). Відповідно до положень ст. 4 Закону України «Про судовий збір» розмір судового збору за подачу юридично особою позову немайнового характеру в жовтні 2015 року складав 1 218 грн. та відповідно за подачу апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції судовий збір мав бути сплачений в сумі 1 339 грн. 80 коп. Таким чином, оскільки апеляційний суд прийшов до висновку про необхідність скасування рішення суду та задоволення позовних вимог, з відповідачки на користь публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» згідно із ст. 88 ЦПК України у відшкодування судових витрат необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору за подачу позовної заяви в сумі 1 218 грн. та витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в сумі 1 339 грн. 80 коп., а разом - 2 557 грн. 80 коп.

Outcome: approved