Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-10 00:00:00

В вересні 2019р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1-3) до Ліквідатора Асоціації «Національна Туристична організація України» Ткешелашвілі Є.В., в якому просив суд: - зобов`язати відповідача визнати та включити до проміжного ліквідаційного балансу Асоціації «Національна Туристична організація України» вимоги позивача про виплату заробітної плати у розмірі 16692,0 грн.; - зобов`язати відповідача виплатити позивачу заробітну плату у розмірі 16692,0 грн.; - стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 768,4 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що за постановою Київського апеляційного суду від 22 листопада 2018р. у справі № 761/1988/2018 за позовом [PERSON] до Асоціації «Національна Туристична організація України» про поновлення на посаді та стягнення заборгованості із заробітної плати, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення президентської ради Асоціації «Національна Туристична організація України» від 01 грудня 2017р. у частині припинення повноважень директора - [PERSON] . Поновлено [PERSON] на посаді директора Асоціації «Національна Туристична організація України» з 01 грудня 2017р. Стягнуто з Асоціації «Національна Туристична організація України» на користь [PERSON] заборгованість із заробітної плати у розмірі 32000,0 грн. та середній заробіток за час вимушеного прогулу (за період грудень 2017р. по 22 травня 2018р.) у сумі 11014,16 грн. Оскільки рішення суду про поновлення позивача не виконано в добровільному порядку, позивач вважає, що відповідач заборгував йому заробітну плату у розмірі 16692,0 грн. за період часу з 01 квітня по 31 липня 2019р. У зв`язку з тим, що відповідачем була проігнорована досудова вимога позивача по включення його вимоги до переліку кредиторів Асоціації «Національна Туристична організація України», позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом для захисту свого порушеного права. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 12 вересня 2019р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 січня 2020р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. До судового засідання стороною позивача було подано до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, заявлені позовні вимоги сторона позивача підтримує в повному обсязі, і не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, в судові засідання свого представника не направив, поважності причин неявки суду не повідомив, у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження строк, відповідач відзив на позов не подавав. Оскільки сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 223, 280 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Постановою Київського апеляційного суду від 22 листопада 2018р. у справі № 761/1988/2018 за позовом [PERSON] до Асоціації «Національна Туристична організація України» про поновлення на посаді та стягнення заборгованості із заробітної плати, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 травня 2018р. - скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено. На підставі зазначеної постанови апеляційної інстанції визнано незаконним та скасовано рішення президентської ради Асоціації «Національна Туристична організація України» від 01 грудня 2017р. у частині припинення повноважень директора - [PERSON] . Поновлено [PERSON] на посаді директора Асоціації «Національна Туристична організація України» з 01 грудня 2017р. Стягнуто з Асоціації «Національна Туристична організація України» на користь [PERSON] заборгованість із заробітної плати у розмірі 32000,0 грн. та середній заробіток за час вимушеного прогулу (за період грудень 2017р. по 22 травня 2018р.) у сумі 11014,16 грн. Згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 23 травня 2019р. засновниками Асоціації «Національна Туристична організація України» було прийнято рішення про припинення юридичної особи, вимоги кредиторів розглядаються в строк до 04 серпня 2019р. З матеріалів справи вбачається, що постанова Київського апеляційного суду від 22 листопада 2018р. у справі № 761/1988/2018, Асоціацією «Національна Туристична організація України» виконано не було. Судом встановлено, що 02 серпня 2019р. позивач звернувся з вимогою до Ліквідатора Асоціації «Національна Туристична організація України» Ткешелашвілі Є.В., в якій просив визнати його кредитором Асоціації у сумі 16692,0 грн. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач зазначав, що постанова апеляційної інстанції від 22 листопада 2018р. у справі № 761/1988/2018, в частині поновлення його на роботі не виконана роботодавцем, а тому останній заборговував йому заробітну плату у розмірі 16692,0 грн. за період часу з 01 квітня по 31 липня 2019р., виходячи з мінімального розміру заробітної плати встановлений законом. За змістом ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). За змістом ч. 2-4 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до положень ч. 1 ст. 104 ЦК України (тут і далі у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. Згідно ч. 3 ст. 105 цього Кодексу, учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється. Виконання функцій комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) може бути покладено на орган управління юридичної особи. За змістом ч. 8 та 9 ст. 111 ЦК України , ліквідаційна комісія (ліквідатор) після закінчення строку для пред`явлення вимог кредиторами складає проміжний ліквідаційний баланс, що включає відомості про склад майна юридичної особи, що ліквідується, перелік пред`явлених кредиторами вимог та результат їх розгляду. Виплата грошових сум кредиторам юридичної особи, що ліквідується, у тому числі за податками, зборами, єдиним внеском на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та іншими коштами, що належить сплатити до державного або місцевого бюджету, Пенсійного фонду України, фондів соціального страхування, провадиться у порядку черговості, встановленому статтею 112 цього Кодексу. У разі недостатності в юридичної особи, що ліквідується, коштів для задоволення вимог кредиторів ліквідаційна комісія (ліквідатор) організовує реалізацію майна юридичної особи. Вимоги працівників, пов`язані з трудовими відносинами, у разі ліквідації платоспроможної юридичної особи вимоги її кредиторів задовольняються у другу чергу (п. 2) ч. 1 ст. 112 ЦК України). Згідно положень ч. 3-5 цієї ст. 112 ЦК України, у разі відмови ліквідаційної комісії у задоволенні вимог кредитора або ухилення від їх розгляду кредитор має право протягом місяця з дати, коли він дізнався або мав дізнатися про таку відмову, звернутися до суду із позовом до ліквідаційної комісії. За рішенням суду вимоги кредитора можуть бути задоволені за рахунок майна, що залишилося після ліквідації юридичної особи. Вимоги кредитора, заявлені після спливу строку, встановленого ліквідаційною комісією для їх пред`явлення, задовольняються з майна юридичної особи, яку ліквідовують, що залишилося після задоволення вимог кредиторів, заявлених своєчасно. Вимоги кредиторів, які не визнані ліквідаційною комісією, якщо кредитор у місячний строк після одержання повідомлення про повну або часткову відмову у визнанні його вимог не звертався до суду з позовом, вимоги, у задоволенні яких за рішенням суду кредиторові відмовлено, а також вимоги, які не задоволені через відсутність майна юридичної особи, що ліквідується, вважаються погашеними. Протягом всього часу розгляду справи в суді, в порушення положень п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, ст. ст. 76-81 ЦПК України, стороною позивача не було надано суду жодного належного і допустимого доказу, що його заробітна плата складає 4173,0 грн. на місяць. Крім того, стороною позивача взагалі не було надано суду доказів того, що його кредиторська вимога - 16692,0 грн. є безспірною, враховуючи те, що положеннями ст. 236 КЗпП України визначено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Матеріали справи не містять доказів звернення позивача до суду з заявою, в порядку ст. 236 КЗпП України. Оцінюючи належність, допустимість достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позові вимоги не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed