Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-15 00:00:00

В грудні 2017 року керівник Дніпропетровської місцевої прокуратури №3 звернувся до суду з позовом в інтересах держави про визнання незаконним та скасування рішення, повернення земельної ділянки, в якому просив визнати незаконними та скасувати п. 1, п.1.1 та п.2 рішення Кіровської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області №704-35/VI від 17.07.2015 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність та затвердження адреси земельної ділянки» в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, затвердження адреси земельної ділянки та передачу у приватну власність земельної ділянки [PERSON] ; скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №11567637 від 23.09.2015 року про проведену державну реєстрацію права власності на земельну ділянку [ADDRESS] (кадастровий номер 1221455400:02:007:0233); зобов`язати [PERSON] повернути Обухівській селищній раді Дніпровського району Дніпропетровської області земельну ділянку [ADDRESS] загальною площею 0,1376 га (кадастровий номер 1221455400:02:007:0233), що розташована по [ADDRESS] у придатному для використання стані шляхом підписання акту прийому-передачі; стягнути з відповідачів на користь прокуратури Дніпропетровської області понесені судові витрати в розмірі сплаченого судового збору в сумі 5637,60 грн. Представник позивача Дніпропетровської місцевої прокуратури №3 заявлені позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх в повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в позові, надала суду відповідь на відзив (а.с.91-97). Представник відповідача Обухівської (в минулому Кіровської) селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням (а.с.136). Адвокат відповідача [PERSON] за договором про надання правової допомоги [PERSON] позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення, надав суду письмовий відзив на позов (а.с.84-89). Представник третьої особи Державної реєстраційної служби речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області у судове засідання не з`явився. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, повно і всебічно дослідивши докази по справі, прийшов до наступного. Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Встановлено, що рішенням 1 сесії 6 скликання Кіровської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області №2-1/VI від 10 листопада 2010 року «Про визнання повноважень депутатів Кіровської селищної ради» визнано повноваження депутата Кіровської селищної ради шостого скликання Яковлєвої Людмили Петрівни. 17 липня 2015 року в приміщенні Кіровської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області проходила 35 сесія 6 скликання, на якій [PERSON] була присутня, як депутат. Згідно п.15 протоколу 35 сесії Кіровської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 17 липня 2015 року на порядок денний було винесено питання «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність та затвердження адреси земельної ділянки», зокрема відповідачу [PERSON] , який є чоловіком депутата - [PERSON] (а.с.13-22). [PERSON] будучи депутатом Кіровської селищної ради не повідомила селищну раду та виконавчий комітет Кіровської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області про наявний реальний конфлікт інтересів та не вжила заходів щодо недопущення будь-якої можливості його виникнення. За результатами розгляду питання «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність та затвердження адреси земельної ділянки», Кіровською селищною радою Дніпровського району Дніпропетровської області було ухвалено рішення №704-35/VI від 17 липня 2015 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянки у власність та затвердження адреси земельної ділянки» (а.с.23-25). Пунктом 1 вищевказаного рішення було ухвалено затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в межах населеного пункту, за адресою: [ADDRESS]. Пунктом 1.1 рішення №704-35/VI від 17 липня 2015 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та затвердження адреси земельної ділянки» було ухвалено затвердити адресу земельної ділянки [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в межах населеного пункт, а саме: [ADDRESS] (а.с.23-25). Пунктом 2 вказаного рішення ухвалено передати у приватну власність [PERSON] земельну ділянку загальною площею 0,1376 га, кадастровий номер 1221455400:02:007:0233, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) в межах населеного пункту, за адресою: [ADDRESS] . Згідно ст. 8 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» депутат місцевої ради як представник інтересів територіальної громади, виборців свого виборчого округу та член ради, здійснюючи депутатські повноваження, повинен дотримуватися правил депутатської етики: керуватися загальнодержавними інтересами та інтересами територіальної громади чи виборців свого виборчого округу, від яких його обрано; не використовувати депутатський мандат в особистих інтересах чи в корисливих цілях; керуватися у своїй діяльності та поведінці загальновизнаними принципами порядності, честі і гідності. На депутатів місцевих рад поширюються вимоги та обмеження, встановлені антикорупційним законодавством. Постановою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2017 року, яка набрала законної сили 29 травня 2017 року, [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-7 КупАП (неповідомлення особою у встановлених законом випадках та порядку про наявність у неї реального конфлікту інтересів). Вказаною постановою встановлено, що [PERSON] , будучи депутатом Кіровської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, скоїла адміністративне правопорушення, пов`язане із корупцією, яке полягає у неповідомленні про наявність реального конфлікту інтересів (ч. 1 ст. 172-7 КупАП), а також вчинила дії в умовах реального конфлікту інтересів - голосувала на сесії ради під час ухвалення оскаржуваного рішення (а.