Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-31 00:00:00

В грудні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], треті особи: ТОВ «ОТП Факторінг Україна», ПАТ «ОТП Банк» про поділ спільного сумісного майна подружжя. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що він та відповідачка [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 3 серпня 1985 року по 26 листопада 2008 року. Під час шлюбу ними було придбано 3-кімнатну квартиру [ADDRESS], яка була зареєстрована на ім'я відповідачки відповідно до договору купівлі-продажу від 25 вересня 2007 року та 2-кімнатну квартиру [ADDRESS], яка була зареєстрована на ім'я відповідачки відповідно до договору купівлі-продажу від 22 листопада 2007 року. 4 липня 2008 року між відповідачкою [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк» (в подальшому реорганізоване у ПАТ «ОТП Банк») було укладено кредитний договір на отримання кредиту у розмірі 108 241,95 швейцарських франків, у забезпечення якого того ж дня між відповідачкою та кредитною установою було укладено договір іпотеки, предметом якої стала квартира [ADDRESS]. 7 червня 2010 року «ОТП Банк» відступив право вимоги за договором іпотеки на квартиру [ADDRESS] ТОВ «ОТП Факторинг Україна». Позивач стверджує, що для придбання вищезазначеної квартири він реалізував належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] та квартиру [ADDRESS]. Після розірвання шлюбу він залишився проживати в квартирі, проводить капітальні та поточні ремонти, сплачує комунальні та квартирні послуги. Оскільки позивач досі не може дійти до згоди щодо поділу спільного майна з відповідачкою, просить визнати обидві квартири спільним сумісним майном подружжя та поділити майно, визнавши за ним право власності на квартиру [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги, просили позов задовольнити, пояснили, що фактично подружжя після розірвання шлюбу поділили майно, він, позивач користується квартирою [ADDRESS], відповідачка [PERSON] - квартирою [ADDRESS]. Про існування заборгованості йому стало відомо в 2016 році у зв'язку з чим він змушений звертатися до суду. Відповідачка [PERSON] та її представник позовних вимог не визнали, пояснили, що позовні вимоги у частині визнання квартир спільним сумісним майном не підлягають задоволенню, оскільки цього ніхто не заперечує, і відсутній предмет спору, у частині вимог про поділ майна та визнання права власності за позивачем на квартиру [ADDRESS] заперечують, оскільки позивачем не надано доказів спів розмірності обох квартир та участі у придбанні спірної квартири своїми особистими коштами. Також під час слухання справи представником відповідачки було надано заяву про застосування строків позовної давності, в якій він посилається на те, що він повинен вираховуватися з 26 листопаду 2011 року, з часу розірвання шлюбу, а позивач не просить поновити цей строк. До участі в справі в якості третіх осіб позивачем були залучені ТОВ «ОТП Факторинг Україна», ПАТ «ОТП Банк». Представник ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в судовому засіданні заперечувала проти позову, подала письмові заперечення. В обґрунтування своїх доводів посилалась на сплив строку позовної давності, та на ту обставину, що позивач, який підписував заяву-згоду на отримання кредиту його дружиною, після 2008 року не приймав участь у його погашенні, на що посилалася відповідачка [PERSON] при оформленні реструктуризації за кредитним договором. Представник ПАТ «ОТП Банк» до судового засідання не з'явився, про час і місце слухання справи повідомлений належним чином. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 3 серпня 1985 року, який був зареєстрований у Палаці одруження «Дзержинський», актовий запис № 2172 (а.с.10). 26 листопада 2008 року шлюб між сторонами було розірвано, про що у книзі реєстрації розірвань шлюбу зроблено актовий запис за № 576 (а.с.11). Під час перебування у шлюбі сторонами було придбано 3-кімнатну квартиру [ADDRESS], яка була зареєстрована на ім'я відповідачки [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу від 25 вересня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Погрібною Т.П., р.№ 3555(а.с.15-17), та 2-кімнатну квартиру [ADDRESS], яка зареєстрована на ім'я відповідачки [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 22 листопада 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Васіковою Л.Є., р.№ 12258(а.с.12-13). 4 липня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та відповідачкою [PERSON] було укладено кредитний договір № МL-701/395/2008, за яким відповідачка отримала кредит у розмірі 108 241,95 Швейцарських франків. У забезпечення зобов'язання 4 липня 2008 року між кредитною установою та відповідачкою було укладено договір іпотеки, де предметом іпотеки було зазначено квартиру [ADDRESS]. Позивачем [PERSON] було надано письмову згоду на укладення вищезазначених договорів. Згідно з положеннями ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 1 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з вимогами ст. ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки в судовому засіданні не доведено, що діями відповідачки порушувались права позивача щодо визнання квартири [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] спільним майном подружжя, спір між сторонами в цій частині відсутній, суд вважає відмовити у задоволенні позову в цій частині у зв'язку із відсутністю предмету спору. Суд не може погодитися із застосуванням строку позовної давності до вимог позивача. Як було встановлено в судовому засіданні сторони - позивач та відповідач [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі до 26 листопада 2008 року. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Разом з тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. ВСУ під час розгляду справи № 6-258цс15 роз'яснив, що вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають враховувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного з подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які підтверджують заперечення права одного з подружжя на набуте в період шлюбу майно, зареєстроване за другим з подружжя, не може свідчити про порушення прав і вказувати на початок перебігу позовної давності. Позивач до теперішнього часу проживає та користується квартирою [ADDRESS], про правонаступника ПАТ «ОТП Банк» довідався 10 березня 2016 року, у зв'язку з чим звернувся до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» з письмовою заявою для погодження процедури реалізації майна. Ці дії суд розцінює як доказ перебігу позовної давності, коли позивач дізнався про порушення свого права. В частині поділу спільного майна подружжя із визнанням права на квартиру [ADDRESS] суд відмовляє у задоволенні позову з наступних підстав. Згідно із ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку. Згідно із ст.70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружина та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69, 72 СК України та статтею 372 ЦК України. Згідно п. 23, 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. У постанові Верховного Суду України від 1 липня 2015 року (справа №6-612цс15) викладено правовий висновок в якому зазначено, що норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного йому майна. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. В правовому висновку викладеному в постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року (справа №6-539цс16) зазначено, що статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Якщо наявність боргових зобов'язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов'язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя. Таким чином, крім права спільної сумісної власності на придбане майно за рахунок позичених грошових коштів, внаслідок укладення договорів позики у подружжя виникає також і зобов'язання в інтересах сім'ї у вигляді повернення позиченої грошової суми, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники, і договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Оскільки позивачем не було представлено доказів участі особистих коштів у придбанні квартири [ADDRESS], не надано доказів в сенсі вимог частині 2 статті 70 СК України, які б надавали суду правові підстави для збільшення його частки у спільному майні, крім того відсутні дані про вартість квартир, у зв'язку із чим суд робіть висновок про недоведеність позовних вимог в цій частині і відмовою у задоволенні позову про поділ спільного сумісного майна, що не є перешкодою для звернення до суду, надання доказів і обґрунтувань заінтересованою стороною.

Outcome: dismissed