Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-04 00:00:00

Відповідно до рішення Красноармійського міськрайонного суду від 25 липня 2017 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 7.09.2017 року, квартиру [ADDRESS] визнано спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]. Визнано за [PERSON] право спільної часткової власності на ? частину квартири, та за [PERSON] визнано право спільної часткової власності на ? частину квартири (а.с.11-14). Даним рішенням суду встановлено, що 28.07.2001 року між [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]) укладено шлюб, реєстрацію якого здійснено Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Красноармійську реєстраційної служби Красноармійського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 250. Від цього шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], свідоцтво про народження серія [NUMBER] від 09.10.2002 року, актовий запис № 937; [PERSON], [INFO], свідоцтво про народження серія [NUMBER] від 02.10.2007 року, актовий запис № 520. Згідно копії рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 13.01.2016 року, яке набуло законної сили 26.01.2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON], розірвано. Відповідно до статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, з матеріалів справи, з рішення суду від 25.07.2017 року, з пояснень сторін, вбачається, що у квартирі [ADDRESS] Донецької області зареєстровані: [PERSON], [PERSON], неповнолітня [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та мати позивача - [PERSON]. Свідок [PERSON], яка є матір'ю відповідача, суду пояснила, що відповідач не перешкоджала позивачу у користуванні квартирою. Влітку 2017 року відповідачка з сином поїхали на море, а в неї були ключі від квартири. Невідомі люди намагались зламати замок на дверях квартири, викликали поліцію, тому замок був замінений. Онук свідка [PERSON] тривалий час не спілкується з батьком, боїться батька. У кімнаті онука є все необхідне йому для навчання та розвитку. Позивач заборонив доньці бачитися з бабусею. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до вимог ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Згідно із ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 155 ЖК України передбачено, що жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути у них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Власникові, згідно із ст. 317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користуванні майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як роз'яснено в п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право. Виходячи з положень вимог діючого законодавства, порядок користування жилим приміщенням, що належить на праві часткової власності, може бути встановлений у випадку, якщо такі приміщення відповідають за розміром часткам цих осіб у жилому приміщенні, а також з урахуванням їх часток у праві власності. Щодо позовної вимоги про зобов'язання відповідача надати комплект ключів від квартири суд зазначає, що в судовому засіданні 23.03.2018 року відповідачем передні ключі від квартири. Позивач, висловлюючи недовіру, забажав перевірити чи дійсно цей ключ квартири, але не більше до судового засідання не з'явився, як і не надав доказів невідповідності ключа, тому цю вимогу суд вважає такою, що задоволена відповідачем під час розгляду справи. Щодо вимоги про виділення [PERSON] у користування жилої кімнати площею 9,2 кв.м., суд зазначає, що третя особа не є співвласником квартири, а тільки зареєстрована у цій квартирі. Як член сім'ї співвласника має право користуватися квартирою з дозволу співвласників квартири, тобто безпосередньо власник визначає яку саме кімнату, якщо можливо окрему кімнату, слід надавати у користування особі, яка зареєстрована у квартирі. Суд не може прийняти до уваги посилання позивача на Правила обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, які затверджені постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11 грудня 1984 р. N 470, оскільки ці правила регулюють облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм у безстрокове користування жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, призначених для постійного проживання. У квартирі [ADDRESS], загальна площа якої 53,6 кв.м., з балконом 54,4 кв.м., житловою площею 35,9 кв.м. та складається з трьох жилих кімнат 12,4 кв.м., 14,3 кв.м., 9,2 кв.м., кімнат, які б точно відповідали часткам співвласників у жилому приміщенні немає. Проте, вирішуючи даний спір, суд вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги та встановити порядок користування квартирою наступним чином: 1.Виділити жилу кімнату площею 14,3 кв.м. [PERSON] та [PERSON], [INFO]. 2.Виділити жилу кімнату площею 12,4 кв.м. [PERSON]. 3.Виділити жилу кімнату площею 9,2 кв.м. [PERSON], [INFO]. 4.Залишити в спільному користуванні кухню, вбиральну, ванну, передпокій, балкон. На думку суду, такий порядок не порушить права співвласників на користування квартирою, та буде в інтересах неповнолітньої доньки та малолітнього сина. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial