Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-29 00:00:00

Відповідача позовні вимоги визнала, щодо їх задоволення не заперечувала, просила розглянути справу у її відсутності. Позивач на задоволенні позову наполягав, просив розглянути справу без його участі. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання. Відповідно до ч. 4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія свідоцтва про смерть [PERSON], померлої 02.11.2015р.; копія свідоцтва про смерть [PERSON], померлого 10.07.1999р.; копія свідоцтва про народження [PERSON]; копія свідоцтва про одруження між [PERSON] та [PERSON]; копія свідоцтва про народження [PERSON]; копія договору на право забудови будинку та безстрокового користування земельною ділянкою від 15.05.1951р.; копія технічного паспорту на житловий будинок із надвірними спорудами № 13 по вул. Зелена в м. Рені Одеської області; копія постанови державного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 02.08.2016р. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач є онуком [PERSON] померлого 10.07.1999р. За життя [PERSON] належав житловий будинок із надвірними спорудами № 13 по вул. Зелена в м. Рені Одеської області. На випадок смерті [PERSON] не розпорядився належним йому майном, заповіту не залишив, тому спадкоємство після його смерті здійснюється за законом. Спадкоємцями першої черги після його смерті були його доньки [PERSON] та [PERSON] У встановлений законодавством строк для прийняття ніхто із спадкоємців не звернувся до нотаріальної контори із заявами про її прийняття, проте матір позивача [PERSON] на час смерті батька мешкала разом із ним, тобто прийняла спадщину фактично, вступом в управління та володіння спадковим майном в порядку п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР 1963р. Відповідач [PERSON] за прийняттям спадщини після смерті батька не зверталась, на неї не претендує, не заперечувала, щоб спадщину оформила [PERSON] 02.11.2015р. померла - [PERSON] (матір позивача). Після її смерті відкрилась спадщина на вищезазначене спадкове майно, яку вона прийняла фактично після смерті батька, але юридично її не оформила. За життя вона не розпорядилась належним їй майном, заповіту не залишила. Тому спадкоємство здійснюється за законом. Єдиним спадкоємцем за законом першої черги після смерті [PERSON] є позивач. У встановлений законодавством строк для прийняття спадщини після смерті [PERSON], позивач до Ренійської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом не звертався. Однак, на момент смерті [PERSON] разом із нею мешкав її син - позивач [PERSON] Таким чином, позивач прийняв спадщину в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, що залишилася після померлої матері [PERSON] і вважає, що має всі законні підстави для визнання за ним права власності на неї, оскільки до держави вона не перейшла, відумерлою не визнана, інших спадкоємців немає. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки його доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. Оскільки щодо позовних вимог, обставин справи сторони не заперечують, визнають їх, суд вважає, що факти, які обґрунтовують заявлені вимоги і мають значення для справи встановлені, у звязку із чим немає необхідності у підтвердженні їх доказами засобом дослідження показань свідків. Відповідно до ч. 1 п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України 2003р. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Дід позивача - [PERSON] помер у 1999р. (тобто до набрання чинності ЦК України 2003р.), а матір позивача [PERSON] фактично прийняла спадщину після смерті батька, данні цивільні відносини регулюються положеннями ЦК Української РСР 1963р. Відповідно до ст. 524 ЦК Української РСР 1963р. спадкування здійснюється за законом та за заповітом. Спадкування за законом має місто, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Як передбачено ч. 1 ст. 529 ЦК Української РСР 1963р. при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти, інший з подружжя та батьки померлого. Згідно вимог ст. 548 ЦК Української РСР 1963р. для набуття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина вважається належною спадкоємцю з часу відкриття спадщини. За п. 1, 2 ч.1 ст. 549 ЦК Української РСР 1963р. визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він: фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Як було встановлено судом, матір позивача є спадкоємцем за законом першої черги після смерті свого батька. Вона у передбачений законом строк не подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини, проте на момент смерті батька мешкала разом із ним, тобто вступила в управління та володіння спадковим майном. Прийняття спадщини є фактом, яке відображає волю спадкоємця придбати майно після смерті спадкодавця. Відповідач [PERSON] за прийняттям спадщини після смерті батька не зверталась, на неї не претендує, не заперечувала, щоб спадщину оформила [PERSON] Таким чином, матір позивача [PERSON] прийняла спадщину в порядку п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК Української РСР 1963р., однак, вона не встигла юридично її оформити. 02.11.2015р. [PERSON] померла. Спадкові відносини після її смерті регулюються положеннями ЦК України 2003р. Відповідно до ст. 1216 ЦК України 2003р. спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 ЦК України (ст. 1223 ЦК України). Ст. 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно поживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.ст. 1270 ЦК України, він не заявив відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Як було встановлено судом, позивач у справі є спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] (ст. 1261 ЦК України). Він на день смерті матері [PERSON] мешкав разом із нею. В даний час оформити своє право на спадщину та отримати відповідне свідоцтво позивач не має можливості, оскільки за життя [PERSON] не встигла зареєструвати своє право власності на житловий будинок. Прийняття спадщини є фактом, яке відображає волю спадкоємця придбати майно після смерті спадкодавця. В даному випадку позивач прийняв спадщину фактично, оскільки його воля, як спадкоємиці за законом, була виражена у його діях по фактичному управлінню та володінню спадковим майном. Таким чином, позивач прийняла спадщину в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та не заявив про відмову від неї. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З урахуванням викладених позивачем та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити його вимоги щодо визнання за ним права власності на житловий будинок.

Outcome: approved