Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-02 00:00:00

В грудні 2020 року заявник звернувся до суду з заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю спадкоємця [PERSON] зі спадкодавцем [PERSON] . В обґрунтування заяви зазначив, що [INFO] помер його батько [PERSON] , який на день смерті був зареєстрований із заявником [PERSON] за однією адресою: [ADDRESS] . Заявник посилається на те, що на час відкриття спадщини вони разом з померлим батьком проживали однією сім`єю за вказаною вище адресою, інші спадкоємці відсутні. 02.09.2020 заявник звернувся до приватного нотаріуса Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Фесенка О.М. із заявою про прийняття спадщини, однак нотаріусом було роз`яснено, що у зв`язку зі спливом шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини, заявнику необхідно надати підтвердження факту проживання з померлим за однією адресою. Оскільки м.Хрустальний Луганської області розташоване на тимчасово окупованій території України, заявник позбавлений можливості отримати відповідну довідку на підтвердження факту проживання зі спадкодавцем за однією адресою. Встановлення вказаного факту необхідно заявнику для реалізації права на спадщину. Посилаючись на вказані обставини, заявник просив суд встановити факт його проживання однією сім`єю зі спадкодавцем [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 13.01.2021 відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку окремого провадження на 03.02.2021. Заявник в\~судове засідання\~не з`явився,про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву, в якій просив розглянути справу без його участі. Заінтересована особа приватний нотаріус Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Фесенко Олександр Миколайович в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяви про відкладення розгляду справи та заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надав. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи на підставі наявних у справі доказів та без фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає заяву такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого 21.01.2020 Сумським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми). Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 26.04.1961, виданого Відділом ЗАГС Кіровської райради м. Ростов Дону, заявник [PERSON] є сином [PERSON] . З паспорту серії [NUMBER] , виданого 24.02.2000 Краснолуцьким МВ УМВС України в Луганській області, вбачається, що заявник [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Померлий батько заявника [PERSON] був зареєстрований за тією ж адресою, що підтверджується копією паспорту серії [NUMBER] , виданого 07.07.1998 Краснолуцьким МВ УМВС України в Луганській області. Згідно відомостей з Будинкової книги за адресою: [ADDRESS] , з 22.11.1974 зареєстрований [PERSON] , з 13.09.2001 зареєстрований [PERSON] . На підтвердження факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем за адресою: [ADDRESS] , заявником надано довідку №11 від 07.10.2020, акт про фактичне проживання з померлою особою на час його смерті №11 від 07.10.2020, квитанції та повідомлення про сплату за комунальні послуги за вказаною вище адресою за період з грудня 2019 року по лютий 2020 року, які видані на тимчасово окупованій території України. Оцінюючи надані докази, суд виходить з наступного. Постановою ВРУ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до\~Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей»\~запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки доказів, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як джерела інформації, та приймає до уваги обставини, викладені в довідці, акті та платіжних документах про сплату комунальних послуг, виданих на тимчасово окупованій Україні території. Відповідно до п.5 ч.2 ст.\~293, ч. 2 ст.\~315 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення Відповідно до роз`яснень, що містяться в п.1\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 р. № 5, судом встановлюються факти, які породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За змістом норм ст.ст. 1268-1269 ЦК України порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та від особливостей правового статусу спадкоємця як малолітньої, неповнолітньої, недієздатної особи або ж особи, цивільна дієздатність якої обмежена. Відповідно до частин третьої, п`ятої ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися до суду за захистом своїх прав. Отже, для підтвердження прийняття спадщини має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою статті 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відмітками про місце проживання у паспортах заявника [PERSON] та його батька [PERSON] підтверджено, що вони зареєстровані за однією адресою, що відповідає п.9 Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, затвердженого постановою КМУ № 207 від 02.03.2016. Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої, шостої статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи те, що встановлення факту породить для заявника певні юридичні наслідки (можливість оформлення права на спадщину), іншого шляху для підтвердження даного факту не існує, на підставі зібраних у справі та досліджених доказів, суд вважає доведеним той факт, що [PERSON] проживав однією сім`єю із [PERSON] , який помер [INFO] , а тому вважає за необхідне заяву задовольнити. Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення понесені заявником витрати не відшкодовуються.

Outcome: approved