Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-22 00:00:00

Верхньодніпровська обєднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Дніпропетровській області 05 лютого 2015 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення в порядку регресу суми майнової шкоди та судових витрат. Позивач в своїх позовних вимогах, а його представники в ході судового засідання посилалися на те, що з вересня 2010 року відповідача в порядку переведення працював начальником Криничанської МДПІ Дніпропетровської області; в 2012 році відповідач підписав наказ про звільнення молодого спеціаліста [PERSON] з роботи, остання через це вимушена була стати на облік в центрі зайнятості і отримувала там кошти; одночасно з цим третя особа подала до суду позов про поновлення на роботі і рішенням суду її було поновлено на роботі з виплатою коштів заробітної плати за час вимушеного прогулу, це рішення набрало законної сили і виконано; потім центр зайнятості подав позов до суду про стягнення з позивача виплачених [PERSON] коштів за час її незаконного звільнення і рішенням суду вказані кошти в сумі 6750 грн. 45 коп. з позивача було стягнуто, вказане рішення також набрало законної сили і в 2014 році виконано. Після виплати вказаної суми позивач звернувся до відповідача з питанням відшкодування вказаної шкоди в порядку регресу, оскільки шкода завдана неправомірними діями саме відповідача, але той нічого не відповів і позивач вимушений був звертатися до суду. Представники позивача просили стягнути з відповідача на користь позивача вказане відшкодування в порядку регресу в сумі 6750 грн. 45 коп., задовольнивши позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Вказаним, на думку суду, відповідач погодився з вимогами і фактично не заперечував проти розгляду справи за його відсутності. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача згідно ст. 169 ЦПК України. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявилася, про день та час слухання справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила. Вказаним, на думку суду, третя особа погодилася з вимогами і фактично не заперечувала проти розгляду справи за її відсутності. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаної третьої особи згідно ст. 169 ЦПК України. Вислухавши пояснення представників позивача, зясувавши думку сторін і третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що згідно з наказом № 454-о від 22 вересня 2010 року відповідача [PERSON] в порядку переведення призначено начальником Криничанської МДПІ Дніпропетровської області; в 2012 році відповідач підписав наказ № 12-о від 14 березня 2012 року про звільнення молодого спеціаліста [PERSON] з роботи, яка мала переважне право на залишення на роботі, остання після такого звільнення через це вимушена була стати на облік в Криничанському центрі зайнятості, отримала статус безробітньої і отримувала там кошти; одночасно з цим третя особа подала до адміністративного суду позов про поновлення на роботі і постановою суду від 23 травня 2012 року її було поновлено на роботі з виплатою коштів заробітної плати за час вимушеного прогулу, це рішення набрало законної сили і 29 жовтня 2012 року виконано; потім Криничанський центр зайнятості подав позов до суду про стягнення з позивача виплачених [PERSON] коштів за час її незаконного звільнення і рішенням, постановою суду від 10 січня 2013 року вказані кошти в сумі 6750 грн. 45 коп. з позивача було стягнуто, вказане рішення після тривалого оскарження також набрало законної сили, видано виконавчий лист і 18 листопада 2014 року постанову суду було виконано. Після виплати вказаної суми позивач звернувся до відповідача з питанням відшкодування вказаної шкоди в порядку регресу, оскільки шкода завдана неправомірними діями саме відповідача, але той нічого не відповів і позивач вимушений був звертатися до суду. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішення у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду в справі про адміністратвине правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Постанови окружного адміністративного суду м. Дніпропетровська набрали законної сили і виконані, а тому є достатньо підстав для звільнення позивача від доказування даного позову в частині питань чи мали місце дії відповідача, а саме дії, що містять питання порушення закону при звільненні третьої особи, безпідставної виплати їй коштів з вини відповідача, стягнення коштів з відповідача через такі виплати і незаконне звільнення з роботи, наявність причинно-слідчого звязку між вказаними діями, повязаними з порушенням вказаних в цих постановах вимог закону, відповідача і завданням шкоди позивачу. Вказаними протиправними діями відповідача потерпілій особі було завдано матеріальної шкоди. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Таким чином неправомірними діями відповідача, повязаними з неналежним виконання своїх службових обовязків, було завдано майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В судовому засіданні з позовної заяви та пояснень сторони позивача встановлено, що дійсно наказом № 454-о від 22 вересня 2010 року відповідача [PERSON] призначено начальником Криничанської МДПІ Дніпропетровської області; в 2012 році відповідач підписав наказ № 12-о від 14 березня 2012 року про звільнення молодого спеціаліста [PERSON] з роботи, остання після такого звільнення через це вимушена була стати на облік в Криничанському центрі зайнятості, отримала статус безробітньої і отримувала там кошти; одночасно з цим третя особа подала до адміністративного суду позов про поновлення на роботі і постановою суду від 23 травня 2012 року її було поновлено на роботі з виплатою коштів заробітної плати за час вимушеного прогулу, це рішення набрало законної сили і 29 жовтня 2012 року виконано; потім Криничанський центр зайнятості подав позов до суду про стягнення з позивача виплачених [PERSON] коштів за час її незаконного звільнення і рішенням, постановою суду від 10 січня 2013 року вказані кошти в сумі 6750 грн. 45 коп. з позивача було стягнуто, вказане рішення після тривалого оскарження також набрало законної сили, видано виконавчий лист і 18 листопада 2014 року постанову суду було виконано. Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Згідно зі ст. 237 КЗпП України «Покладення матеріальної відповідальності на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника» - Суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов'язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені у справі судові витрати ( ст. 88 ЦПК). Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним належним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями позивача, повязаними з неналежним виконанням взятих на себе обовязків відповідачу було завдано ушкодження здоровя, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно відповідача по виконанню ним своїх обовязків і стягненню коштів на користь центру зайнятості, завданню шкоди, відшкодування виплачене вірно, відповідач не довів зворотнього, твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобовязань є припущенням. Не може суд прийняти до уваги можливу позицію відповідача стосовно не визнання позовних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити та стягнути з відповідача [PERSON] на користь Верхньодніпровської ОДПІ Головного управління ДФС у Дніпропетровській області відшкодування в порядку регресу в сумі 6750 грн. 45 коп., п також стягнути з [PERSON] на користь держави судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп.. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про стягнення коштів відшкодування в порядку регресу знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, грунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved