Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-31 00:00:00

В жовтні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до прокуратури Одеської області та Головного управління Державної казначейської служби в Одеській області про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 222,28 грн. та моральної шкоди в розмірі 50000,00 грн., завданої в результаті неправомірних дій та бездіяльності посадових осіб прокуратури Одеської області, які полягають у непроведенні досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42015160000000038 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 365 КК України, внесеному до ЄРДР 29.01.2015 р. за її заявою, та незалученні її у якості потерпілої, а також у винесенні старшим слідчим другого відділу слідчого управління прокуратури Одеської області [PERSON] 27.03.2015 р. постанови про закриття згаданого кримінального провадження № 42015160000000038. Мотивуючи свої позовні вимоги, позивач зазначає, що в результаті вищевказаних неправомірних дій та бездіяльності посадових осіб прокуратури Одеської області вона вимушена була звертатися до суду за захистом своїх прав та витрачати свій час і свої кошти, в звязку з чим їй завдана, по-перше, моральна шкода, яка полягає у її моральних стражданнях, повязаних з порушенням її права на своєчасний і повний розгляд її заяви та проведення досудового розслідування, в наслідок чого вона вимушена була витрачати свій час та докладати додаткових зусиль для поновлення та реалізації своїх порушених прав в порядку, встановленому кримінально-процесуальним судочинством ; і, по-друге, матеріальна шкода, що полягає у понесених нею транспортних витратах, повязаних з її явкою до суду, у загальному розмірі 222,28 грн. (з яких : транспортні витрати, повязані з її явкою до Приморського районного суду м. Одеси 02.06.2015 р. для подачі скарги на бездіяльність посадових осіб прокуратури Одеської області 124,00 грн.; транспортні витрати, повязані з її явкою до Приморського районного суду м. Одеси для подачі апеляційної скарги 36,00 грн.; транспортні витрати, повязані з її явкою до апеляційного суду Одеської області 24.06.2015 р. для участі у судовому засідання з розгляду її апеляційних скарг - 31,14 грн.; транспортні витрати, повязані з її явкою до Приморського районного суду м. Одеси 27.07.2015 р. для участі у судовому засіданні з розгляду її скарги 31,14 грн.) Крім того, позивач вимагає стягнути на її користь з відповідачів понесені нею судові витрати, повязані з її явкою в судові засідання у даній справі. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала свої позовні вимоги, а представник прокуратури Одеської області [PERSON] не визнав позов. Крім того, 03.02.2016 року прокуратурою Одеської області були подані адресовані суду письмові заперечення на позовну заяву [PERSON], які приєднані судом до матеріалів справи (а.с.41-44). Головне управління Державної казначейської служби в Одеській області не повідомило суду причину неявки свого представника, хоча про дату і місце судового розгляду справи було повідомлено належним чином, про що свідчить розписка про отримання ним судової повістки. Дослідивши матеріали справи і вислухавши пояснення позивача та представника прокуратури Одеської області, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що на підставі ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 06.01.2015 року за скаргою [PERSON], якою посадові особи прокуратури Одеської області були зобовязані внести до ЄРДР відомості про скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 365 КК України, відносно працівників УВБ ДМБ ГУМВС України в Одеській області, - 29.01.2015 року прокуратурою Одеської області були внесені до ЄРДР відомості про кримінальне провадження № 42015160000000038 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 365 КК України, відносно працівників УВБ ДМГ ГУМВС України в Одеській області, за заявою [PERSON] В подальшому постановою від 27.03.2015 року слідчого прокуратури Одеської області [PERSON] провадження у згаданому кримінальному провадженні № 42015160000000038 від 29.01.2015 року було закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК України. Не погоджуючись з вказаною постановою слідчого прокуратури Одеської області [PERSON], [PERSON] 02.06.2015 року звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з скаргою на постанову слідчого від 27.03.2015 року про закриття кримінального провадження та зобовязання прокурора Одеської області внести відомості до ЄРДР про скоєння кримінального правопорушення за ст.ст. 127, 364, 367, 371, 396 КК України на підставі її заяви від 01.12.2014 року. Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 07.05.2015 року було відкрито провадження за скаргою [PERSON] в частині оскарження постанови слідчого від 27.03.2015 року про закриття кримінального провадження і відмовлено у відкритті провадження за скаргою в іншій частині вимог. Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 11.06.2011 року було відмовлено у задоволенні скарги [PERSON] про скасування постанови старшого слідчого другого відділу слідчого управління прокуратури Одеської області [PERSON] від 27.03.2015 року про закриття кримінального провадження № 42015160000000038 від 29.01.2015 року. Однак ухвалою апеляційного суду Одеської області згадану ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 11.06.2015 року було скасовано, заяву [PERSON] задоволено, а також скасовано постанову старшого слідчого другого відділу слідчого управління прокуратури Одеської області [PERSON] від 27.03.2015 року про закриття кримінального провадження № 42015160000000038. Крім того, ухвалою апеляційного суду Одеської області від 24.06.2015 року було скасовано вищевказану ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 07.05.2015 року в частині відмови у відкритті провадження за скаргою [PERSON] на бездіяльність органів прокуратури Одеської області та зобовязання прокурора Одеської області внести відомості до ЄРДР про скоєння кримінального правопорушення за ст.ст. 127, 364, 367, 396 КК України на підставі заяви [PERSON] від 01.12.2014 року, та в цій частині скаргу [PERSON] було повернуто до суду першої інстанції для розгляду по суті. Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 27.07.2015 року було зобовязано посадових осіб прокуратури Одеської області внести до ЄРДР відомості за заявою [PERSON] про скоєння відносно неї кримінального правопорушення працівниками УВБ ДМБ ГУМВС України в Одеській області Тасмасюком та Сулімою за ознаками ст.ст. 127, 364, 367, 371, 396 КК України, а також виконати вимоги ст.ст. 55, 56 КПК України. У задоволенні вимог скарги [PERSON] про визнання протизаконною діяльність слідчого Сікорського Д.В. при проведення досудового розслідування по кримінальному провадженню № 42015160000000038 відмолено. У відповідності до частини 6 статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній чи юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Згідно з частиною 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. У силу положень пункту 2 частини 1 статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів. Протиправною є поведінка, яка не відповідає вимогам законів чи підзаконних актів, якими врегульовані правовідносини, що виникли між заподіювачем шкоди та особою, якій таку шкоду було завдано. Протиправною поведінкою можуть бути як неправомірні дії, так і неправомірна бездіяльність фізичної або юридичної особи. З огляду на наведене, суд погоджується з доводами позивача стосовно того, що неправомірною бездіяльністю посадових осіб прокуратури Одеської області, яка полягає у недоліках та неповноті проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42015160000000038 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 365 КК України, внесеному до ЄРДР 29.01.2015 р. за заявою [PERSON], останній завдана моральна шкода, яка полягає у її душевних стражданнях, повязаних з порушенням її права на своєчасний і повний розгляд її заяви та проведення досудового розслідування, в наслідок чого вона вимушена була витрачати свій час та докладати додаткових зусиль для поновлення і реалізації своїх порушених прав в порядку, встановленому кримінально-процесуальним судочинством. При визначенні розміру моральної шкоди, завданої [PERSON], суд виходить з характеру та обсягу душевних і психічних страждань, яких зазначала позивач, їх тривалості, тривалості відновлення її прав та зусиль, які вона мусила докладати для відновлення своїх прав. Враховуючи тяжкість і тривалість моральних страждань, які зазнала позивач, ступінь вини прокуратури Одеської області у спричиненні позивачу моральної шкоди, на думку суду, відшкодування моральної шкоди позивачу у розмірі 500,00 грн. буде цілком відповідати засадам розумності, виваженості й справедливості та вимогам ч. 3 ст. 23 ЦК України. Вирішуючи позовні вимоги позивача в частині стягнення з прокуратури Одеської області матеріальної шкоди у розмірі 222,28 грн., суд виходить з того, що ці витрати не є матеріальною шкодою, а є витратами, повязаними з явкою позивача до суду, та, оскільки такі витрати понесені останньою у іншій справі, тому у даній справі, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, стягненню не підлягають. Якщо витрати понесені позивачем під час розгляду кримінальної справи в суді, то питання про їх відшкодування повинно вирішуватись під час ухвалення судового рішення саме у кримінальній справі. При цьому суд бере до уваги, у п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 12 «Про застосування норм цивільного законодавства при розгляді справ в суді першої інстанції» розяснено, що у тому разі коли питання про судові витрати не було вирішено при ухвалені рішення, суд, що його ухвалив, вирішує питання відповідно до пункту 4 частини першої статті 220 ЦПК за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухваленням додаткового рішення. У звязку з цим питання про судові витрати не можуть вирішуватись іншим судом або шляхом предявлення позову в іншій справі. У п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» розяснено, що судові витрати не є збитками в розумінні ст. 22 ЦК України, не входять до складу ціни позову і не можуть стягуватися як збитки. Отже, понесені позивачем витрати при розгляді справи в порядку кримінально-процесуального судочинства у сенсі положень пункту 1 частини 2 статті 22 ЦК України не є матеріальними збитками (майновою шкодою), що в порядку цивільного судочинства підлягають відшкодуванню на підставі частини 1 статті 1166, частини 6 статті 1176 ЦК України. Таким чином, позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача матеріальної шкоди у розмірі 222,28 грн. не підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до частини 1 статті 85 ЦПК України витрати, повязані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Відтак, понесені позивачем витрати, повязані з її переїздом з місця проживання до місця розташування суду у напрямку м. Березівка - м. Одеса, з метою прибуття у судове засідання у даній справі, а так само у зворотному напрямку, не підлягають стягненню з відповідача. Вирішуючи дану справу, суд також бере до уваги, що обслуговування Державного бюджету здійснюють органи Державної казначейської служби (ст. 43 БК України) Бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються Законом про Державний бюджет України (п. 8 ст. 7, п.п.1, 2 ст. 29 БК). Повноваження на здійснення платежів з конкретною метою в процесі виконання бюджету надаються розпоряднику бюджетних коштів відповідно до бюджетних призначень (п.6 ч. 1 ст. 2 БК). Для здійснення програм та заходів, які проводяться за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядником бюджетних коштів (ч. 1, 2 ст. 22 БК). Відповідно до бюджетного законодавства органи прокуратури є розпорядниками бюджетних коштів і уповноважені на отримання бюджетних асигнувань, взяття бюджетних зобовязань та здійснення видатків з бюджету. Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Вказаний закон стягнення за рахунок Державного бюджету України не передбачає. На підставі викладеного і

Outcome: partial