Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-30 00:00:00

В грудні 2015 року [PERSON] звернулась з позовом до суду, в якому просила суд\~\~визначити, що ідеальні частки [PERSON], [PERSON], [PERSON] як співвласників спільного сумісного майна квартири №36 у житловому будинку №35-В по вул. Астрономічній у м. Харкові є рівними та складають по 1/3 кожному. В обґрунтування позову вказувала, що їй, відповідачу та третій особі на праві спільної сумісної власності належить трикімнатна квартира №36 у житловому будинку №35-В по вул. Астрономічній у м. Харкові, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 06.07.1999 року. Вказувала, що на теперішній час у вказаній спільній квартирі проживає лише [PERSON], з яким не досягнуто згоду щодо розпорядження спільним майном. Тобто, на теперішній час позивач не має можливості розпоряджатись належним їй на праві власності нерухомим майном, оскільки частки співвласників в спірному майні не були визначені, а визначити їх на теперішній час в позасудовому порядку немає можливості. На підставі вищевикладеного просила суд задовольнити її позовні вимоги. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилась, її представник підтримав заявлені вимоги, надав пояснення, які є аналогічними викладеним в позовній заяві обставинам, просив суд задовольнити позов у повному обсязі. В судове засідання відповідач [PERSON] не зявився, його представник за довіреністю [PERSON] (а.с.28) надала через канцелярію суду клопотання про перенесення судового засідання через її зайнятість в іншому судовому засіданні, проте доказів цього до клопотання не надала. З урахуванням того, що представник відповідача та відповідач не надали доказів поважності своє неявки до суду, проте долучили до матеріалів справи письмові заперечення на позов, а тому враховуючи необхідність дотриманням судом розумних строків розгляду справи, що є вимогою ст.157 ЦПК України та ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, суд розглянув справу на підставі всіх письмових доказів, які були долучені до матеріалів справи. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявився, був належним чином повідомлений про місце і час розгляду справи, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, не заперечував проти задоволення вимог позивача. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши надані сторонами докази, давши оцінку заявленим позовним вимогам, суд прийшов до висновку, що заявлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання, або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Як вбачається з матеріалів справи, квартира №36 у будинку №35 «В» по вул. Астрономічна у м. Харкові належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та членам його родини [PERSON] та [PERSON] (а.с.7). Відповідно до ч. 1 ст. 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Право спільної сумісної власності є одним із видів права спільної власності. Разом з тим, право спільної сумісної власності відрізняється від права спільної часткової власності за такими ознаками: 1) невизначеністю часток, оскільки у спільній сумісній власності частка кожного із співвласників не визначена, тоді як у спільній частковій власності частки визначаються законом або домовленістю сторін; 2) підставами виникнення й припинення права спільної власності, тобто, на відміну від підстав виникнення спільної часткової власності, право спільної сумісної власності виникає лиш у випадках, передбачених законом чи договором; 3) характером внутрішніх правовідносин спільної власності. Згідно із ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Варто зазначити, що існує загальне правило, відповідно до якого співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно. Водночас зазначена норма статті є диспозитивною, у звязку з чим співвласники мають право визначити свої повноваження щодо належного їм майна на праві спільної сумісної власності за домовленістю між собою, тобто реалізація певних правомочностей (володіння, користування та розпорядження) щодо спільного майна здійснюється за взаємною згодою всіх співвласників. Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами як співвласниками вказаної квартири виникають непорозуміння та суперечки з приводу порядку користування вказаною квартирою, її утримання, проживання. Згідно ст. 370 ЦК України у випадку виділення частки в праві спільної сумісної власності вважається, що частки кожного із співвласників в праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлене за домовленістю співвласників або законом, або рішенням суду. Пленум Верховного Суду України у п.5 постанови від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» розяснив, що при відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Тому суд вважає, що дійсно\~ оскільки\~спірна квартира є спільною\~сумісною власністю позивача, відповідача та третьої особи і частка майна, що належить [PERSON] на праві спільної сумісної власності на даний час не визначена, то аналізуючи надані по справі докази, у їх сукупності, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Доказів на підтвердження істотних обставин щодо відступлення від засад рівності часток у праві спільної сумісної власності відповідачем не надано, а судом не встановлено. Посилання представника відповідача на те, що виділення частки квартири №36 у натурі є неможливим є взагалі безпідставним, оскільки вимог про виділення в натурі частки з обєкта нерухомого майна сторін, позивач не заявляв. У відповідності до ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп. на користь позивача, який поніс витрати по сплаті судового збору. \~ \~На підставі\~\~вищевикладеного та

Outcome: approved