Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-13 00:00:00

В грудні 2018 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, в якому просить усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] , а [PERSON] , вселити. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 03 серпня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Скориком М.О., позивачка є власником вказаної квартири . Між тим, позивач не має можливості користуватися належним їй нерухомим майном, оскільки у вищевказану квартиру незаконно вселився та проживає [PERSON] . Посилаючись на викладені обставини, з врахування уточнених позовних вимог від 04.03.2019 року, [PERSON] просить усунути перешкоди у користуванні нею житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] , шляхом виселення [PERSON] , та вселення у вказану квартиру [PERSON] та її дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Ухвалою судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 07 грудня 2018 року відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 09.12.2019 року клопотання представника відповідача [PERSON] про зупинення провадження у справі - задоволено. Зупинено провадження у справі за позовом - до набуття законної сили рішенням у цивільній справі № 490/7373/17, яка перебуває на розгляді у Центральному районному суді м.Миколаєва , за позовом [PERSON] , до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу від 03.08.2015 року квартири квартирою [ADDRESS] - недійсним. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 03 лютого 2020 року ухвалу Центрального районного суду м.Миколаєва від 19.12.2019 року скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Представник позивача адвокат Камінський В.І. в останнє судове засідання не з`явивися, надав суду заяву про розгляд справи у відсутності його та позивачки, просив задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явивися, неодноразово повідомлявся судом належним чином. Відзиву на позов не надав. Представники відповідача адвокати Бараненко Д.В. та Марченко В. подавали до суду клопотання про відкладення судового засідання, проте доказів на підтвердження поважності причин неможливості явки суду не надали. В поданому його представником клопотанні про зупиненя провадження у справі до розгляду цивільної справи № 490/7373/17 зазначено, що у провадженні судуд перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] ( мати відповідача та відчужувач спірної квартири) до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу від 03.08.2015 року вказаної квартири недійсним. В обгрунтування посилається на те, що у разі задоволення позову [PERSON] , вважатиметься, що [PERSON] не є власником спірної квратири і не має законних підстав як на вселення, так і на право вислення з цієї квартири сина колишнього власника. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Зокрема, на підтвердження права власності на квартиру позивачем надано до суду копію нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 03 серпня 2015 року, укладеного між [PERSON] , від імені якої діяла [PERSON] , як продавцем, та [PERSON] , як покупцем; витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за [PERSON] . Як вбачається з матеріалів справи, за вказаною адресою відомості про зареєстрованих осіб відсутні. Позивачка перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , від якого мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Також позивачка має неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , батьком якого є [PERSON] . Як вбачається зі змісту позовної заяви , підставою для пред`явлення позову до відповідача є вчинення відповідачем перешкод у користуванні приватною власністю позивача квартирою за вказаною адресою , а предметом позову (вимогами) зобов`язання відповідача не чинити перешкод у користуванні власністю, шляхом його виселення та вселення у вказану квартиру [PERSON] та її неповнолітніх дітей. Отже, у вказаному спорі підлягають встановленню та оцінці обставини щодо: наявності у позивача права власності на спірне нерухоме майно; вчинення відповідачем перешкод позивачу у здійсненні ним права користування своїм майном. Доказів того, що відповідач не проживає у спірній квартирі та не перешкоджає користуванню цим житлом позивачкою - суду не надано, її твердження відповідачем не спростовані. Права власника житлового будинку визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У випадку порушення його прав, не пов`язаного з позбавленням права власності, власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні (ст.391 ЦК України). В разі, коли такі перешкоди полягають у неправомірному користуванні житлом власника, або іншим належним йому приміщенням для цілей проживання, останній вправі, відповідно до положень житлового законодавства, вимагати виселення із належного йому приміщення. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме статті 1 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах), згідно з якою завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Те саме міститься у статті 2 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року, згідно із частиною другою якої суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій, яка відповідає статті 5 цього Кодексу у редакції від 03 жовтня 2017 року). Як проголошено у статті 3 Конституції України, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. На думку ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні правацих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria»), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11. Установивши, що [PERSON] як новий власник, яка придбала спірну квартиру в установленому законом порядку за договором купівлі-продажу, який наразі є правомірним ( ст. 204 ЦК України) , не може користуватися своєю власністю, оскільки [PERSON] , який втратив право користування спірним житловим приміщенням у зв`язку з його відчуженням попереднім власником, членом сім`ї якого він є, відмовляється виселятися з ней, суд доходить до висновку про те, що порушене право позивача, як нового законного власника спірної квартири, підлягає захисту в обраний нею спосіб, а саме усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення [PERSON] із належного їй на праві власності квартири, яку відповідач займає без законних на те підстав - адже він не є членом сім`ї позивача, спільним побутом із нею не пов`язаний, між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору. У зв`язку з відчуженням вказаної квартири на користь [PERSON] право користування [PERSON] цією квартирою припинилося. На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим, а тому підлягає задоволенню. У принц.4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією №1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.59, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання й розвиток; із цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий та післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Відповідно до ч. 4, 6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з місцем її реєстрації. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження. Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання та маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Згідно з чч.1, 2 та 3 ст.29 ЦК місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлено в законі. Місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. За змістом ч.2 ст.18 закону «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. За такого, оскільки право неповнолітніх дітей [PERSON] - [PERSON] , 2015 року народження, та [PERSON] , 2010 року народження на проживання разом з батьками закріплено законом, до того ж місце проживання неповнолітніх дітей визнається за спільною згодою батьків - отже їх право на вселення до належної їх матері спірної квартири презюмується та додатковому судовому захисту саме в межах заявлених позовних вимог з визначених позивачем правових підстав - не підлягає. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивакчи судові витрати.

Outcome: approved