Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-12 00:00:00

Відповідачка позовні вимоги визнала, щодо їх задоволення не заперечувала, просила розглянути справу у її відсутності. Представник позивача, діючий від імені та в інтересах позивача, на задоволенні позову наполягала, просила про розгляд справи без її участі. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.08.2017р.; копія витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 01.04.2015р.; копія свідоцтва про смерть [PERSON] - померла [INFO].; копія звіту про проведення незалежної оцінки вартості квартири від 03.08.2017р.; копія домової книги на квартиру. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач [PERSON] звернувся до суду із вищезгаданими вимогами до відповідачки [PERSON], зазначивши, що у 2014 р. між ним та [PERSON] була досягнута домовленість про купівлю належної їй квартири [ADDRESS]. Того ж року сторони досягли взаємної домовленості по всіх істотних умовах договору. Тоді ж позивач передав відповідачці обумовлену суму, а відповідачка передала документи на квартиру. У майбутньому відповідачка пообіцяла позивачу укласти договір купівлі-продажу нерухомості письмово і засвідчити його в нотаріальному порядку. Після вчинення правочину позивач організував догляд за придбаною нерухомістю, сплачує всі необхідні комунальні платежі. Як з'ясувалося пізніше, на час укладення угоди про купівлю-продаж квартири, дана нерухомість за документами не належала відповідачці, на той час вона проходила процедуру прийняття спадщини після смерті своєї бабусі - [PERSON], отримала відповідачка свідоцтво про право на спадщину тільки у 2017р. З метою нотаріального засвідчення правочину позивач неодноразово звертався до відповідачки, однак [PERSON] від посвідчення договору ухилялася, на прохання позивача про зустріч не реагувала, мотивуючи нестачею вільного часу, матеріальними труднощами та ін. При зверненні до відповідних органів із питанням про переоформлення документації на квартиру на себе, позивачу було роз'яснено, що зробити це неможливо, оскільки у сторін відсутній правовстановлюючий, належним чином завірений документ на доказ вчинення правочину. Враховуючи вищенаведене, позивач вимушений був звернутися із позовом до суду. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, виходячи з наступного. За ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно : було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Також не підлягає віндикації майно, що було продане набувачу у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Відповідно до ч.3 ст. 388 ЦК України майно набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, може бути витребуване в усіх випадках. Згідно із ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України, майно не може бути витребуване у нього. Згідно ст. 397 ЦК України, володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Право володіння чужим майном може належати одночасно двом або більше особам. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Враховуючи вищевикладені засади законодавства, сторона у справі - позивач [PERSON] є добросовісним набувачем, оскільки на час укладення угоди про купівлю-продаж квартири [ADDRESS] він не знав і не міг знати про те, що [PERSON] не мала права на відчуження нерухомості, у зв'язку із тим, що вона на той час належним чином не оформила право власності на нерухомість (не отримала свідоцтво про право на спадщину та не зареєструвала нерухомість належним чином у відповідних органах). Отже, вбачаються правові підстави для набуття позивачем права власності на вищевказану нерухомість. Крім того, як вже зазначалося вище, між позивачем та відповідачкою була фактично досягнута домовленість про купівлю-продаж нерухомості, згідно якої відповідачка [PERSON] продала, а позивач купив квартиру за певну плату. У 2014 р. позивач передав відповідачці обумовлену суму, а відповідачка передала позивачу документи на квартиру. Оскільки на момент укладення угоди сторони не мали змоги засвідчити договір нотаріально, вони домовилися зробити це згодом. Оскільки до теперішнього часу це виявилося неможливим, позивач звернувся до суду із відповідним позовом. Виходячи із вищенаведеного, угода (правочин) між сторонами відбулася, вона виконана в повному обсязі, нею були припиненні обов'язки відповідачки щодо квартири та встановленні права на нерухомість у позивача як добросовісного набувача, тому є правові підстави визнати право власності на квартиру за позивачем як добросовісним набувачем.

Outcome: approved