Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-31 00:00:00

В грудні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, просив стягнути на свою користь в рахунок компенсації відшкодування моральної шкоди, завданої йому смертю його батька при виконання ним трудових обовязків в сумі 320\~000 гривень без утримання податку на доходи фізичних осіб з відповідача [PERSON] акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (надалі ПАТ «КЗРК»). В обґрунтування вимог посилається на ті обставини, що батько [PERSON] працював на підприємстві відповідача на дільниці №1 шахти « Октябрська» ПАТ «КЗРК» гірничим майстром. 13.07.2003 року о 03 годині 20 хвилин під час виконання трудових обовязків внаслідок ураження електрострумом батько загинув. Відповідно до матеріалів розслідування нещасного випадку на підприємстві, нещасний випадок стався виключно з вини підприємства, вина [PERSON] у нещасному випадку не встановлено, а нещасний випадок стався виключно з вини підприємства, зокрема у звязку з невиконанням своїх посадових обовязків з охорони праці на виробництві посадовими особами ПАТ « КЗРК». В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі посилаючись на підстави викладені в позовній заяві та просив при винесені рішення врахувати - що з вини підприємства, позивачу заподіяні нервові потрясіння та душевні страждання, в зв'язку зі смертю близької людини батька,позивач переносить моральні переживання. Зважаючи на втрату батька, смерть якого настала у звязку з грубим порушенням роботодавцем вимог щодо безпеки праці, глибину та тривалість моральних страждань, суттєвих незворотних негативних змін, які відбулись у його особистому життя, позивач вважає, що розмір моральної шкоди в розмірі 320000 гривень буде відповідати його моральних страждань. Представник відповідача ПАТ «КЗРК» позовні вимоги не визнала, просила відмовити в їх задоволенні. Зазначила, що нещасний випадок стався 13.07.2003 р., тому\~момент виникнення права позивача на відшкодування моральної шкоди саме з цього моменту, а тому необхідно застосовувати Цивільний кодекс України в редакції 1963 року чинний на момент виникнення спірних правовідносин. Згідно цього закону, на думку представника відповідача, не було передбачено право члена сім'ї потерпілого на відшкодування моральної шкоди, завданої його смертю, а ця норма з'явилася лише в\~ЦК України, який набрав чинності з 01.01.2004 року. Повні свої доводи виклала в запереченнях на позов, які долучені до матеріалів справи. Вивчивши матеріали справи, доводи сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON], народився 08 травня 1985 року, відповідно до свідоцтва про народження, виданого Ленінським сільрадою Апостолівського району Дніпропетровської області від 08 червня 1985 року, актовий запис №606, батьками є [PERSON] та [PERSON]. 13.07.2003 року о 03 годині 20 хвилин на дільниці №1 шахти «Октябрська» ПАТ «КЗРК» під час виконання трудових обовязків гірничого майстра внаслідок ураження електрострумом загинув [PERSON]. Відповідно до свідоцтва про смерть виданого Відділом реєстрації актів громадського стану Жовтневого районного управління юстиції м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 липня 2003 року, актовий запис №1333, [PERSON] помер у віці 36 років, причина смерті ураження технічним струмом. По факту нещасного випадку було складено акт №21 про нещасний випадок на підприємстві від 26.07.2003 року , відповідно до висновку якого нещасний випадок стався 13 липня 2003 року о 03 годині 20 хвилин, смерть наступила в наслідок ураження технічним струмом. В пункті 10 зазначеного акту встановлені особи, які допустили порушення законодавства про охорону праці, [PERSON] не зазначено. Статтею 3 Конституції України\~передбачається, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Відповідно до\~ст. 214 ЦПК України\~суд, під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.5\~Постанови «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відповідно до ч.1 ст.440-1 ЦК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), шкода, заподіяна особі або майну громадянина, а також шкода, заподіяна організації, підлягає відшкодуванню особою, яка заподіяла шкоду, у повному обсязі, за винятком випадків, передбачених законодавством Союзу РСР. Частиною 1\~ст. 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, передбачено, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди Водночас, на час виникнення спірних правовідносин відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків, за рахунок роботодавця на підставі рішення суду передбачалось п.11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472\~(далі\~Правила). Згідно до ст.456 ЦК України, в редакції 1963 року, передбачено право на відшкодування шкоди певному колу осіб у разі смерті громадянина, пов'язаного з виконанням ним трудових обов'язків. Саме застосування цих Правил і переліку осіб, що мають право на відшкодування шкоди після смерті потерпілого, зазначені у\~ст.456 ЦК України в редакції 1963 року дозволяють зробити висновок про можливість відшкодування шкоди позивачем у даному випадку. Перелік осіб, які мають право на відшкодування шкоди перелічений у п.8 Правил. Згідно п.8 Правил у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди (одержання частини втраченого заробітку) мають особи, які перебували на утриманні померлого, або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання. Враховуючи, що на момент смерті позивач [PERSON], щойно досяг повноліття, можна зробити висновок, що останній перебував на утриманні померлого [PERSON] Отже, чинним на час виникнення спірних правовідносин законодавством, зокрема\~ст. 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди - не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, який не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, слід враховувати встановлені законодавством обмеження максимального розміру відшкодування моральної шкоди, які були передбачені Правилами на день встановлення потерпілому працездатності (правова позиція Верховного Суду України згідно з постановою № 6-27цс12). Відповідно до ст.3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата- це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вище зазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи і це цілком узгоджується з положеннямст.83 ЦК України в редакції 1963 року,\~про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом. Факт спричинення моральної шкоди позивачу у зв'язку із смертю батька встановлений в судовому засіданні, підтверджується матеріалами справи. Позивач переносить моральні страждання, що позбавляє її нормальних життєвих зв'язків та вимагає додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вважає, що внаслідок смерті батька у позивача порушено звичайний для нього спосіб життя, втрата близької людини, вимагає від нього додаткових зусиль для організації життя, оскільки померлий, за життя, був для позивача опорою, моральною підтримкою, він змушений переносити нервові потрясіння та душевні страждання. Так, згідно положень ст.8\~Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» розмір мінімальної заробітної плати у місячному розмірі становить - 3723,00 грн. Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд виходить з конкретних обставин справи, характеру та ступеню моральних страждань, а також з того, що з часу смерті батька позивача пройшло пятнадцять років та враховуючи принцип розумності і справедливості, вважає що двадцять мінімальних заробітних плат, що складатиме 74 460 грн. буде відповідною мірою матеріальної компенсації в даному випадку, а в задоволенні іншої частини позову слід відмовити. Посилання представника відповідача на те, що позивач не має право на відшкодування моральної шкоди як член сімї потерпілого, оскільки таке право виникло після набрання чинності\~ЦК України 2003 року, яким передбачено право члена сімї потерпілого на відшкодування моральної шкоди, завданої його смертю (стаття 1167 ЦК України 2003 року), суд вважає необґрунтованими. Зазначена норма не регулює правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди членам сімей працівника, завданої його загибеллю в результаті нещасного випадку на виробництві, які виникли до 1 січня 2004 року, тоді як до 2004 року такі правовідносини регулювались\~статтею 440-1 ЦК УРСР, на яку і посилався позивач при обґрунтуванні своїх позовних вимог. Крім цього, відповідно до\~ст.141 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача в доход держави судовий збір в сумі 704,80 грн., оскільки позивач на підставі\~ст.5 Закону України «Про судовий збір»\~звільнений від вказаних витрат при подачі позову до суду. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial