Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-27 00:00:00

В жовтні 2015 року до суду надійшов вказаний позов, в якому позивач зазначає, що 23 березня 2012 року померла [PERSON], дружина позивача [PERSON]. Після смерті дружини позивач звернувся до нотаріальної контори для прийняття та оформлення спадщини. 28 листопада 2012 року державним нотаріусом Кузнецовської міської державної нотаріальної контори Рівненської області на ім'я [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом. За вказаним свідоцтвом позивач успадкував майно своєї покійної дружини, а саме: земельну ділянку площею 5,40 га, розташовану в с. Городище-Пустоварівка Володарського району Київської області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Після оформлення позивачем спадщини він дізнався про те, що громадянин [PERSON], звернувся до Володимирецького районного суду Рівненської області із позовом до нього та Володимирецької районної державної нотаріальної контори про внесення змін до свідоцтва про право на спадщину. Свої вимоги відповідач обґрунтовував тим, що покійна [PERSON] залишила заповіт на його ім'я, в підтвердження вказаних обставин [PERSON] надав заповіт від 15.02.2012 p., посвідчений секретарем Довговільської сільської ради Володимирецького району. Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 27.05.2013 pоку, Володимирецьку районну державну нотаріальну контору зобов'язано внести зміни до виданого на ім'я [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом шляхом видачі нових свідоцтв про право на спадщину, за якими кожний з них ( [PERSON] та [PERSON]) успадковував по 1/2 га спадкової земельної ділянки. Не погоджуючись із тим, що відповідач є спадкоємцем його померлої дружини, позивач звернувся до суду із даним позовом та зазначає, що наданий [PERSON] заповіт від 15.02.2012 року є нікчемним, а тому й права на спадкування дана особа не отримала тому позивач вважає, що свідоцтво про спадщину є недійсним. Позивач просить суд: - визнати нікчемним заповіт [PERSON], виданий на [PERSON], який складено 15 лютого 2012 року та посвідчено секретарем Довговільської сільської ради Володимирецького району Рівненської області, зареєстрований в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій органу місцевого самоврядування під № 8; - просить визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане [PERSON] на спадкування ним 1/2 частки земельної ділянки площею 5,40 га, розташованої в с. Городище-Пустоварівка Володарського району Київської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала [PERSON]. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] в судове засідання не зявилися. Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи. Представник позивача [PERSON] направив до суду заяву, в якій просив проводити розгляд даної справи без його участі, позов підтримує в повному обсязі, просить його задоволити (а.с. 222). Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні уточнив позовні вимоги та вказуючи, що у сторони позивача не вистачає даних, яких потребує експертна установа для проведення почеркознавчої експертизи, щодо зясування належності підпису спадкодавцю на заповітові, а тому в цій частині не можливо довести дану обставину шляхом проведення відповідної експертизи. Таким чином з цих підстав позовні вимоги він не підтримував. В решті підстав позову , представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги позивача, посилаючись на обставини викладені в позові. Просив позов задоволити в повному обсязі (а.с. 242). Представник позивача [PERSON] підтримав позицію представника позивача [PERSON] та просив позов задоволити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] на виклик суду в судове засідання не прибули . Належним чином повідомлені. На адресу суду представник [PERSON] надіслала заперечення (а.с. 179-181), в яких вказувала, що позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту нікчемним та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину не визнає оскільки, [PERSON] не відноситься до категорій осіб, які не мають права складати заповіт. Вказала, що заповіт підписаний заповідачем. А тому у разі заперечень щодо того, чи особисто підписала особа заповіт, чи він виконаний іншою особою, такий заповіт є оспорюваним, а не нікчемним. Разом з тим, що стосується достовірності підпису згідно п.1.5. Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 № 53/5 вільні зразки підписів на почеркознавчу експертизу по змозі повинні відповідати об'єкту, який досліджується, за часом виконання, за видом матеріалів письма (папір, олівець, кулькова ручка тощо), за формою документа (накладні, відомості тощо), за його змістом та цільовим призначенням. Проте надані позивачем зразки підписів [PERSON] відрізняються від підпису на заповіті за часом виконання: договір оренди землі - на 8 років, підписи в особовій картці - на 27 років, в по господарській книзі - на 22 ; цінних паперів - 12р., заява на придбання акцій , підпис на заповіті виконаний у 2012 році, а в представлених позивачем документах - у 1980-90-х роках. Представник відповідача зазначає, що на підтвердження своїх доводів про те, що заповіт є нікчемним, оскільки не зареєстрований в Спадковому реєстрі, позивач не надав жодного доказу, зокрема витягу з Реєстру заповітів. Порушення працівником сільської ради терміну подачі (надіслання) заяви на реєстрацію заповіту до Реєстратора (в день вчинення нотаріальної дії) не спростовує дійсності заповіту та не спростовує наявності реєстрації такого заповіту. Подання заповіту на реєстрацію до Реєстратора самим заповідачем законом дозволяється, але не вимагається. Отже на думку представника відповідача, неподання [PERSON] заяви про включення заповіту до електронного Реєстру заповітів не тягне за собою жодних правових наслідків. Окрім того, при оформленні спадщини за заповітом нотаріус має надати правову оцінку заповіту, перевірити його реєстрацію у Спадковому реєстрі та чинність на момент смерті заповідача. Якщо наданий спадкоємцем заповіт не відповідає вимогам законодавства, нотаріус відмовляє в його прийомі (п.5.1 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Мін'юсту від 22.02.2012 № 296/5 ). Отже, при відсутності реєстрації заповіту в Спадковому реєстрі нотаріус просто не міг видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Заповіт також внесений до реєстру нотаріальних дій Довговільської сільської ради № 8 від 15 березня 2012 року. У відповідності до ч.1 статті 52 Закону України «Про нотаріат» запис у реєстрі стосується нотаріальної дії, яка є вже вчиненою. Тобто наявність запису у реєстрі є доказом вчинення нотаріальної дії. Крім того, підтвердженням вчинення нотаріальної дії, є зокрема, наявність в матеріалах нотаріальної дії сільської ради копії паспорту заповідача та квитанції про сплату держмита за вчинення цієї нотаріальної дії. Представник відповідача вважає, що при комп'ютерному наборі тексту заповіту секретарем було допущено помилку і в даті складення та посвідчення заповіту замість місяця «березня» вказано «лютий». Допущення помилки не можна прирівнювати до відсутності нотаріального посвідчення правочину. Представник відповідача просить суд у задоволенні позову відмовити повністю . Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача, взявши до уваги позицію представника відповідача викладену у запереченнях проти позову (а.с. 179-181) та дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до\~ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до\~ст. 61 ЦПК України\~обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. По справі встановлено, що 23 березня 2012 року померла [PERSON].\~\~Після її смерті залишилось спадкове майно, а саме: земельна ділянка з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,40 га, що розташована в с. Городище-Пустоварівка Володарського району Київської області. 28 листопада 2012 року Володимирецькою держнотконторою оформлено свідоцтво про право на спадщину за законом на імя [PERSON] який, як чоловік померлої, є спадкоємцем першої черги за законом . Відповідно до інформаційної довідки із Спадкового реєстру Володимирецької\~\~районної державної\~\~нотаріальної контори від 30 січня 2013 року нотаріус повідомив позивача\~\~ про те, що на підставі заяви [PERSON] про прийняття спадщини після смерті [PERSON] було заведено спадкову справу № 225-2012, а\~\~ 28 листопада 2012 року на його імя було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно - спірну земельну ділянку ( а.с.161-162). \~Рішенням Володимирецького районного суду від 27 травня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від\~\~04 червня 2014 року (а.с. 235-236), зобов'язано Володимирецьку районну державну нотаріальну контору внести зміни до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Володимирецькою державною нотаріальною конторою, шляхом видачі нових свідоцтв про право на спадщину, змінивши цілу частку спадкового майна, що успадкував [PERSON]І, як спадщину за законом, на 1/2 частку як обов'язкову частку у спадщині та видавши [PERSON], свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадкове майно 1/2 частку земельної ділянки площею 5,40 га, яка розташована за адресою: с. Городище-Пустоварівка Володарського району Київської області та належала померлій на підставі державного акту на право власності на землю серія КВ № 050507( а.с. 233-234). Рішенням Володимирецького районного суду від 18 вересня 2012 року встановлено факт, що має юридичне значення, а саме, що [PERSON] є племінником [PERSON], яка померла 23.03.2012 року. Також, вказаним судовим рішенням встановлено, що відповідно до заповіту, посвідченого секретарем Довговільської сільської ради Володимирецького району 15 лютого 2012 року, [PERSON] усе своє майно заповіла племіннику ( а.с.237-239). Вирішуючи спір між сторонами суд виходить із наступних міркувань. З матеріалів справи вбачається, що є два примірники заповіту, складеного [PERSON], в яких [PERSON] вказаний єдиним спадкоємцем спірної земельної ділянки ( а.