Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-22 00:00:00

В жовтні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, в остаточно уточнених позовних вимогах якого просив визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS]. В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що 16 червня 2003 року він надав своєму сину - [PERSON] грошові кошти в сумі 15200 грн для придбання вищезазначеної квартири у його, позивача, власність. Факт отримання грошей відповідачем зафіксований у власноручно написаній ним розписці. В 2003 році відповідач повідомив його, що придбав для нього квартиру. В 2014 році він, позивач, вирішив оселитися в спірній квартирі, яку придбав відповідач за надані ним грошові кошти. Однак останній відмовився звільнити вказану квартиру та повідомив його про те, що квартиру він придбав на своє ім'я. Посилаючись на те, що покупцем за договором купівлі - продажу є саме він, а не відповідач [PERSON], позивач просив позов задовольнити. Відповідач до суду не з'явився, направив до суду свого представника, який проти задоволення позовних вимог заперечував частково, а саме: не заперечував щодо визнання за позивачем права власності на ? частки квартири. В іншій частині проти задоволення позовних вимог заперечував, оскільки відповідач отримував від [PERSON] грошові кошти в сумі 15200 грн, в той час як квартиру було придбано за 30326 грн. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2017 року до участі у справі, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору залучено [PERSON] В судовому засіданні [PERSON] та його представник проти задоволення позову категорично заперечували. При цьому зазначили, що вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 січня 2015 року відповідача засуджено до позбавлення волі за ч. 2 ст. 286 та ч. 3 ст. 135 КК України, а також вирішено цивільний позов потерпілого та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на відшкодування моральної та майнової шкоди 327 000 грн. Державною виконавчою службою в порядку виконання судового рішення накладено арешт на майно боржника [PERSON], в тому числі й на квартиру [ADDRESS]. Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що такий позов він розцінює як намагання вивести квартиру з-під арешту, [PERSON] просив в позові відмовити. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов'язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов'язок передати предмет договору наступному власнику. Отже, за звичаями ділового обороту презюмується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою. Судом встановлено, що 17 червня 2003 року між [PERSON] (продавець) з однієї сторони та [PERSON] (покупець) з іншої укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Договір купівлі - продажу укладений сторонами в письмовій формі та посвідчений нотаріально. Зі змісту договору вбачається, що сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору (а.с. 16). Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. На час розгляду справи договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] [PERSON] посилається на те, що насправді покупцем за вказаним договором є він, а не його син [PERSON], на підтвердження чого надає розписку про отримання [PERSON] від нього грошових коштів в сумі 15200 грн, що становить половину вартості ціни квартири відповідно до договору від 16 червня 2003 року. При цьому вимог про визнання недійсним договору купівлі - продажу вказаної квартири в частині покупця [PERSON] не заявляв. Відповідно до ч. 1 ст. 81 кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З врахуванням вищезазначеного, суд приходить до висновку, що [PERSON] не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, а тому підстави для визнання за ним права власності на квартиру [ADDRESS] - відсутні.

Outcome: dismissed