Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-02 00:00:00

В грудні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання автомобіля «Mitsubishi Pajero» 2001 року випуску, державний номер [NUMBER], його особистою власністю. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на ті обставини, що перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою [PERSON] він отримав у спадщину квартиру [ADDRESS]. Зазначена квартира є його особистою власністю. 6 березня 2017 року він обміняв вказану квартиру на автомобіль « Mitsubishi Pajero» 2001 року випуску, державний номер [NUMBER], але за вимогою власника автомобіля, зазначені угоди було оформлено як договори купівлі продажу. Під час укладання договору купівлі продажу, автомобіль було оформлено на відповідачку [PERSON] Вважає автомобіль « Mitsubishi Pajero» 2001 року випуску, державний номер [NUMBER] своєю особистою власністю, а тому просить суд задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Пояснили, що під час оформлення угод купівлі продажу квартири та автомобіля, відбулася дійсно міна, тоб то ніяких доплат за автомобіль здійснено не було. Автомобіль знаходиться у власності та користуванні відповідачки, а тому просить суд визнати автомобіль «Mitsubishi Pajero» 2001 року випуску, державний номер [NUMBER] особистою власністю позивача. Відповідачка [PERSON] та її представник - адвокат [PERSON] заперечували проти задоволення позовних вимог. В обґрунтування своїх заперечень посилалися на ті обставини, що автомобіль було придбано в період шлюбу за кошти подружжя, і він є спільною власністю подружжя. При цьому відповідачка не заперечує проти того, що автомобіль було оформлено на неї, але позивач вільно користувався автомобілем. Під час шлюбу в червні 2017 року автомобіль було продано позивачем, і саме він отримав гроші від продажу автомобіля, прізвище нового власника їй не відомо, оскільки продажем автомобіля займався саме позивач. Вважає позовні вимоги не обґрунтованими, просить суд відмовити в їх задоволенні. Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши надані докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку, доходу. Згідно свідоцтва про укладення шлюбу виданого повторно 21 вересня 2017 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецький області, 15 липня 2011 року було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON], про що було складено відповідний актовий запис № 355. Після одруження подружжю було надано прізвище [PERSON] та [PERSON]. (а.с.5) Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 8 листопада 2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. ( а.с.6) Застосовуючи статтю 60 СК України, та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Разом із тим відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. В судовому засіданні позивач [PERSON] наполягає на тому, що автомобіль «Mitsubishi Pajero» 2001 року випуску, державний номер [NUMBER], є його особистою власністю, оскільки його було поміняно на квартиру, яка отримана позивачем у спадщину. Суд не погоджується з думкою позивача виходячи з наступного. В договорі купівлі продажу квартири від 6 березня 2017 року, зазначено, що продавець [PERSON] передає у власність покупцю [PERSON] однокімнатну квартиру [ADDRESS], яка належить йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Оціночна вартість відчужуваної квартири згідно звіту про оцінку майна від 6 березня 2017 року, складає 67 400 гривень. ( а.с.19-20) Вказаний договір є чинний, сторони не оспорюють його. Факт прийняття квартири у спадщину підтверджується також витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі № 43164299 від 4 березня 2016 року ( а.с.21). Свідоцтво про народження [PERSON] і свідоцтво про смерть [PERSON], підтверджують родинні стосунки спадкоємця та спадкодавця. ( а.с.22,23) Згідно договору купівлі - продажу транспортного засобу № 1441/2017/359238 від 7 березня 2017 року, [PERSON] придбала автомобіль «Mitsubishi Pajero» 2001 року випуску, державний номер [NUMBER] вартістю 215327,72 гривні. ( а.с.17) Таким чином судом було встановлено, що в період шлюбу [PERSON] продав квартиру, яка належала йому на праві особистої власності, тим самим отримав особисті кошти в розмірі 67400 гривень. Автомобіль який було придбано [PERSON] в період шлюбу, було придбано за 215 327,72 гривень, що значно перевищує розмір коштів які було отримано позивачем від продажу квартири. В судовому засіданні позивач [PERSON] наголошував на тому, що угоди купівлі продажу квартири та автомобіля є удаваними. Але позивачем не наведено обґрунтування вчинення зазначених дій, а також не заявляється вимог щодо визнання договорів купівлі продажу квартири та автомобіля - удаваними. В обґрунтування своїх пояснень позивач [PERSON] посилається на покази свідків [PERSON] та [PERSON], які підтвердили факт обміну квартири на автомобіль. При цьому свідок [PERSON], який безпосередньо був покупцем квартири та продавцем автомобіля, не зміг пояснити різницю вартості квартири та автомобіля, які фактично зазначені в договорах купівлі продажу. Також не зміг обґрунтовано пояснити суду у зв'язку з чим сторонами було оформлено саме договори купівлі - продажу а не один договір міни. Відповідно до ст.. 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків , встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину обо оспорювання окремих його частин, може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо- відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Позивач [PERSON] належних доказів недійсності правочинів (договорів купівлі- продажу) суду не надав, із відповідними позовними вимогами до суду не звернувся. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно роз'яснень викладених у п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною власністю подружжя, яка підлягає розподілу, можуть бути будь які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані. Спільною власністю подружжя, можуть бути грошові суми які належать подружжю за зобов'язальними правовідносинами. Позивач [PERSON], звертається до суду з позовними вимогами щодо визнання права особистої власності на автомобіль, який було придбано в період шлюбу, оскільки відповідачка [PERSON] нібито продала зазначений автомобіль без його відома. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на ті обставини, що автомобіль дійсно було зареєстровано на неї, але придбаний він був в період шлюбу, за спільні кошти подружжя, при цьому розпоряджався автомобілем саме [PERSON] і саме він домовлявся про продаж автомобіля, і гроші за автомобіль теж отримував саме [PERSON], вона тільки підписала доручення у нотаріуса. Відповідно до ст. 65 СК України, дружина , чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Як було встановлено в судовому засіданні, автомобіль було придбано 7 березня 2017 року т.т. в період шлюбу, а також автомобіль було відчужено 2 червня 2017 року, тоб то теж в період шлюбу. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем [PERSON] не було надано суду відомостей щодо продажу автомобіля відповідачкою [PERSON] без його згоди. Також не було підтверджено суму за яку було нібито продано автомобіль, та не встановлено нового власника автомобіля. В обґрунтування своєї не можливості або небажання надати суду необхідні докази позивач посилався на відмову нотаріуса надати відомості щодо укладання угоди купівлі продажу автомобіля від 2 червня 2017 року. Суд критично ставиться до зазначеного ствердження, оскільки статтею 84 ЦПК України передбачено, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. Стаття 83 ч.2,3 ЦПК України передбачає, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об'єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Судом як під час підготовчого провадження, так і навидь на початку судового розгляду, сторонам неодноразово було роз'яснено про можливість надати всі необхідні докази, або заявити клопотання про витребування доказів, але позивач та його представник своїм правом в установлений законом строк не скористався і не звернувся до суду з клопотанням. Лише перед стадією судових дебатів, представником позивача було заявлено клопотання про витребування доказів. Суд своєю вмотивованою письмовою ухвалою від 3 квітня 2018 року відмовив представнику позивача у задоволенні його клопотання про витребування доказів. Таким чином виходячи з доказів, які було надано суду, суд приходить до висновків, що автомобіль «Mitsubishi Pajero» 2001 року випуску, державний номер [NUMBER], був спільною власністю подружжя [PERSON] який було придбано в період шлюбу в інтересах сім'ї, використано в інтересах сім'ї і відчужено теж в інтересах сім'ї, оскільки належних доказів протилежного суду надано не було. Оскільки позивачем [PERSON], було заявлено позовні вимоги лише щодо визнання права особистої власності на автомобіль «Mitsubishi Pajero» 2001 року випуску, державний номер [NUMBER], з посиланням на ст. 57 СК України, інших позовних вимог щодо визнання автомобіля спільною, або частковою власністю подружжя, або щодо розподілу майна подружжя, а також щодо витребування майна в порядку ст.. 388 ЦК України, позивачем заявлено не було, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON], в тому вигляді як їх було заявлено не підлягають задоволенню. На підставі ст. ст. 57, 60, 61, 63, 69,70,71, Сімейного Кодексу України, п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», України,

Outcome: dismissed