с. 106, 183, 184). Зокрема у примірнику заповіту від 15 лютого 2012 року, який додано позивачем до позовної заяви, зазначено, що [PERSON] проживає у\~[INFO]. Цей заповіт посвідчено секретарем Довговільської сільської Ради 15 лютого 2012 року та зареєстровано у\~\~реєстрі сільської Ради під № 8 (а.с. 106). У іншому примірнику заповіту від 15 лютого 2012 року, який міститься в матеріалах справи, зазначено, що [PERSON], проживає у\~\~м. Кузнецовськ, мікрорайон Вараш будинок № 34 б квартира 25.\~\~\~Цей заповіт також посвідчений секретарем Довговільської сільської Ради,\~\~але 15 березня 2012 року та зареєстровано у реєстрі сільської Ради під\~\~\~№ 8 (а.с. 183). Згідно витягу про реєстрацію у Спадковому реєстрі зареєстровано заповіт [PERSON], який посвідчений Довговільською сільською Радою 15 березня 2012 року. Цей заповіт зареєстрований у Спадковому реєстрі\~\~о 16 год. 22 хв. 19 листопада 2012 року, після смерті спадкодавця (а.с.185). Наведені вище обставини містяться і в судовому рішенні Володимирецького районного суду Рівненської області від 27.05.2013 (а.с. 233-234), в ухвалі апеляційного суду Рівненської області від 04.06.2014 року (а.с. 235-236) та в ухвалі Вищого Спеціалізованого Суду України від 24.09.2014 року (а.с. 237-239), а тому відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили , не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа щодо якої встановлено ці обставини. Спростовуючи заперечення представника відповідача [PERSON], суд вважає необхідним зазначити, що заповіт, на підставі якого [PERSON] успадкував майно [PERSON], не був зареєстрований у Спадковому реєстрі . У даному заповіті міститься запис про те, що його було посвідчено секретарем Довговільської сільської ради Володимирецького району [PERSON] 15.02.2012 р. та зареєстровано в реєстрі за № 8. При цьому із наданого до суду витягу із журналу реєстрації нотаріальних дій виконавчого комітету Довговільської сільської ради за 2012 рік (а.с. 221) чітко вбачається те, що 15 лютого 2012 року така нотаріальна дія, як посвідчення заповіту [PERSON], сільською радою не вчинялась, так як відповідні записи у даному журналі відсутні. Таким чином із наданих сторонами та досліджених судом документів встановлено, що 15 лютого 2012 року заповіт [PERSON] сільською радою не посвідчувався. В той же час, надана стороною відповідача інформаційна довідка із Спадкового реєстру ніяким чином не підтверджує того, що заповіт від 15.02.2012 р., на підставі якого відповідач успадкував частину майна [PERSON], було зареєстровано у Спадковому реєстрі. Натомість із даної довідки вбачається, що 19 листопада 2012 року , вже після смерті спадкодавця , яка померла 23.03.2012 року, в реєстрі зареєстровано заповіт [PERSON], який датований не 15.02.2012 року, а 15.03.2012 року (а.с. 185). Спростовуючи заперечення представника відповідача щодо обставини про те, що нотаріус при видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом повинен був перевірити наявність реєстрації заповіту в Спадковому реєстрі, суд зазначає, що у даному випадку такої перевірки нотаріусом не проводилось, оскільки видача відповідачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом відбувалась на виконання рішення суду від 27.05.2013 року, яким нотаріуса було зобовязано таке свідоцтво видати. Посилання у запереченнях на допущену секретарем сільської ради помилку в даті складення та посвідчення заповіту, суд оцінює як висловленням стороною відповідача припущення, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження таких тверджень. При цьому додані до заперечень представником відповідача два різних примірника заповіту [PERSON], які наявні в матеріалах справи (а.с. 183,184): заповіт від 15.03.2012 р. та заповіт від 15.02.2012 р., за яким [PERSON] прийняв спадщину, мають між собою й інші розбіжності, які судом вже зазначались вище. З огляду на це, відсутні підстави стверджувати, що це різні примірники одного і того ж заповіту, як на це вказує сторона відповідача. Ч. 1 ст. 1257 ЦК України передбачено , що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. В числі загальних вимог до форми заповіту частина перша ст. 1247 ЦК України передбачає, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Згідно із ч. 3 ст. 1247 ЦК України заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України (ч. 4 ст. 1247 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 52 Закону України «Про нотаріат» про всі нотаріальні дії, вчинені нотаріусами або посадовими особами органів місцевого самоврядування, робиться запис у реєстрах для реєстрації нотаріальних дій після того, як нотаріус зробить посвідчувальний напис на документі або підпише документ, що ним видається. Запис у реєстрі є доказом вчинення нотаріальної дії. Порядок ведення реєстрів для реєстрації нотаріальних дій та їх форма встановлюються Міністерством юстиції України (ч. 5 та ч. 6 ст. 52 Закону). Статтею 59 цього ж Закону передбачено, що документи, в яких викладено зміст угод, що посвідчуються в нотаріальному порядку, подаються нотаріусу або посадовій особі органу місцевого самоврядування, яка вчиняє нотаріальні дії, не менш ніж у двох примірниках, один з яких залишається у справах державної нотаріальної контори, приватного нотаріуса, у виконавчому комітеті сільської, селищної, міської Ради народних депутатів. У відповідності до п. 2.11 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 р. № 3306/5, посвідчення заповітів, засвідчення вірності копій документів і виписок з них, засвідчення справжності підпису на документах, видача дубліката посвідченого документа здійснюються шляхом вчинення посвідчувальних написів на відповідних документах, які підписуються посадовою особою органу місцевого самоврядування і скріплюються гербовою печаткою відповідного органу місцевого самоврядування. Посвідчувальний напис повинен бути написаний зрозуміло, чітко, без підчисток. Усі нотаріальні дії, які вчиняються посадовою особою органу місцевого самоврядування, реєструються в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій органу місцевого самоврядування (додаток 15) у порядку, передбаченому ст. 52 Закону України «Про нотаріат», та Правилами ведення нотаріального діловодства, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 22.12.2010 р. № 3253/5 (п. 2.12 Порядку). Згідно із п. 2.13 Порядку примірники всіх нотаріально посвідчених заповітів, що залишаються у справах органу місцевого самоврядування, формуються в наряд. Пунктом 7.17 вищевказаних Правил ведення нотаріального діловодства передбачено, що у Реєстр вноситься запис про вже вчинену нотаріальну дію, тобто після підписання нотаріусом оформлюваного документа та проставлення печатки. При цьому як зазначено в п. 7.21 даних Правил дата вчинення нотаріальної дії, указана в графі 2 Реєстру, має збігатися з датою, зазначеною у посвідчувальному написі нотаріально оформлюваного документа. Дата вчинення нотаріальної дії проставляється на початку робочого дня та щоразу повторюється на початку кожної сторінки Реєстру протягом усього робочого дня. Як зазначено в п. 1.6 Положення про Спадковий реєстр, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.07.2011 р. № 1810/5, відомості про заповіти, у тому числі посвідчені посадовими та службовими особами, зазначеними в статтях 1251 та 1252 Цивільного кодексу України, статті 37 та частині першій статті 40 Закону України «Про нотаріат», спадкові договори та внесення змін до них, скасування заповітів та розірвання спадкових договорів, заведені спадкові справи та видані свідоцтва про право на спадщину підлягають обовязковому внесенню до Спадкового реєстру. Заяви за формою, наведеною в додатках 1-9, подаються (надсилаються) Реєстратору у день вчинення відповідної нотаріальної дії (п. 2.6 Положення). Згідно із п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» (далі Постанова) заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Отже, відсутність у реєстрі нотаріальних дій сільської ради запису про посвідчення заповіту від 15.02.2012 р., відсутність двох ідентичних його примірників, а також відсутність реєстрації такого заповіту у Спадковому реєстрі є прямим порушенням вимог щодо встановлених форми та процедури посвідчення заповіту. З огляду на це, на підставі положень ст. 1257 ЦК України, заповіт [PERSON], складений на [PERSON] 15 лютого 2012 року та посвідчений секретарем Довговільської сільської ради Володимирецького району Рівненської області, зареєстрований в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій органу місцевого самоврядування під № 8 слід визнати нікчемним. Вирішуючи питання щодо визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого [PERSON] на спадкування ним 1/2 частки земельної ділянки площею 5,40 га, розташованої в с. Городище-Пустоварівка Володарського району Київської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала [PERSON] суд виходить із наступних міркувань. Так, відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків. Крім тих, що повязані з його недійсністю (ч. 2 ст. 216 ЦК України). Таким чином, у звязку із нікчемністю заповіту від 15 лютого 2012 року, за яким [PERSON] успадкував половину земельної ділянки, що належала [PERSON], права на спадкування у відповідача в даному випадку не виникло. В той же час, ч. 2, ч. 3 ст. 1300 ЦК України передбачено, що на вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину. У випадках, встановлених ч. 2, ч. 3 цієї статті, нотаріус видає спадкоємцям нові свідоцтва про право на спадщину. Так, на виконання вищевказаного рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 27.05.2013 року Володимирецькою районною державною нотаріальною конторою було видано відповідачу свідоцтво по право на спадщину за заповітом на спадкування ним ? частки земельної ділянки, яка належала [PERSON] Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане , не мала права на спадкування , а також в інших випадках , встановлених законом. Отже, видане [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом, за наведених вище підстав слід визнати недійсним, оскільки дана особа не мала права на спадкування вказаного в такому свідоцтві майна. За правилами\~ст. 88 ЦПК України\~стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати - 243,60 грн.

Outcome: approved