Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-02 00:00:00

В грудні 2016 року позивач звернулася з позовом до сільської ради Ріпкинського району Чернігівської області. Позовна заява мала назву «про визнання права власності на земельну ділянку, як за спадкоємцем за заповітом». В прохальній частині позову просила суд «визнати за [PERSON] право власності на сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ЧН №0188818, яка розташована на території с. Голубичі Ріпкинського району Чернігівської області, розміром 3,98 га від 08 серпня 1996 виданого на підставі рішення Ріпкинської районної державної адміністрації від 20 червня 1996 №220, який залишився їй у спадщину після смерті [PERSON]». Свої вимоги обґрунтувала тим, що вона позбавлена можливості дооформити спадщину після смерті її матері [PERSON], яка отримала, однак не зареєструвала своє право на земельну частку (пай), що була успадкована після смерті [PERSON] батька позивача. Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 17 січня 2017 року позов задоволено частково. Визнано за [PERSON] право на спадкування земельної частки (паю), площею 3,98 га., в умовних кадастрових гектарах, у землях, які перебували в колективній власності КСП ім.Кірова с.Голубичі Ріпкинського району Чернігівської області, без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ЧН № 0188818, виданого Ріпкинською районною державною адміністрацією Чернігівської області 08.08.1996, зареєстрованого 12.08.1996 у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 408, що було передане [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 13.07.2010 року державним нотаріусом Ріпкинської районної державної нотаріальної контори Чернігівської області, за реєстровим номером 1252, після померлого 03.12.2002 [PERSON] В іншій частині позову відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 17 січня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення суду суперечить нормам матеріального права, судом неповно зясовано обставини справи, надана невірна оцінка доказам у справі. Так, апелянт зазначає, що вона просила визнати за нею право власності на сертифікат на право на земельну частку (пай), інших вимог нею заявлялося, її права на спадкування ніхто не порушував. Апелянт вважає, що суд вийшов за межі позовних вимог. Також апелянт звертає увагу суду на те, що в рішенні відсутня аргументація неможливості визнання за нею права власності на сертифікат. Окрім того, судом не було повідомлено позивача про час і місце розгляду справи, чим порушено її право на участь в розгляді справи. В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги і просив її задовольнити, додавши, що позов [PERSON] був поданий з метою визнання за останньою права власності на земельну ділянку (пай) в порядку спадкування через неможливості оформити це право у нотаріальній конторі, а не для визнання права на спадкування, яке ніким не оспорюється. Відповідач та треті особи були належним чином повідомлені про час розгляду справи, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень, проте своїх представників до суду не направили. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції прийшов до висновку, що у позивача [PERSON], із незалежних від неї обставин, виникли перешкоди в реалізації права на спадкування за померлою матірю. Проте, оскільки її вимога про визнання за нею права власності на земельну частку (пай) не в повній мірі ґрунтується на вимогах закону, суд першої інстанції на підставі ст.1216 ЦК України, визнав за [PERSON] право на спадкування земельної частки (паю). Проте з таким висновком неможна погодитися зважаючи на наступне. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. 03.12.2002 помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЕЛ № 152091 (а.с.9). Після смерті [PERSON] його дружина [PERSON] успадкувала право на земельну частку (пай), що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 13.07.2010 Ріпкинською районною державною нотаріальною конторою, за реєстровим номером 1252. Проте за життя [PERSON] не звернулася до компетентного органу з метою внесення до сертифікату на право на земельну частку (пай) на імя [PERSON] відомостей про передачу їй права на земельну частку (пай) в порядку спадкування. Відповідно до заповіту, посвідченого секретарем виконкому Голубицької сільської ради Ріпкинського району Чернігівської області 02.08.2006 [PERSON] заповіла усе своє майно [PERSON] (а.с.32). 06.01.2012 [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЕЛ № 176258 (а.с.10). На день смерті спадкодавцем [PERSON] вказаний заповіт не змінено і не відмінено. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на майно, яке складається, в тому числі і з земельної частки (паю), площею 3,98 га в умовних кадастрових гектарах, у землі, яка перебувала в колективній власності КСП ім.Кірова с.Голубичі Ріпкинського району Чернігівської області, без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ЧН № 0188818, виданого Ріпкинською районною державною адміністрацією Чернігівської області 08.08.1996, зареєстрованого 12.08.1996 у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 408, що було передане [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 13.07.2010 державним нотаріусом Ріпкинської районної державної нотаріальної контори Чернігівської області, за реєстровим номером 1252, після померлого 03.12.2002 [PERSON] 02.07.2012 Ріпкинською районною державною нотаріальною конторою відкрита спадкова справа до майна померлої [PERSON], що підтверджується копією спадкової справи (а.с.26-53). Відповідно до довідки відділу Держгеокадастру у Ріпкинському районі Чернігівської області від 02.11.2016 № 29-28-99ю3-645/72-16, [PERSON] виданий сертифікат на право на земельну частку (пай) по КСП ім. Кірова с. Голубичі (а.с. 4). Державним нотаріусом Першої Чернігівської державної нотаріальної контори 13.12.2016 винесено постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії, а саме: відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на право на земельну частку (пай), що було передано [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки остання не звернулась за життя до компетентного органу з метою внесення до сертифікату на право на земельну частку (пай) відомостей про передачу їй права на земельну частку (пай) (а.с.5). Таким чином факт належності спадкодавцю [PERSON] на праві власності майнового паю підтверджений вище зазначеними письмовими доказами, дослідженими судом і має для позивача юридичне значення. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вказувалося вище, позивач просила визнати за нею право власності на сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ЧН №0188818, проте зміст її позовних вимог стосувався визнання права власності на спадкове майно, яке вона позбавлена можливості оформити в нотаріальній конторі. Визнаючи за позивачем право на спадкування земельної частки (паю), суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки вимоги позивача стосувалися оформлення спадкових прав, шляхом визнання в судовому порядку права власності на спадкове майно. Доводи апеляційної скарги з цього приводу є ґрунтовними. Крім того слушними є доводи апеляційної скарги щодо розгляду справи без повідомлення позивача та за відсутності від неї заяви про розгляд справи у її відсутності, що є грубим порушенням ст. 6 ч.2 ЦПК України. Враховуючи зазначене вище, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України через допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального та процесуального права. Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Вирішуючи спір по суті, колегія суддів апеляційного суду вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. За позивачем, враховуючи суть її позовних вимог, слід визнати право власності в порядку спадкування після смерті 06.01.2012 її матері [PERSON], право власності на земельну частку (пай), площею 3,98 га., в умовних кадастрових гектарах, у землі, яка перебувала в колективній власності КСП ім.Кірова с.Голубичі Ріпкинського району Чернігівської області, без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ЧН № 0188818, виданого на імя [PERSON] Ріпкинською районною державною адміністрацією Чернігівської області 08.08.1996, зареєстрованого 12.08.1996 у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 408, і на яке 13.07.2010 державним нотаріусом Ріпкинської районної державної нотаріальної контори Чернігівської області [PERSON], за реєстровим номером 1252 [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після померлого 03.12.2002 [PERSON] У визнання права власності на сертифікат на земельну частку (пай) слід відмовити, оскільки суть цього документу, що виданий на імя померлого [PERSON], зводиться до посвідчення права власності, яке й визнається за позивачем.

Outcome: partial