Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-08 00:00:00

В грудні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом (який уточнював) про визнання [PERSON] такою, що не має права на спадщину, такою, що вже використала право на обов'язкову частку у спадщині - 1/2 частки квартири [ADDRESS], будинку [ADDRESS] в Малій Коренисі в м. Миколаєві, та визнання права власності у порядку спадкування на вказане майно, мотивуючи наступним. 25. 03. 2008 мати позивача [PERSON] склала заповіт, в якому заповіла йому 1/2 частки квартири [ADDRESS]. 27. 05. 2009 [PERSON] заповіла все своє майно своїй дочці - відповідачці [PERSON] За договором дарування від 22. 08. 2009 [PERSON] подарувала будинок [ADDRESS] в Малій Коренисі в м. Миколаєві відповідачці [PERSON] Рішеннями Заводського районного суду від 31. 01. 2013 та 10. 04. 2014 заповіт від 27. 05. 2009 та договір дарування від 22. 08. 2009 визнано недійсними. Позивач вважає, що відповідач не має права на спадкування, оскільки шахрайським шляхом спонукала померлу [PERSON] розпорядитися своїм майном на користь [PERSON] Також вважає, що відповідач вже використала свою обов'язкову частку у спадщину за рахунок отримання речей домашньої обстановки спадкодавця на загальну суму 30000, 00 грн., та просить за ним визнати право власності на належні спадкодавцю 1/2 частку квартири [ADDRESS] та будинку [ADDRESS] в Малій Коренисі в м. Миколаєві. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Відповідач та її представник проти задоволення позову заперечували, вважаючи його безпідставним та необгрунтованим. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Встановлено, що позивачу [PERSON] належить на праві приватної власності ? частка квартири [ADDRESS], інша ? частка вказаної квартири належала [PERSON]. 25. 03. 2008 [PERSON] склала заповіт, за яким на випадок смерті належну їй на праві власності ? частка квартири [ADDRESS] заповіла своєму сину -позивачу [PERSON] Заповіт було складено і посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 838. [INFO] [PERSON] померла. Позивач звертався до нотаріальної контори з приводу оформлення спадкових справ, де дізнався про існування заповіту [PERSON] від 27. 05. 2009, за яким остання заповіла своїй дочці - відповідачу [PERSON] все належне їй майно, яке залишиться після її смерті. Заповіт складено і посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 2312. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 31. 01. 2013 складений від імені [PERSON] заповіт визнано недійсним. Рішення набрало законної сили. За договором дарування від 22. 08. 2009 [PERSON] подарувала належний їй житловий будинок [ADDRESS] в м. Миколаєві відповідачу [PERSON] Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 10. 04. 2014 договір дарування будинку по [ADDRESS] визнано недійсним. Після визнання судом вказаних правочинів недійсними позивач звертався до Заводського РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області з заявами про заволодіння відповідачем [PERSON] майном шахрайським шляхом. Рішення на теперішній час правоохоронними органами за вказаними заявами не прийнято. В позовних вимогах позивач просить суд визнати відповідачку [PERSON] такою, що не має права на спадщину. Відповідно до ч. 4 ст. 1254 ЦК України, якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється. В такому разі спадкування відбувається відповідно до закону. Відповідно до ч. 2 ст. 1224 ЦК України не мають право на спадкуванню особи, які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести де нього зміни і цим сприяли виникненню права на спадкування у них самих, абс сприяли збільшенню їхньої частки у спадщині. Відповідно до ч. 6 ст. 1224 ЦК України положення зазначеної вище статті поширюється на всіх спадкоємців, в тому числі і на тих, хто має право на обов'язкову частку у спадщині. Водночас, судом встановлено, що на теперішній час відповідного вироку суду відносно відповідача з підстав умисного перешкоджання спадкодавцеві скласти заповіт немає, а тому підстав для задоволення вказаних позовних вимог у суду немає. Щодо позовних вимог про визнання відповідача [PERSON] такою, що вже використала право на обов'язкову частку у спадщині слід зазначити наступне. Частиною 1 ст. 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті ви значено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом. Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. Вони становлять собою визначений законом механізм правозахисту цивільних прав і інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, у розумінні закону суб'єктивне пра во на захист - це юридично закріплена можливість особи вико ристати заходи правоохоронного характеру для відновлення по рушеного права і припинення дій, які порушують таке право. Вимога про визнання особи такою, що використала право на обов'язкову частку у спадщині не є таким передбаченим цивільним законодавством заходом правоохоронного характеру. Позивачем не зазначено, яким чином таке не визнання порушує саме його права, на спадщину зокрема. Посилання сторін на положення ст. 1241 ЦК України, порядок та наслідки їх застосування є необґрунтованими, так як до спірних правовідносин підлягають застосуванню загальні положення про спадкування за законом, оскільки, як вже було встановлено вище, на теперішній час жоден з заповітів на майно померлої [PERSON] не має сили. Щодо вимог позивача про визнання права власності на спадкове майно: ? частку квартири [ADDRESS] та житловий будинок [ADDRESS] в м. Миколаєві, слід зазначити таке. Спадкові відносини в Україні регулюються, зокрема, Цивільним кодексом України, Законами України «Про нотаріат», «Про міжнародне приватне право». Главою 86 ЦК, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. (Пункт 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30. 05. 2008 № 7 «Про судову практику в справах про спадкування»). У разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові. Позивач не надав належних та допустимих доказів його звернення до нотаріуса за отриманням свідоцтва про право власності на спадкове майно, не надав письмової відмови нотаріуса про видачу свідоцтва про право власності. Тобто позивач не довів, що не може отримати спадщину у нотаріуса. Згідно з ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Судом були надані рівні можливості сторонам процесу щодо подання доказів, їх дослідження і доведення перед судом їх переконливості. На підставі викладеного вище, суд приходить до висновку про необгрунтованість вимог позивача, а тому у суду нема підстав для задоволення таких вимог. Доказів на підтвердження своїх доводів, що обгрунтовують позовні вимоги, позивачем не надано, а тому, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, в результаті всебічного, повного та об'єктивного їх розгляду в судовому засіданні, суд вважає у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити повністю. Вимог про відшкодування понесених судових витрат сторони не заявляли.

Outcome: dismissed