Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-12 00:00:00

В грудні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про усунення перешкод у користуванні жилим будинком та вселення в жилий будинок, посилаючись на те, що 12 січня 1980 року між ним та відповідачкою був зареєстрований шлюб, який рішенням Новоселицького районного суду від 26 травня 2014 року був розірваний. В період шлюбу з відповідачкою ними було побудовано господарство, яке розташоване по [ADDRESS]. Рішенням Новоселицького районного суду від 28 листопада 2014 року за ним та відповідачкою було визнано право спільної часткової власності на 1/2 частину вказаного нерухомого майна, у зв'язку із чим 25 вересня 2015 року за ним було зареєстрована 1/2 частка спільного майна, до якої входить житловий будинок по [ADDRESS]. Однак, користуватися належним йому нерухомим майном не може, оскільки відповідачка чинить перешкоди у володінні жилим приміщенням, що порушує його право власності щодо вказаного домоволодіння. Просив суд зобов'язати відповідачку не чинити йому перешкоди у користуванні належним йому на праві спільної часткової власності майном та вселити у вказаний жилий будинок. В судовому засіданні позивач підтримав позов та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідачка в судове засідання не з'явилася та не повідомила суд про причини своєї неявки, будучи належним чином повідомленою про час і місце судового розгляду справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення позивача, його представника, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що домоволодіння, яке розташовано по [ADDRESS] належать по 1/2 частці на праві спільної часткової власності сторонам по справі позивачу [PERSON] та відповідачці [PERSON], що підтверджується рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 28 листопада 2014 року та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 44941752 від 01 жовтня 2015 року. Проте, відповідачка в добровільному порядку не надає можливість позивачу потрапити до вказаного жилого будинку та умисно чинить перешкоди у користуванні позивачем власним нерухомим майном та вселенні його у будинок для проживання. Відповідно до ст. 124 Конституції України та ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Згідно ст. 316 ч.1 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 319 ч.1 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У відповідності до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Об'єктом власності особи може бути зокрема житло - жилий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно ч.4 ст.9 ЖК України житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Оцінюючи у сукупності досліджені докази та враховуючи, що позивач є власником 1/2 частки жилого будинку та господарських споруд, які розташовані по [ADDRESS], а також те, що відповідачка створює перешкоди та у добровільному порядку не вселяє позивача у вказаний будинок, чим обмежує право останнього щодо здійснення ним права власності на вказану частку будинку та проживання в ньому, суд вважає заявлені вимоги обґрунтованими, у зв'язку із чим позов підлягає задоволенню. Крім цього, відповідно до ст. 88 ЦК України з відповідачки на користь позивача слід стягнути судові витрати по справі у виді сплаченого судового збору за подання позовної заяви до суду. На підставі ст.ст. 41, 124 Конституції України, ст.ст. 317, 319, 321, 386, 391 ЦК України, ст.ст. 9, 150 ЖК України, суд

Outcome: approved