Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-12 00:00:00

В жовтні 2018 р. позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, третя особа - АТ «ОТП Банк» про зняття арешту з нерухомого майна, мотивуючи свої вимоги тим, що 26.09.2016 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Того ж дня право власності було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. В липні 2017 р. позивач дізнався, що на підставі постанови Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва ГТУЮ у м. Києві від 15.06.2017 р. на належну йому квартиру накладено арешт. В подальшому, з листа Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва ГТУЮ у м. Києві від 31.08.2017 р. позивач дізнався, що дана постанова винесена в рамках виконання ВП№53979698 з виконання рішення суду про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованості. Оскільки позивач не є стороною виконавчого провадження, в якому накладено арешт на його майно, а вказаний арешт порушує його законні права як власника майна, він вимушений був звернутись до суду з даним позовом. В судовому засідання позивач, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити у повному обсязі, не заперечував щодо ухвалення заочного рішення. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, в наданих до суду поясненнях просив справу розглядати у його відсутність. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, проте, з заявами чи клопотаннями про неможливість розгляду справи у його відсутність до суду не звертався. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача та представника третьої особи за наявними матеріалами справи та ухвалити заочне рішення відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, оскільки позивач не заперечував проти заочного розгляду справи. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як встановлено судом,26.09.2016 р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мангушем А.М. та зареєстрований в реєстрі за №2181. Згідно інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №69024708 від 26.09.2016 р. квартира [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] . Відомості про реєстрацію іншого речового права, про державну реєстрацію іпотеки, про державну реєстрацію обтяжень відсутні. Згідно копії матеріалів виконавчого провадження №53979698, на примусовому виконанні у відділі перебувало виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2-5252/10 від 09.03.2011 р. виданого Дарницьким районним судом м. Києві про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованості у розмірі 307726,72 грн. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно наявні відомості про об`єкт нерухомого майна №32513589 - квартира [ADDRESS] , які належать на праві власності [PERSON] Постановою державного виконавця Печерського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві від 15.06.2017 р. накладено арешт на квартири [ADDRESS], [ADDRESS], [ADDRESS] , що належать боржнику [PERSON] . Накладаючи арешт на квартиру [ADDRESS] державний виконавець виходила з даних Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованої щодо [PERSON] , але не перевірила отриману інформацію за іншими параметрами пошуку, а саме: за об`єктом нерухомого майна, який дозволяє отримати актуальну інформацію щодо особи власника об`єкта нерухомого майна. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплений принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Отже, аналізуючи наведені вище норми, виходячи із встановлених обставин справи та підстав пред`явлених позивачем вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджуються певними доказами, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки квартира була відчужена [PERSON] та придбана [PERSON] 26.09.2016 р. і того ж дня зареєстрована в реєстрі, а арешт накладений постановою державного виконавця 15.06.2017 р., коли майно вже не належало боржнику, а відтак, вказаний арешт необхідно скасувати. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 704,80 грн. судового збору, сплаченого при зверненні до суду; в решті відмовити.

Outcome: approved