Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-05 00:00:00

В грудні 2019 року Департамент соціального захисту населення Маріупольської міської ради (надалі - ДСЗН) звернувся до суду із зазначеним позовом, в обґрунтування якого вказав, що [PERSON] перебувала на обліку в Управлінні соціального захисту населення Кальміуського району Маріупольської міської ради та одержувала щомісячну адресну допомогу внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг з 29 жовтня 2014 року по 25 березня 2017 року. До складу родини входила відповідачка [PERSON] та її донька [PERSON] , [INFO] . Під час здійснення перевірки достовірності поданих [PERSON] даних позивачем було виявлено факт наявності у володінні чоловіка відповідачки - [PERSON] з жовтня 2006 року квартири, яка розташована в [ADDRESS] . Також позивач вказує, що за період з 16.02.2015 року по 30.07.2016 року, коли відповідачці виплачувалась щомісячна адресна допомога, місто Маріуполь, де розташована квартира чоловіка відповідачки [PERSON] , яка належить йому на праві власності, не входило до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади не здійснюють повноваження та населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення і на території цього міста органи державної влади України здійснювали та продовжують здійснювати свої повноваження в повному обсязі. Тому наявність у власності житла на території підконтрольній українській владі та в місті, де органи державної влади виконують всі свої зобов`язання в повному обсязі, є причиною виникнення переплати раніше виплачених сум допомоги. Посилаючись на положення пунктів 5, 6, 10, 11 Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 р. №505 та статтю 1166 ЦК України, просив суд стягнути з відповідачки суму надмірно виплачених коштів щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, в розмірі 31125,35 грн. Представник позивача в судове засідання не прибула, в позовній заяві просила розглядати справу без її присутності в порядку письмового провадження. Відповідачка у судове засідання не з`явилась, відзив на позов до суду не надіслала, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. У цьому випадку, суд вважає доцільним ухвалити заочне рішення, оскільки відповідно до ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення. З урахуванням частини 2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши у сукупності надані докази, доходить висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на таке. На підставі рішення Маріупольської міської ради від 25.07.2017 №7/20-1724 діяльність управління соціального захисту населення Кальміуського району Маріупольської міської ради припинено шляхом ліквідації з 01 січня 2018 року. При цьому правонаступником УСЗН Кальміуського району Маріупольської міської ради визначено Департамент соціального захисту населення Маріупольської міської ради. Судом встановлено, що [PERSON] з 29 жовтня 2014 року має статус особи, яка переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, а саме: з [ADDRESS] . Відповідно до рішень УСЗН Кальміуського району Маріупольської міської ради від 19 березня 2015 року, 22 вересня 2015 року, 12 квітня 2016 року, 20 листопада 2016 року [PERSON] була призначена щомісячна адресна допомога внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, на період з 29.10.2014 року до 28.04.2015 року, з 18.03.2015 року по 17.09.2015 року, з 18.09.2015 року по 17.03.2016 року, з 06.04.2016 року по 20.09.2016 року, з 26.09.2016 року по 25.03.2017 року. З матеріалів справи також вбачається, що звертаючись до УСЗН Кальміуського району Маріупольської міської ради із заявою про призначення допомоги, [PERSON] вказувала, що у неї та будь-кого з членів сім`ї у володінні житлового приміщення поза межами тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції немає, а її чоловік не є внутрішньо переміщеної особою та на адресну допомогу не претендує. Згідно довідки від 29.10.2014 року про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України, районів проведення АТО та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення, [PERSON] фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно чоловіку відповідачки [PERSON] на праві приватної власності належить 1/2 частка однокімнатної квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . При вирішенні спору суд виходить із наступних положень законодавства. Частиною першою статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 січня 2014 року встановлено гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб. Надання державної допомоги внутрішньо переміщеним особам урегульовано Порядком надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 505. Відповідно до Указу в.о. Президента України, Голови Верховної Ради України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки та оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» на території України розпочато проведення антитерористичної операції. Частиною другою статті 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» встановлено, що територія проведення антитерористичної операції - це територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014. Частиною першою цієї статті визначено, що період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. Відповідно до частин першої та третьої статті 12 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» встановлено, що для безпосереднього управління конкретною антитерористичною операцією та керівництва силами і засобами, які залучаються до здійснення антитерористичних заходів, утворюється оперативний штаб, очолюваний керівником Антитерористичного центру при Службі безпеки України (координаційної групи відповідного регіонального органу Служби безпеки України) або особою, яка його заміщує, першим заступником чи заступником керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України. Наказом від 07 жовтня 2014 року № 33/6/а Першого заступника Голови Служби безпеки України - керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів його проведення» визначено такі райони проведення антитерористичної операції та терміни її проведення: Донецька i Луганська області з 07 квітня 2014 року; Харківська область з 07 квітня 2014 року до 14 вересня 2014 року. Районами проведення антитерористичної операції є вся Донецька i Луганська області з 07 квітня 2014 року до закінчення терміну її проведення. Відповідно до частини п`ятої статті 11 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» Кабінету Міністрів України доручено затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014, у період з 14 квітня 2014 року до її закінчення. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р затверджено «Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція», яке було чинним на момент виникнення спірних правовідносин, відповідно до якого, м. Маріуполь у Донецькій області включено до вказаного переліку. Дію цього розпорядження зупинено згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 1079-р. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року №1275-р визнано такими, що втратили чинність розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція» та розпорядження Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 1079 «Про зупинення дії розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 р. № 1053», а також затверджено «Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція», відповідно до якого м. Маріуполь Донецької області також включено до вказаного переліку. (підпункт 15, пункт 1). Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що на час виникнення спірних правовідносин місто Маріуполь Донецької області було віднесено до населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Крім того, відповідно до пункту 2 Порядку № 505, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, грошова допомога надається громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, які постійно проживають на території України і переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, а також стоять на обліку в структурних підрозділах з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів з питань соціального захисту населення міських, районних у містах (у разі утворення) рад, з дня звернення за її призначенням і виплачується по місяць зняття з такого обліку включно, але не більше ніж шість місяців. Пунктом 6 Порядку № 505 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначалися випадки, коли грошова допомога не призначається, зокрема у разі, коли будь-хто з членів сім`ї має у власності житлове приміщення, розташоване в регіонах, інших ніж тимчасово окупована територія України, райони проведення антитерористичної операції та населені пункти, що розташовані на лінії зіткнення. Постановою Кабінету Міністрів України від 08 квітня 2015 року № 257 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 505», що набула чинності 15 травня 2015 року, у назві та тексті Порядку слова «територія України та райони проведення антитерористичної операції» в усіх відмінках замінені словами «територія України, райони проведення антитерористичної операції та населені пункти, що розташовані на лінії зіткнення» у відповідному відмінку. Нову редакцію пункту 6 Порядку № 505 про те, що грошова допомога не призначається, якщо будь-хто із членів сім`ї (крім сімей, до складу яких входять військовослужбовці з числа внутрішньо переміщених осіб, які захищають незалежність, суверенітет і територіальну цілісність України та беруть безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції), має у власності житлове приміщення/частину житлового приміщення, що розташоване в інших регіонах, ніж тимчасово окупована територія України, населені пункти, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та населені пункти, що розташовані на лінії зіткнення, крім житлових приміщень, які непридатні для проживання, що підтверджується відповідним актом технічного стану, було викладено тільки після внесення змін відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2017 року № 370. З матеріалів справи вбачається, що грошова допомога виплачувалася відповідачці до 25 березня 2017 року, тобто до внесення змін у вказану постанову в частині обмеження виплат у разі розташування житла, що перебуває у власності членів сім`ї, на території населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. В обґрунтування позову Позивач помилково застосовує до спірних правовідносин розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення», до якого не включено місто Маріуполь, оскільки це розпорядження застосовується лише до тих правовідносин, які виникли після 31 травня 2017 року, тобто після внесеннях відповідних змін до Порядку № 505. Отже, дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд доходить висновку, що право відповідача на грошову допомогу не обмежується у разі наявності у власності житлового приміщення, що розташоване в районі проведення антитерористичної операції, що має місце у цій справі, оскільки місто Маріуполь Донецької області віднесено до таких територій згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року № 1275-р та наказом від 07 жовтня 2014 року № 33/6/а Першого заступника Голови Служби безпеки України - керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів його проведення». Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 10.11.2018 року у справі №222/250/15-а, від 05.09.2018 року у справі №266/1167/17, від 13.11.2018 року у справі №264/365/17 та від 05 вересня 2019 року у справі № 264/4691/16-ц. З урахуванням цього позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed