Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-19 00:00:00

В грудні 2017р. позивач КП «ЦОС Шевченківського району» звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON], в якому просив суд: стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості у розмірі 29029,8 грн., що складається із заборгованості за комунальні послуги - 24928,1 грн.;інфляційні втрати у розмірі 2859,24 грн.; 3,0 % річних в сумі 242,46 грн., а також понесені судові витрати. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідач є користувачем нежитлового приміщення за адресою: м. Київ, вул. Довнар-Запольського, 2/20, при цьому, не в повному обсязі сплачує плату за комунальні послуги за період часу з 18 вересня 2010р. по 30 квітня 2014р. До того ж відповідач щомісяця отримував від позивача рахунки на оплату комунальних послуг, однак платежі здійснював нерегулярно, внаслідок чого утворився борг за наведений вище період, який складає 24928,1 грн.,оскільки відповідач у добровільному порядку борг не погашає, позивач вимушений був звернутися до суду за його примусовим стягненням, а також просив суд стягнути інфляційні втрати та 3,0 % річних. До судового засідання представник позивача подав на адресу суду заяву про розгляд справи у відсутність сторони позивача, яка заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові і не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач, про час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку, в судове засідання не з'явився, поважності причин неявки суду не повідомив, у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження строк, відповідач відзив на позов не подавав. Оскільки сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 223, 280 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач просив суд примусово стягнути з відповідача наявну суму заборгованості за комунальні послуги за період часу з 18 вересня 2010р. по 30 квітня 2014р., у зв'язку з тим, що відповідач будучи користувачем (наймачем) нежитлового приміщення за адресою: м. Київ, вул. Довнар-Запольського, 2/20 відмовляється її сплатити. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Положеннями ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. В силу ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч. 2 ст. 640 ЦК України). За змістом ст. 795 ЦК України передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором. Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється. Разом з тим, протягом всього часу розгляду справи в суді стороною позивача не було надано суду належних і допустимих доказів, на обґрунтування факту набуття в користування відповідачем зазначеного вище нежитлового приміщення, як і не було надано відповідного акту прийому - передачі цього нежитлового приміщення відповідачу, відомості про суми, які позивачем було фактично сплачено за комунальні послуги. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що стороною позивача не доведено укладення між сторонами договору оренди (користування) нежитловим приміщенням за адресою: м. Київ, вул. Довнар- Запольського, 2/20, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь суми заборгованості за комунальні послуги - 24928,1 грн. не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором. За змістом ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача на свою користь, в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України, інфляційні втрати 2859,24 грн.; 3,0 % річних в сумі 242,46 грн. також не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від основного грошового зобов'язання.

Outcome: dismissed