с.26-31). На підставі рішення Кіровської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області №704-35/VI від 17 липня 2015 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність та затвердження адреси земельної ділянки», відповідач [PERSON] 23 вересня 2015 року зареєстрував за собою право власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , надану для будівництва і обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 1221455400:02:007:0233, про що державним реєстратором Реєстраційної служби Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області Ланською С.В. 23 вересня 2015 року внесено запис №11567637 про право власності до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.32-34). Згідно вимог ч. 1 ст. 67 Закону України «Про запобігання корупції», нормативно-правові акти, рішення, видані (прийняті) з порушенням вимог цього Закону, підлягають скасуванню органом або посадовою особою, уповноваженою на прийняття чи скасування відповідних актів, рішень, або можуть бути визнані незаконними в судовому порядку за заявою заінтересованої фізичної особи, об`єднання громадян, юридичної особи, прокурора, органу державної влади, зокрема Національного агентства, органу місцевого самоврядування. Орган або посадова особа надсилає до Національного агентства протягом трьох робочих днів копію прийнятого рішення про скасування або одержаного для виконання рішення суду про визнання незаконними відповідних актів або рішень. Правочин, укладений внаслідок порушення вимог цього Закону, може бути визнано недійсним. Відповідно до ст. 16, 21 ЦК України, ст. 152 ЗК України, одним із способів захисту прав є визнання незаконними рішень органів державної влади. Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно із ч. 1, 2 ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Статтею 12 ЗК України встановлено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад. Як передбачено ч. 1 ст. 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування. Пунктом 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України визначено, що до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів відповідні органи виконавчої влади. Згідно із ч. 1 ст. 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. З матеріалів справи вбачається, що спірна земельна ділянка знаходиться на території Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області. Як вбачається із позовної заяви Дніпропетровська місцева прокуратура №3 звернулася до суду із позовом до Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, [PERSON] , в якому просила визнати незаконним та скасувати п. 1, п.1.1 та п.2 рішення Кіровської (Обухівської) селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області №704-35/VI від 17 липня 2015 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність та затвердження адреси земельної ділянки» в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, затвердження адреси земельної ділянки та передачі у приватну власність земельної ділянки [PERSON] ; скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №11567637 від 23.09.2015 року про проведену державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 1221455400:02:007:0233; зобов`язати [PERSON] повернути Обухівській селищній раді Дніпровського району Дніпропетровської області земельну ділянку [ADDRESS] загальною площею 0,1376 га (кадастровий номер 1221455400:02:007:0233), що розташована за адресою: [ADDRESS] у придатному для використання стані шляхом підписання акту прийому-передачі. Відповідно до окремих актів законодавства України, крім органів, зазначених у ст. 55 Конституції України, захист цивільних прав та інтересів (або сприяють їх захисту) здійснюють, зокрема, органи прокуратури. За ч. 2 ст. 3 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Одним з таких органів є прокуратура, на яку п. 2 ст. 121 Конституції України (у редакції, чинній на час звернення прокурора з позовом) покладено представництво інтересів держави у випадках, визначених законом. Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Захист інтересів держави покладено безпосередньо на відповідних суб`єктів владних повноважень. Прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Така правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 14.11.2018 року справа №446/1763/16-ц. Суд, перевірив чи відповідає поданий прокуратурою позов положенням ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прийшов до висновку, що у поданій позовній заяві Дніпропетровська місцева прокуратура №3 взагалі не зазначила орган, в інтересах якого звернувся з позовом прокурор, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, та який суб`єкт владних повноважень не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження щодо захисту інтересів держави; у поданій позовній заяві прокурор обмежився лише визначенням в інтересах держави. Аналізуючи вищевикладені обставини, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. Відповідно до п. 6 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed