Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-10 00:00:00

ВИМОГИ ПОЗИВАЧА [PERSON] , в інтересах якої діє представник Дьорко А.М. , просить визнати [PERSON] , таким що втратив право користування будинком [ADDRESS] . ПОЗИЦІЯ ПОЗИВАЧА Позовні вимоги мотивує тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину та договору дарування позивач є власником будинку [ADDRESS] . У даному будинку зареєстрований, але фактично не проживає з травня 2018 року колишній чоловік позивача - [PERSON] , шлюб між яким та позивачем рішенням Олександрійського міськрайонного суду від 27.12.2011 року було розірвано. В добровільному порядку відповідач знятись з реєстрації в будинку не бажає. Реєстрація відповідача за вказаною адресою створює проблеми з оформленням субсидії на сплату комунальних послуг, чим порушуються права позивача. Позивач та її представник у судовому засіданні 26.08.2020 року позовні вимоги підтримали в повному обсязі. При цьому, позивач пояснила, що після розірвання шлюбу відповідач протягом десь 10 років проживав у м.Чернігів. Потім повернувся та попросився пожити, оскільки за попередньою адресою його вигнали і йому не було де жити. Їх спільна дочка просила її впустити батька, стало його шкода і вона погодилась. Однак відповідач почав виносити належні їй речі, нічого не робив по господарству, не давав жодних коштів на утримання будинку. Через деякий час відповідач проживав у смт. Петрове, як їй відомо, з іншою жінкою. Після чого вона виписала відповідача з будинку. На даний час відповідач чинить перешкоди в користуванні їй будинком, вона фактично проживає в одній з кімнат будинку, в тій де проведена вода. Вона є власником будинку і бажає розпоряджатись ним на власний розсуд. Представник позивача в судовому засіданні 04.09.2020 року пояснив, що відповідач подарував належну йому 1 / 2 частину будинку позивачу, однак цьому році звернувся до суду з позовом про визнання договору дарування недійним. Рішенням суду від 22.07.2020 року відповідачу було відмовлено в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Вказане рішення суду набрало законної сили. ЗАПЕРЕЧЕННЯ ВІДПОВІДАЧА Відповідач у судовому засіданні 26.08.2020 року проти задоволення позовних вимог заперечував та пояснив, що він проживав в будинку разом з позивачем, з якою перебував у шлюбі. Потім між ними почались сварки в він деякий час проживав у сестри. Коли зібрався їхати на заробітки до Болгарії, то підписав документи щодо будинку на користь позивача. В Болгарії він пропрацював два роки, потім приїхав до м.Чернігів, де працював 10 років, але вирішив повернутись до дому, в м.Олександрія, при цьому, позивач проти цього не заперечувала. Приїхавши він став наводити порядки в будинку та на подвір`ї. Потім його вигнали з будинку та як, він дізнався, виписали з нього. На даний час йому немає де жити, він проживає в палатці біля річки. Враховуючи, що для покращення житлових умов в будинку та на території домоволодіння він використовував свої особисті кошти, вважає, що позивач повинна сплатити йому ці кошти. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ 09.12.2019 року ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області відкрито провадження у справі. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ Позивач є власником будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.12.1995 року відповідно до якого остання успадкувала 1 / 2 частину житлового будинку по [ADDRESS] після смерті матері [PERSON] , а також на підставі договору дарування від 21.05.2008 року, відповідно до якого [PERSON] подарував [PERSON] 1 / 2 частину житлового будинку по [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] є колишнім чоловіком власника житла, що підтверджується копією рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 27.12.2010 року про розірвання шлюбу між сторонами. Згідно довідки, виданої квартальним комітетом Олександрійської міської ради № 46 [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але з травня 2018 року за вказаною адресою не проживає. Відповідно акту, затвердженого квартальним комітетом Олександрійської міської ради № 46 [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але за вказаною адресою не проживає. Рішенням Олександрійського міськрайонного суду від 22.07.2020 року [PERSON] відмовлено у задоволені позовних вимог про визнання недійсним договору дарування 1 / 2 частини житлового будинку [ADDRESS] , посвідченого 21.05.2008 року за №799. ОЦІНКА СУДУ Аналізуючи надані позивачем докази, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимог позивача, оскільки факт не проживання відповідача [PERSON] , який являється колишнім членом сім`ї власника житла, з травня 2018 року у вказаному будинку підтверджується наданими позивачем доказами. На підтвердження вимог заявника в судовому засіданні 04.09.2020 року судом було допитано свідка [PERSON] , яка пояснила, що вона є онукою сторін. Їй відомо, що бабуся, [PERSON] , виписала дідуся, [PERSON] з будинку, оскільки він в ньому тривалий час не проживав. Належну дідові Ѕ частину будинку останній одарував бабусі, проте нещодавно намагався через суд визнати договір дарування недійним, однак в судовому засіданні було доведено, що будинок належить бабусі і рішенням суду від 22.07.2020 року судом дідові було відмовлено в задоволенні позовних вимог. Дід тривалий час не проживав разом з бабусею, де проживав їй невідомо, він постійно змінює місце проживання. В останнє вона бачила діда в 2019 році. Починаючи десь з 2008 року дід весь фас їздив у відрядження то до Києва то до Чернігова, а потім почав проживати з жінкою на ім`я [PERSON] , повідомив бабусю, що з нею жити не буде.. Через деякий час дід зателефонував бабусі та попросився приїхати, бо йому не було де жити, і бабуся погодилась, а потім і прописала його, про це бабусю прохала її, свідка, мати. Це було до материної смерті, десь в 2011 році. В будинку дід жив недовго. Наразі, як їй відомо, дід проживає в селищі Перемога, точнішої адреси вона не знає. Бабуся виписала діда з будинку, і йому було відомо про те, оскільки вона, свідок, особисто зателефонувала та повідомила діду про це десь в лютому 2020 року. Будинок бабусі поділений на дві половини і свої речі дід закрив в одній з них та забрав ключі від дверей. Ні вона ні бабуся туди не заходять. Дід вважає, що ця половина будинку належить саме йому. Половина будинку, де проживає бабуся, невелика, і коли вона разом зі своєю дитиною приїздила в гості та просила діда відчинити двері іншої половини, щоб вони могли там пожити, останній їй відмовив. НОРМИ ПРАВА Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до вимог ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, що передбачено ст. 391 ЦК України. У п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», передбачена можливість визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням у разі її відсутності понад шість місяців після виконання рішення. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оскільки відповідач є членом сім`ї власника, то спірні правовідносини між сторонами регулюються ст.156 ЖК України та ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України члени сім`ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Докази про те, що між сторонами були встановлені інші домовленості, у матеріалах справи відсутні. Враховуючи відсутність відповідача за місцем реєстрації понад один рік, без поважних причин та відсутність іншої домовленості між власником квартири та відповідачем, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання відповідача такою, що втратила право на користування вказаною квартирою. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950року Першого Протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Реєстрація відповідача в помешканні за вищевказаною адресою, фактично перешкоджає позивачу в реалізації його прав власника жилого приміщення, яке підлягає відновленню шляхом визнання відповідача такою, що втратила право на користування жилим приміщенням з підстав, передбачених ч. 2 ст. 405 ЦК України. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне позов задовольнити. Як вбачається із заявлених вимог, позивачем не заявлено вимог щодо стягнення судових витрат з відповідача, а тому їх необхідно віднести на рахунок позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved