Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-26 00:00:00

В вересні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] центральної районної лікарні в якому просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні. На обґрунтування позову зазначив, що він перебував у трудових відносинах з [PERSON] ЦРЛ, а 30 листопада 2015 року відповідно до наказу головного лікаря [PERSON] ЦРЛ його було звільнено з посади на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. Після звільнення з роботи відповідач не провів з ним повного розрахунку. Рішенням Талалаївського районного суду Чернігівської області від 07 липня 2016 року з [PERSON] центральної районної лікарні на його користь стягнуто заборгованість з індексації заробітної плати та компенсацію за затримку виплати заробітної плати. Враховуючи, що відповідач сплатив суму індексації заробітної плати та компенсацію лише 15 серпня 2016 року, просив стягнути на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 12 124 гривні. В судове засідання позивач не з`явився, але надав суду заяву в якій просив розглянути справу без його участі та задовольнити позов в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] ЦРЛ в судове засідання не зявився, надали суду заяву про розгляд цивільної справи без участі представника ЦРЛ. В запереченні на позов [PERSON] [PERSON] ЦРЛ просила відмовити в його задоволенні. Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Оскільки сторони в судове засідання не зявились, то, відповідно до вимог ч.2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши та проаналізувавши докази про справі приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах із [PERSON] центральною районною лікарнею, а 30 листопада 2015 року, відповідно до наказу головного лікаря [PERSON] ЦРЛ, його було звільнено з посади на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, що підтверджується відповідним записом в трудовій книжці (а.с.4). За період роботи йому нараховувалась і виплачувалась заробітна плата. Рішенням Талалаївського районного суду Чернігівської області від 07 липня 2016 року стягнуто на користь [PERSON] з [PERSON] центральної районної лікарні індексацію по заробітній платі за період з 01 травня 2014 року по 30 вересня 2015 року в сумі 4370 гривень 56 копійок, з утриманням передбачених законом податків та обов'язкових платежів при їх виплаті, та зобовязано [PERSON] ЦРЛ нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати. Рішення суду набрало законної сили 19 липня 2016 року (а.с.6-8). 15 серпня 2016 року відповідач повністю виконав рішення Талалаївського районного суду від 07 липня 2016 року, перерахувавши [PERSON] кошти в сумі 5386 грн. 94 коп., що визнається позивачем та підтверджується довідкою ПАТ КБ «Приватбанк», з якої вбачається, що на картковий рахунок позивача зараховано кошти в сумі 5386 грн. 94 коп, як зарплата, [PERSON] ЦРЛ (а.с.5). При звільнені робітника, згідно ч.1 ст.116 КЗпП України, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться у день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Талалаївського районного суду Чернігівської області від 07 липня 2016 року встановлено, що [PERSON] ЦРЛ, у порушення ст. 33 ЗУ «Про оплату праці», не проводила індексацію заробітної плати [PERSON], передбачену діючим законодавством. Відповідно до ч.5 ст. 95 КЗпП України і ст.33 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Конституційний Суд України, у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положення ч.2 ст.233 Кодексу законів про працю України, дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв'язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на корить працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Не виконання роботодавцем вимог ст. 116 КЗпП України є триваючим правопорушенням, тому звільнений працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог за ст. 117 зазначеного Кодексу з моменту припинення правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Відповідно до довідки виданої [PERSON] центральної районною лікарнею, розмір середньоденної заробітної плати [PERSON] обчислений шляхом ділення заробітної плати на календарні дні, складає 48 грн. 51 коп. (а.с.3). Судом встановлено, що затримка розрахунку при звільненні [PERSON] складає 259 календарних днів, за період з 01 грудня 2015 року по 15 серпня 2016 року. Розмір середнього заробітку позивача за вказаний період складає 12 564 гривні 09 копійок (48.51 Х 259 ). Виходячи з положень ст.11 ЦПК України, які передбачають розгляд справ лише в межах заявлених вимог, то суд бере до уваги позовні вимоги [PERSON], який просив стягнути середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 12 124 гривні, і приходить до висновку про стягнення саме такої суми.

Outcome: approved