Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-30 00:00:00

В жовтня 2015 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що 12.09.2007 року між відповідачем та позивачем було укладено кредитний договір №DN81AR03110179, згідно умов якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 59 760,40грн., терміном до 11.09.2014 року, зі сплатою відсотків за користування кредитним коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором. Відповідач належним чином, умови кредитного договору не виконував, внаслідок чого станом на 10.09.2015 року утворилась заборгованість у розмірі 285 704 гривні 49 копійок, яка складається з наступного: - 25 761,32грн. - заборгованість за кредитом; 62 844,84грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 11 826,31грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 185 272,02грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, яку позивач просив стягнути з відповідача. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 13 вересня 2016 року у задоволені позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості, відмолено. З зазначеним рішенням не погодився позивач, подав апеляційну скаргу в якій ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що висновок суду першої інстанції щодо застосування строків позовної давності є невірним, судом не враховано, що до п.7.1. кредитного договору, строк повернення кредитних коштів встановлено 11.09.2014 року, а згідно ч.5 ст. 261 ЦК України, за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання строку виконання. А в даному випадку строк виконання основного зобовязання визначено строком у договорі 11.09.2014 року, а саме з цієї дати повинен рахуватись строк позовної давності за основним зобовязанням, банк звернувся до суду з позовом у жовтні 2015 року, отже в межах строку позовної давності. Представник позивача в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, від нього найшла заява про розгляд справи за його відсутності (т.2 а.с.228-229). Представник відповідача в судовому засіданні в режимі відеоконференції, проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив її відхилити. Апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, що не зявились представника, оскільки відповідно до вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції. Перевіряючи справу в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного. Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає. Судом першої інстанції встановлено, що 12.09.2007 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір №DN81AR03110179, відповідно до умов якого позивач зобов'язався надати відповідачу кредит у розмірі 59760,40грн., строком до 11.09.2014 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитним коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором (а.с.6-7). Згідно умов договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. У випадку порушення зобов'язань за кредитним договором, відповідач сплачує відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Пунктом 7.1 кредитного договору передбачено, що періодом сплати кредиту вважається період з 12 по 16 число кожного місяця. Погашення заборгованості за договором здійснюється наступному порядку: щомісяця починаючи з наступного місяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 921,49 грн. для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди. Відповідно до умов кредитного договору, п. 7.3, забезпеченням виконання позичальником зобовязань за даним договором виступає ВАЗ 211120, ХТА 21112070274876. Відповідач стверджує та не заперечується позивачем, що ним в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором було передано автотранспортний засіб. Як вбачається з розрахунку заборгованості банком було зараховано вартість автомобілю в рахунок погашення заборгованості в жовтні 2012 року, а саме зазначено, що станом на 18.10.2012 залишок простроченої заборгованості складав 24995,63 грн., станом на 25.10.2012 7745,63 гривні. При цьому автомобіль був переданий відповідачем банку 15 липня 2011 року, про що відповідачем надано акт прийому автомобіля позичальника [PERSON] Як вбачається із матеріалів справи, згідно п.1 договору факторингу №17 від 21.11.2007 року, укладеного між «ПриватБанком» (клієнт) та ЗАТ «Акцент-Банк» (фактор), Фактор зобовязується передати грошові кошті в сумі, визначеній п.8 Договору в розпорядження Клієнта за плату розмір якої встановлено п.4 даного Договору, а Клієнт зобовязується відступити Факторові у повному обсязі права вимоги до боржника , що випливають із договору, перелік яких визначено у Додатку № 1 до цього договору. (т.1 а.а.163-165). Згідно Додатку до договору факторингу № 7 від 21.11.2007 року, було передано право вимоги за кредитним договором №DN81AR03110179 від 12.09.2007 року укладеним між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] (т.2 а.с.160) Згідно п.1 договору факторингу від 15 вересня 2008 року укладеного між «ПриватБанком» (фактор) та ЗАТ «Акцент-Банк» (клієнт), Фактор зобовязується передати грошові кошті в сумі, визначеній п.8 Договору в розпорядження Клієнта за плату розмір якої встановлено п.4 даного Договору, а Клієнт зобовязується відступити Факторові у повному обсязі права вимоги до боржника , що випливають із договору, перелік яких визначено у Додатку № 1 до цього договору. (т.2 а.а.178-180). Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, останній платіж за зобовязанням по поверненню кредиту був зроблений відповідачем у грудні 2009 року і саме у звязку з несплатою чергового платежу в січні 2010 року у позивача КБ «Приватбанк» виникло право на звернення до суду з позовом про стягнення сум за кредитом. Таким чином строк позовної давності у три роки сплив у січні 2013 року. Якщо врахувати в якості переривання перебігу строку позовної давності передання позичальником позивачу автомобілю, який відповідно до акту переданий у липні 2011 року, то трирічний строк сплинув у серпні 2014 року. Дата реалізації автомобілю не підтверджена жодним доказом по справі. Відповідач звернувся до суду з письмовою заявою про застосування строку позовної давності, а тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі у зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності. Проте з таким висновком суду погодитись у повній мірі не можливо з наступних підстав. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обовязковим для виконання сторонами відповідно до ст.629 ЦК України. Частиною 1 ст.626 ЦК України, передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно зі ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно п.7.1 кредитного договору №DN81AR03110179 від 12.09.2007 року періодом сплати вважається період з «2» по «16» число кожного місяця погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується і момент надання кредиту здійснюється в наступному порядку : щомісяця починаючи з наступного місяця в період сплати позичальник повинний надати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 921,49 гривен для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди. Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором №DN81AR03110179 від 12.09.2007 , останній платіж відповідачем [PERSON] був проведений 26 грудня 2009 року. Як вбачається із матеріалів справи,згідно з договором застави відповідач надав в заставу автомобіль ВАЗ, 211120,2007 року випуску, реєстраційний номер АН 3079СІБ що належить йому на праві власності. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 квітня 2012 року звернуто стягнення на предмет застави , а саме автомобіль ВАЗ, модель 21120,2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №DN81AR03110179 від 12.09.2007. Заставний автомобіль був реалізований , від його реалізації були зараховані кошти, у сумі 34 500 гривен, із них: 17250,00 гривен погашення за тілом кредиту, 11 844 гривен погашення штрафу, 5062,06 гривен - погашення пені, 343,94 гривен за зняття з обліку авто (т.1 а.с.121). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (чч. 1, 3 ст. 264 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У справі, яка переглядається, судом встановлено, що згідно з умовами кредитного договору позичальник зобовязаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) у сумі 921,49 гривен. Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Отже, аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15. Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та прийшов помилкового висновку про відмову в задоволені позовних вимог з підстав пропуску строку позовної давності у повному обсязі. Як вбачається із матеріалів справи останній платіж по погашенню кредиту відповідачем [PERSON] був зроблений 26 грудня 2009 року, з позовом до суду позивач звернувся 07 жовтня 2015 року. Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина 3). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4). Відповідач звернувся до суду з заявою про застосування строків позовної давності, тому у задоволені позовних вимог про стягнення з відповідачів на користь позивач заборгованості за період з 12. 09.207 року по 06.10.2012 року слід відмовити. Також відповідно до ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Згідно з додатком до розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053-р до зазначених населених пунктів належить с. Новооленівка . Красноармійського району , Донецької області. В подальшому розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року №1079-р зупинено дію розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція». Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року № 1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнано такими, що втратили чинність розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р та розпорядження Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 року № 1079-р. Згідно із пунктом 8 додатку до розпорядження Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року до зазначених населених пунктів належить с. Новооленівка . Красноармійського району , Донецької області. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що [PERSON] [PERSON], яка проживає у м. Словянську, пеня та штрафи нараховані, починаючи з 01.06.20 2014 року і таким чином є підстави для застосування вимог ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Проведене позивачем нарахування у загальному порядку, з яким погодився суд першої інстанції, є безпідставним, тому рішення суду в частині стягнення з відповідача суми пені та штрафів підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені цих вимог. Враховуючи зазначене, апеляційний суд вважає, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути заборгованість за кредитним договором №DN81AR03110179 від 12.09.2007 року у загальному розмір - 40 450,28 грн. із них: 25 761,32 грн. - заборгованість за кредитом, 11 85,30 грн. - заборгованість по процентам за період з 07.10.2012 року по 10.09.2015 року, 2 831,66 грн. - заборгованість за комісією за користування кредитом за період з 07.10.2012 року по 10.09.2015 року. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Як розяснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в абзаці 1 п. 36 постанови від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI). Тобто відшкодування судового збору за подачу позову до суду буде складати 606,67 гривен. Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. При розгляді справи судом першої інстанції в оскаржуваній частині рішення неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального права. З огляду на викладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Outcome: partial