Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-06 00:00:00

В грудні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 15.01.2019 року. В будинку зареєстрована [PERSON] - колишня співмешканка брата позивача [PERSON] , який помер [INFO] . Відповідач не є ні власником будинку, ні членом сім`ї власника, створює позивачу перешкод у здійсненні прав власника. Просила суд позбавити [PERSON] , [INFO] права користування житловим будинком [ADDRESS] . Ухвалою Бериславського районного суду Херсонської області від 05.12.2019 року відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з викликом сторін та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву. В судове засідання від позивача надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, підтримала позовні вимоги, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач у засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про що свідчать поштові повідомлення, причини неявки суду не повідомила, відзив на позовну заяву не надала. Враховуючи письмову згоду позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів. Дослідивши докази, що містяться у матеріалах справи, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 15.01.2019 року, зареєстрованого в реєстрі за №36 (а.с. 4-5). Згідно довідки виконавчого комітету Бургунської сільської ради №611 від 28.10.2019 року у [ADDRESS] з 08.10.2010 року зареєстрована та проживає [PERSON] , 1960 року народження (а.с.6). Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. У відповідності до ст.319 ЦК України, Власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону . За нормами ч.1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Право третіх осіб на користування майном, що належить на праві власності інший особі, повинно бути доведено та підтверджено належними правовими підставами та доказами, що відповідають вимогам, визначеним ст.ст. 77,78,79,80 ЦПК України. Статтею 405 ЦК України визначено право членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. З огляду на наведене, за змістом ч.1 ст. 405 ЦК України та зазначених вище норм ст. 156 ЖК УРСР вбачається, що особистий сервітут на користування житлом виникає в особи, яка є членом сім`ї власника житла, тільки за умови, що вона проживає разом з власником в належному власникові житловому приміщенні. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставами їх обмеження. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01.11.1996р. Про застосування Конституції при здійсненні правосуддя (зі змінами та доповненнями) передбачено, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому . Верховним Судом України у постанові від 05.11.2014 року по справі № 6-158цс14 викладено правову позицію, якою визначено, що аналіз норм ч. 1 ст. 383, ст. ст. 391, 405 ЦК України, ст. 156 ЖК УРСР дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вона є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не є членом сім`ї власника будинку [PERSON] та не веде з нею спільного господарства. Наявність реєстрації відповідача в належному на праві власності позивачу житловому приміщенні, відповідно до норм чинного законодавства України створює перешкоди у реалізації власнику будинку - позивачу, права на вільне користування та розпорядження належним йому майном. Єдина можливість зняти зазначені обмеження з реалізації власником своїх прав - це позбавлення права користування відповідача належним позивачу будинку, що за відсутності добровільної згоди на це відповідача, можливо виключно в судовому порядку. За нормою ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.ст. 386 , 391 ЦК України, власник має право звертатися з до суду за захистом свого права власності перед іншою особою та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, що мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання й вправі розпоряджатися цією власністю за своїм розсудом. Відповідно до ст. 7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, а також інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням. Відповідно до правових висновків Верховного суду України (постанова ВСУ від 16.11.2016р. справа № 6ц-709ці-16) власник житла усуває перешкоди, що чиняться зареєстрованою особою, в користуванні належним йому житлом, шляхом подання позову про визнання цієї особи такою, що втратила право на користування житлом. Отже, судом встановлено, що єдиним власником будинку [ADDRESS] , є [PERSON] , відповідач залишається проживати у спірному будинку, чим чинить позивачу перешкоди у користуванні та розпорядженні належному їй нерухомим майном, тому враховуючи викладене, заявлений позивачем позов є належним способом захисту порушених прав позивача, таким чином слід усунути перешкоди позивачу в користуванні власністю, позбавити [PERSON] права користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, позов підлягає задоволенню повністю, судові витрати позивача по сплаті судового збору у сумі 768,40 гривень підлягають відшкодуванню шляхом їх стягнення з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved