Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-22 00:00:00

В грудні 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 8\~400 грн., на відшкодування майнової шкоди та 8\~000 грн. на відшкодування моральної шкоди, на загальну суму 16\~400 грн. та судового збору. Так, у липні 2015 року позивач подав до суду заяву про уточнення та збільшення позовних вимог, в якій просив розірвати договір купівлі-продажу, укладений між [PERSON] та [PERSON], стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 14\~860,42 грн. (з урахуванням інфляції) на відшкодування майнової шкоди та 8\~000 грн. на відшкодування моральної шкоди, всього на суму 22\~860,42 грн.. Поряд з цим, 19 жовтня 2015 року позивач звернувся до суду з заявою про уточнення позовних вимог, в якій просив розірвати договір купівлі продажу, укладений між [PERSON] та [PERSON], та стягнути з [PERSON] грошові кошти у розмірі 7\~136,06 грн. (з урахуванням інфляції) на відшкодування майнової шкоди, 8\~000 грн. на відшкодування моральної шкоди, всього на суму 15\~136,06 грн. та судові витрати: судовий збір у сумі 164 грн. та витрати на юридичну допомогу у розмірі 1\~200 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] та його представник уточнені позовні вимоги не визнали в повному обсязі, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, вважає позов [PERSON] таким, що до задоволення не підлягає за наступних обставин. Статтею 11 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до Цивільного процесуального кодексу України, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Судом встановлені факти та відповідні їм правовідносини. Так, в судовому засіданні позивачем [PERSON] вказувалось, що в середині жовтня 2013 року ним було передано грошові кошти відповідачу - ФОП [PERSON] з метою здійснення відповідного ремонту у розмірі 500 доларів США, які останній прийняв для замовлення та придбання системного блоку належного позивачу компютера. При цьому, як було зазначено позивачем та на чому останній наполягав, між ними було погоджено строк поставки товару протягом 7 днів. При цьому, позивачем вказувалось, що 500 доларів США - це повна вартість системного блоку та вказані кошти останнім передавались відповідачу вдома у позивача в присутності свідків [PERSON], в якого останнім були взяті в борг дані кошти, та [PERSON]. Більше того, в обґрунтування позовних вимог позивачем вказувалось, що ним було сплачено повну вартість замовлення, проте товару так він і не отримав від відповідача, тому останній змушений був звернутися до працівників міліції про притягнення відповідача до кримінальної відповідальності по факту привласнення коштів. В звязку з тим, що згідно постанови слідчого було закрито кримінальне провадження, останній змушений був звернутися до суду з вказаним позовом. В свою чергу, відповідачем та його представником заперечувались наведені позивачем обставини, посилаючись на те, що факту передання коштів не відбулось, при цьому наголошувалось на тому, що обставини зазначені позивачем є такі, що не відповідають дійсності, оскільки будь-яких коштів останній не отримував та будь-якого договору купівлі-продажу між ним та позивачем не укладалось. Статтею 11 Цивільного Кодексу України чітко вказано підставу виникнення цивільних прав та обовязків у сторін, які виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Статтею 202 Цивільного Кодексу України визначено поняття правочину, що це є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Таким, чином з огляду на вказані норми закону та, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та [PERSON] відсутні будь-які дії, які б надавали суду підстави стверджувати про наявність підстав для набуття, зміни та припинення прав та обовязків, що і є правовідносинами. Судом встановлено, що єдиним доказом, яким позивач обґрунтовує наявність між ним та відповідачем [PERSON] правовідносин, а саме укладення між ним договору купівлі продажу є свідчення свідків, а саме: свідка [PERSON], який був допитаний в судовому засіданні та який пояснив суду, що ним було надано в борг [PERSON] кошти в сумі 500 доларів США для придбання нового системного блоку, які останній передав відповідачу в приміщенні свого будинку. При цьому, позивачем будь-яких інших належних та допустимих доказів суду на підтвердження обставин зазначених у позові, а саме наявності факту укладення між сторонами договору купівлі продажу надано суду так і не було. Так, ст. 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів. Статтею 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Відповідно до ст. 179 ЦПК України визначено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при укладенні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. У відповідності до п.23, п. 27 Постанови Пленуму Верховного суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільно процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» визначено, що розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги ст. ст. 58,59 ЦПК України про належність і допустимість доказів. Виходячи з принципу процесуального рівноправя сторін та враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів ст.ст. 58, 59, ЦПК України в порядку, передбаченому ст.ст. 185, 187, 189 ЦПК України. Згідно п. 12 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 визначено, що зі змісту абзацу 2 частини 1 ст. 218 ЦК України не може доводитися свідченнями свідків не лише заперечення факту його вчинення, а також виконання зобовязань, що виникли з правочину. Випадку, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо. Так, з огляду на вище викладені обставини та фактичні обставини справи, суд критично ставиться до засобів та способу доказування позивача з приводу підтвердження договірних правовідносин з відповідачем на підставі свідчень свідків у процесі розгляду справи та визнає їх по своїй природі неспроможними, оскільки останні прямо суперечать чинним нормам законодавства, що є неприпустим. Більше того, слід звернути увагу на те, що в абзаці 4 п. 27 Постанови Пленуму Верховного суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільно процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» визначено, що виходячи зі змісту ст. 59 ЦПК України та з урахуванням положень ч.1 ст. 218 ЦК України, не може стверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом встановлено письмову форму. Так, судом встановлено, що предметом даних правовідносин, на яких наполягав позивач, є передання ним відповідачу грошових коштів на придбання системного блоку в сумі 500 доларів США. Відповідно до довідки Національного банку України офіційний курс української гривні до долара США, встановлений Національним банком України станом на 01.10.2013 року становив 799,30 грн. за 100 доларів США. Таким чином, еквівалент 500 доларів США в національній валюті станом на 01.10.2013 року становив 3\~996,50 грн.. Законодавцем визначено, що у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України визначено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною 1 статті 206 ЦК України. Так, законодавцем визначено, що у випадках, прямо указаних у законі, або за погодженням сторін недотримання простої письмової форми тягне недійсність правочину. Зокрема, безсторонньо в ЦК передбачена обовязковість дотримання простої письмової форми у випадках учинення правочину щодо забезпечення виконання зобовязання. Таким чином, суд приходить до висновку, що обставини зазначені позивачем [PERSON], а саме передача ним грошових коштів в сумі 500 доларів США відповідачу [PERSON] в жовтні 2013 року, вказуючи про те, що вказана сума перевищує у двадцять разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що відповідно потребувало в обовязковому порядку оформлення у письмовій формі договору купівлі-продажу, оскільки положенням ст. 208 ЦК України чітко визначено і тлумаченню не підлягають правочини, які підлягають укладенню в обовязковій письмовій формі. Так, встановленні судом обставини та факти спростовують твердження позивача [PERSON] про наявність таких перед ним з боку відповідача заборгованості за рахунок невиконання умов договору купівлі - продажу, оскільки позивачем так і не надано суду доказів про наявність правовідносин між ним та відповідачем. При цьому слід вказати, що позивачем ставляться вимоги про розірвання договору купівлі продажу укладеного між позивачем та відповідачем та стягнення коштів за вказаним ним договором купівлі-продажу, без наданння письмових доказів про йоого укладенння поряд з цим, останнім не ставиться вимога першочергово про встановлення факту наявності правовідносин між позивачем - [PERSON] та відповідачем [PERSON], в звязку з чим вказані вимоги визнаються судом як передчасно заявленими позивачем. Більше того, в ході судового розгляду спору позивачем [PERSON] прямо порушено процесуальні норми щодо способу доказування та обґрунтування позовних вимог, оскільки обраний останнім спосіб доказування правовідносин, які є предметом розгляду даного спору, на підставі показань свідків прямо не передбачений у даному виді правовідносин чинними нормами цивільного процесуального та цивільного законодавства. При цьому, в позові позивачем ставилось питання про відшкодування моральної шкоди у розмірі 8\~000 грн., в звязку з не виконанням відповідачем договірних зобовязань, що спричинило останньому моральних страждань. Так, згідно частини 1 ст. 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування морально (немайнової) шкоди» спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються судами, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених ст.ст. 7, 440 ЦК України та іншим законодавством, яким встановлено відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобовязань, що підпадають під дію Закону від 12 травня 1991 року «Про захист прав споживачів» чи інших законів якими врегульовано такі зобовязання і передбачено відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Таким чином, зважаючи на характер позовних вимог та норми чинного законодавства, які регулюють дані правовідносини, відшкодування моральної шкоди в договірних правовідносинах не передбачено чинним законодавством. Більше того, з аналізу встановлених обставин справи та норм чинного законодавства вбачається, що судом не встановлено існування між сторонами [PERSON] та [PERSON] договірних правовідносин, які б породжували права та обовязки у сторін та відповідно надавали б право безпосередньо позивачу [PERSON] звертатись до суду з вимогою про розірвання договору купівлі продажу та стягнення майнової та моральної шкоди. Поряд з цим, в судовому засіданні позивачем не було надано будь-яких доказів щодо спростування встановлених судом обставин та фактів. Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цих Кодексом. За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] про розірвання договору купівлі-продажу та відшкодування майнової та моральної шкоди є безпідставними та необґрунтованими. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed