Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-04 00:00:00

В грудні 2017 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання права власності на нерухоме майно та скасування державної реєстрації, посилаючись на те, що рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 12 січня 2006 року було визнано право власності [PERSON] в цілому на домоволодіння, яке розташовано по [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] .. На підставі вказаного судового рішення за [PERSON] було зареєстровано право власності на домоволодіння. Однак, зазначене рішення суду було змінено рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 02 листопада 2017 року, яким позов [PERSON] задоволено частково та визнано за ним право власності на 1/2 частку спірного домоволодіння. Інша 1/2 частка домоволодіння належить [PERSON] , а саме 1/3 частка як колишньому члену колгоспного двору, а 1/6 частка в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] .. Оскільки, належне їй нерухоме майно зареєстровано за [PERSON] , просила суд скасувати реєстрацію права власності на 1/2 частку в спірному домоволодінні, яке зареєстровано за [PERSON] та визнати за нею право власності на 1/2 частку домоволодіння, а саме на 1/6 частку домоволодіння в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] та на 1/3 частку домоволодіння, яка належала їй як члену колишнього колгоспного двору, що зберігся по теперішній час. 19 лютого 2018 року позивачем подано до суду заяву про поновлення строку позовної давності для подання до суду вказаного позову. Представник відповідача [PERSON] подав до суду відзив, в якому позов не визнав, посилаючись на те, що позивач [PERSON] вибула із спірного домоволодіння в 1995 році та з того часу не турбувалася про стан його зберігання, свою частку не витребувала, а тому згідно ст. 267 ЦК України пропустила строк давності щодо визнання за собою права власності, у зв`язку із чим просив відмовити у позові. Представник відповідача Новоселицької міської ради об`єднаної територіальної громади направив на адресу суду заяву, в якій просив розглянути справу в його відсутності та не заперечував проти задоволення позовних вимог. В судове засідання сторони не з`явились, направивши на адресу суду заяви про розгляд справи у їх відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 12 січня 2006 року було визнано право власності за [PERSON] в цілому на домоволодіння, яке розташовано по [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] .. На підставі даного судового рішення за [PERSON] було зареєстровано право власності за реєстраційним номером об`єкту нерухомого майна - 19994663, що підтверджується інформаційною довідкою про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 105321230 від 28 листопада 2017 року. Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 02 листопада 2017 року вищевказане рішення Новоселицького районного суду було змінено та позов задоволено частково, а саме визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частку спірного домоволодіння, оскільки судом було встановлено, що [PERSON] та [PERSON] належало по 1/2 частці у майні вищезазначеного колгоспного двору та після смерті останньої відкрилася спадщина не на все майно, а лише на 1/2 частку домоволодіння. Вказаним судовим рішенням за наслідками розгляду цивільної справи № 2-100/2006 встановлено, що перед смертю [PERSON] ( [INFO] року) він, а також [PERSON] та [PERSON] мали по 1/3 частці у майні колгоспного двору по [ADDRESS] . Оскільки, після смерті [PERSON] [PERSON] та [PERSON] фактично вступили в управління та володіння спадковим майном померлого, вони визнаються такими, що прийняли спадщину. З урахуванням наведеного апеляційний суд прийшов до висновку, що [PERSON] та [PERSON] набули по 1/2 частці у майні колгоспного двору. В такому разі після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , відкрилася спадщина не на все майно колгоспного двору, а лише на 1/2 його частину, право на яке було успадковано за спадкоємцем [PERSON] .. Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦК УРСР ( у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно з ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР (у відповідній редакції) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Згідно з п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» , та в підпункті г) пункту 6 постанови від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах права приватної власності» , правила ст. 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 року. У разі смерті члена колгоспного двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. Відповідно до статей 524, 529 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певної дії. Положеннями статей 549 ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно ст. 129-1 Конституції України та ст. 18 ЦПК України судові рішення є обов`язковим до виконання. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, за наслідками розгляду цивільної справи № 2-100/2006 апеляційний суд прийшов до висновку, що після смерті [PERSON] [PERSON] нарівні із [PERSON] набула по 1/2 частці у майні колгоспного двору по [ADDRESS] , а саме на 1/6 частку домоволодіння в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] та на 1/3 частку в майні колишнього колгоспного двору, що збереглося по теперішній час. Постановою Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а рішення апеляційного суду Чернівецької області від 02 листопада 2017 року без змін. 18 лютого 2020 року [PERSON] інтереси якої представляв [PERSON] , звернулася до Чернівецького апеляційного суду з заявою про перегляд за нововиявленими обставинами рішення апеляційного суду Чернівецької області від 02 листопада 2017 року. Свої доводи обґрунтувала тим, що 20 січня 2020 року вона дізналася, що [PERSON] та [PERSON] не перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується довідкою Новоселицького районного відділу ДРАЦС, про вказані обставини їй раніше не було відомо, тому суду і не повідомила. Відсутність шлюбу між [PERSON] та [PERSON] позбавляє останню права на спадкування після смерті [PERSON] .. Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 15 квітня 2020 року у задоволенні заяви [PERSON] інтереси якої представляв [PERSON] про перегляд за нововиявленими обставинами рішення апеляційного суду Чернівецької області від 02 листопада 2017 року, було відмовлено. З постанови нотаріуса від 24 січня 2020 року вбачається, що позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку із не подачею правовстановлюючого документу на спірне домоволодіння. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Указані норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог, оскільки державна реєстрація за [PERSON] спірного нерухомого майна на підставі зміненого судового рішення порушує права та інтереси позивача. Одночасно, за позивачем слід визнати право власності на 1/2 частку спірного домоволодіння, а саме на 1/6 частку домоволодіння в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] та на 1/3 частку домоволодіння в майні колишнього колгоспного двору, що збереглося по теперішній час, як члена такого двору станом на 01.07.1990-15.04.1991 років. Заяву позивача про поновлення строку позовної давності та заперечення представника відповідача проти позову з тих підстав, що позивачем пропущено строк давності захисту порушеного свого права, суд вважає безпідставними виходячи з наступного. Колгоспний двір був припинений 15 квітня 1991 року відповідно до постанови Верховної Ради Української РСР № 885-XII з введенням у дію Закону України «Про власність». Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мали ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку у майні. Статтею 126 ЦК Української РСР передбачалося, що працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку у майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Судом установлено, що позивач [PERSON] вибула з господарства після 15 квітня 1991 року, тобто на момент припинення колгоспного двору проживала у спірному майні, а отже, не втратила права на частку у майні. Суд відхиляє заперечення про те, що до правовідносин сторін підлягають застосуванню вимоги закону про позовну давність на витребування частки майна колгоспного двору, яка пропущена позивачем та є підставою для визнання останньої такою, що втратила право на частку в майні з цих підстав. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Отже, вимоги закону про позовну давність регулюють правовідносини щодо захисту порушеного права при зверненні до суду з позовом. Разом з тим, частка у майні колгоспного двору належить позивачу [PERSON] у силу закону. На момент її вибуття зі спірного господарства ст. 126 ЦК УРСР вже не діяла. Отже, заява позивача про поновлення строку позовної давності та заперечення відповідача проти позову не ґрунтуються на законі та не підтверджені доказами по справі. На підставі ст. 129-1 Конституції України, ст.ст. 120, 123, 126, 524, 529, 548, 549 ЦК УРСР, ст.ст. 3, 15, 16, 256, 257 ЦК України, ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», суд

Outcome: approved