Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-11 00:00:00

В вересні 2016 р. позивачка звернулась до суду з позовом до ДП «Укртранснафтапродукт» про стягнення сум, що належать при звільненні, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 12.03.2015 року вона була прийнята на посаду юрисконсульта до ДП «Укртранснафтапродукт». 03.08.2015 р. наказом № 27-К підприємства ДП «Укртранснафтапродукт» позивача було переведено на посаду начальника юридичного відділу. Відповідно до наказу №16-к від 31.03.2016 року її було звільнено з посади начальника юридичного відділу ДП «Укртранснафтапродукт». Вказує, що за період роботи з 12.03.2015 р. по 31.03.2016 р. нею було використано частину щорічної відпустки тривалістю 2 календарних дня у 2015 р. та 14 календарних днів у 2016 р., що в загальній кількості становить 16 календарних днів. Зазначає, що на момент її звільнення позивачем не використано 9 календарних днів щорічної відпустки, а 6 календарних днів, як зазначено в наказі ДП «Укртранснафтапродукт». Також позивач зазначає, що відповідач повинен сплатити їй середню заробітну плату за весь час затримки належних при звільненні сум у розмірі 43 003,20 грн. 04.03.2016 р. позивачка звернулась до генерального директора ДП «Укртранснафтапродукт`з заявою про виплату їй матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, на підставі чого було видано наказ № 12-К від 04.03.2016 р. Проте зазначений наказ підприємства не був виконаний. В зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача на її користь компенсацію за невикористану частину щорічної відпустки у розмірі 1075,08 грн., середню заробітну плату за весь час затримки належних при звільненні сум у розмірі 43003,20 грн. та визнати наказ № 12-К від 04.03.2016 р. ДП «Укртранснафтапродукт» «про виплату матеріальної допомоги» неправомірним та зобов`язати відповідача виплатити їй матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі середньомісячного заробітку - 10 601,58 грн. Провадження у справі відкрито ухвалою від 30.09.2016 р. (суддя Декаленко В.С.) відповідно до ст.109 ч.2 ЦПК України (2004 р.). В листопаді 2016 р. представником відповідача були подані письмові заперечення, в яких сторона відповідача зазначає про те, що про кількість днів невикористаної відпустки позивачу було відомо ще з серпня 2015 р., а тому свідомо звернулась до суду лише у вересні 2016 р. для збільшення негативних наслідків для підприємства. Вважає, що компенсація за невикористану відпустку не відноситься до складу заробітної плати, а тому за її стягненням позивач пропустив встановлений КЗпП України процесуальний строк. Наказ від 04.03.2016 р. № 12-к про виплату позивачу матеріальної допомоги було скасовано самім відповідачем наказом від 31.03.2016 р. № 17-к відповідно до п.7.7. Статуту в межах компетенції. Про цей наказ позивачу було також відомо ще 31.03.2016 р., оскільки був виданий одночасно зі звільненням позивача (31.03.2016 р.) та в цей же день позивач ознайомилась з ним. Зазначив, що вини підприємства у невиплаті компенсації за щорічну відпустку немає, оскільки всі рахунку підприємства були арештовані органом ДВС. Просив відмовити у задоволенні позову в зв`язку з його безпідставністю. На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу від 17.10.2017 р. матеріали вищевказаної справи передані в провадження судді Ларіонової Н.М. Відповідно п.9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (2017 р.) застосуванню при розгляді даної справи підлягають норми чинного з 15.12.2017 р. ЦПК України (2017 р.), в зв`язку з чим справа розглянута в порядку спрощеного позовного провадження. В судовому засідання позивачка позов підтримала з підстав, зазначених в позовній заяві, та надала пояснення, аналогічні викладеним обставинам в позові, просила задовольнити в повному обсязі. Додавши, що про наказ їй стало відомо 31.03.2016 р. при звільненні, копію наказу отримала поштою 22.08.2016 р. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, просив відмовити в його задоволенні з підстав, наведених у письмових запереченнях. Додав, що на час відкриття провадження підприємство знаходилось у Подільському районі м.Києва. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оінка в їх сукупності, дійшов таких висновків. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] наказом № 07-К від 12.03.2015 року, винесеним ДП «Укртранснафтапродукт», була прийнята на посаду юрисконсульта підприємства. 03.08.2015 р. наказом підприємства № 27-К позивачка [PERSON] переведена на посаду начальника юридичного відділу ДП «Укртранснафтапродукт». Наказом підприємства № 16-К від 31.03.2016 р. позивачку звільнено з посади начальника юридичного відділу ДП «Укртранснафтапродукт» на підставі ст.36 п.1 КЗпП України за угодою сторін. Одночасно визначено про нарахування та виплату до 01.04.2016 р. компенсації за невикористану частину щорічної відпустки за період роботи з 12.03.2015 р. по 31.03.2016 р. (6 календарних днів) та інших необхідних розрахунків. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Позивачка в позовній заяві зазначає, що за період роботи у ДП «Укртранснафтопродукт» мала право на 25 календарних днів щорічної основної відпустки , з яких використано було лише 16 календарних днів. На момент звільнення [PERSON] не використано 9 календарних днів щорічної відпустки, а не 6 календарних днів, як зазначено в наказі відповідача № 16-К від 31.03.2016 р. Крім того, 04.03.2016 р. позивачка звернулась до генерального директора ДП «Укртранснафтопродукт» з заявою про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, але даний наказ не був виконаний. Перевіряючи доводи позивача щодо виплати їй матеріальної допомоги за наказом від 04.03.2016 р. № 12-К як суми, що належала [PERSON] при звільненні, суд виходить з такого. Приписами ст.94 ч.1 КЗпП України, ст.1 ч.1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст.2 ч.3 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Як вбачається з Колективного договору, укладеного між адміністрацією та первинною профспілковою організацією Державного підприємства «Укртранснафтопродукт», що діяв на час звільнення позивача, пунктом 7.2.2 передбачена виплата працівникам підприємства матеріальної допомоги в розмірі середньомісячної заробітної плати для вирішення соціально-побутових питань. Відповідно до пункту 7.2 Колективного договору виплата відбувається за можливістю. Тим самим, виплата такої допомоги є правом роботодавця, передбаченим локальним нормативним актом. Судом встановлено, що наказ від 04.03.2016 р. № 12-К був скасований відповідачем наказом № 17-к від 31.03.2016 р. одночасно з звільненням позивача за наказом № 16-к від 31.03.2016 р., що не оспорюється сторонами. Як вбачається з вищевказаного оспорюваного позивачем наказу, він виданий відповідно до п.7.7 Статуту підприємства у зв`язку з тривалими арештами рахунків, скрутним фінансовим становищем та необхідністю жорсткої економії обігових коштів підприємства. Матеріалами справи підтверджено, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16.03.2016 р. було накладено арешт на грошові кошти відповідача, заборонено ДП «Укртранснафтопродукт» розпоряджатися грошовими коштами та здійснювати видаткові операції. Разом з цим, державним виконавцем ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві винесено постанову про арешт коштів боржника від 21.03.2016 р. та знову накладено арешт на всі рахунки підприємства, а також на кошти та рахунки, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, що належать боржнику. Крім того, в подальшому, ухвалою від 25.01.2018 р. Господарським судом м.Києва було прийнята заява про порушення справи про банкрутство ДП «Укртранснафтопродукт», чим також підтверджується факт тяжкого фінансового стану підприємства та відсутності коштів у відповідача для виплати позивачу матеріальної допомоги у розмірі 10 601,58 грн. Тим самим, скасування наказу про виплату позивачу матеріальної допомоги відбулось у зв`зку з арештами рахунків відповідача та неможливістю виплати такої допомоги позивачу. Отже, видаючи наказ про № 16-к від 31.03.2016 р. (тобто після арештів рахунків), відповідач діяв у спосіб та у межах своїх повноважень відповідно до норм чинного законодавства. Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що на час звільнення позивача матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових проблем не входила до складу сум, що належали позивачу при звільненні. Отже, в частині позовних вимог про стягнення такої допомоги позивачу слід відмовити. Крім того, ні підставі ст.233 ч.1 КЗпП України строк для звернення до суду з даними вимогами становив 3 місяці з дня коли, позивач дізнався про порушення свого права. В судовому засіданні достеменно встановлено, що про скасування наказу про виплату матеріальної допомоги позивачу стало відомо ще при звільненні (31.03.2016 р.), а з позовом позивач звернулась тільки 24.09.206 р. (здано на пошту). А відтак, з вимогами про скасування наказу № 17-к від 31.03.2016 р. позивач звернулась з пропуском встановленого законом строку. Між тим, оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог в цій частині, то в їх задоволенні слід відмовити саме за безпідставністю. Вирішуючи вимоги про стягнення компенсації за невикористану частину щорічної відпустки, суд виходить з такого. Як вбачається з матеріалів справи, на момент звільнення позивача з роботи [PERSON] строк невикористаної щорічної відпустки за період з 12.03.2015 р. по 31.03.2016 р. становив 9 днів, що підтверджено наказами про відпустки позивача та наданим нею розрахунком, який відповідає нормам чинного законодавства. Судом встановлено, що за наказом від 31.03.2016 р. від 16-к при звільненні позивачу призначено до виплати компенсація за невикористану відпустку в 6 днів, а відтак відповідач має сплатити позивачу компенсацію за 3 календарних дні в розмірі 1 075,08 грн. Дана сума належала позивачу до виплати при звільненні. Таким чином, вимоги позивача в цій частині є законними, обґрунтованими, заснованими на законі та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, а тому підлягають задоволенню. Вирішуючи вимоги позивача в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виплати вищевказаної суми, як такої що належала при звільненні, суд зазначає про таке. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Так, згідно із положеннями ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 № 5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27.01.2004 р. за № 114/8713 (далі - Інструкція № 5) суми грошових компенсацій у разі невикористання відпусток є платою за невідпрацьований час (підпункт 2.2.12 пункту 2 Інструкції № 5) і на вказані суми компенсацій, які виплачуються звільненим особам, єдиний внесок не нараховується. ВССУ у своїй ухвалі по справі № 642/7703/15 від 09.06.2016 р. встановив, що для звернення до суду з позовом про порушення права робітника встановлено тримісячний трок, окрім позовів про звільнення, для яких строк позовної давності установлений в один місяць та позовів про порушення оплати праці, звернення до суду з яким не обмежено будь-яким строком. При чому компенсація за невикористану відпустку та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні не є складовою заробітної плати, а тому до даних правовідносин застосовується строк позовної давності, передбачений ч. 1 ст. 233 КЗпП України, тобто три місяці з дня, коли позивачі отримали розрахунок по заробітній платі. Також аналогічну позицію можна знайти в практиці новоствореного Верховного суду (постанова від 24.05.2018 року у справі №501/6384/14-ц). Таким чином, виходячи з наведеного, можна прийти до висновку, що суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних (основної та додаткових) відпусток не визначені як заробітна плата ст. 94 та главою 7 Кодексу законів про працю України. До того ж, на компенсацію за таку відпустку не нараховується єдиний соціальний внесок, а тому, такі компенсації не можуть відноситись до заробітної плати. Під поняттям «належна» слід розуміти така, яка повинна бути виплачена відповідно до умов трудового догору та/або вимог законодавства. Однак оскільки ця сума не відноситься до обсягу поняття заробітної плати, то її належність не є безумовною підставою для застосування ч. 2 ст. 233 КЗпП. Таким чином, враховуючи той факт середній заробіток за час затримки розрахунку не є складовою заробітної плати, то з цими вимогами позивач мав звернутись до суду у встановлений законом 3-місячний строк. До того ж, згідно з п. 4 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.92 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Як вбачається з матеріалів справи, про порушення своїх прав позивачу достеменно було відомо при звільненні (31.03.2016 р.), але з позовом позивач звернулась тільки 24.09.206 р. (здано на пошту). А відтак, з вимогами про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивач звернулась з пропуском встановленого законом 3-місячного строку. В зв`язку з чим, в задоволенні вимог в цій частині слід відмовити за пропуском строку звернення до суду за вирішенням трудових спорів. При цьому, згідно трудової книжки позивача, 25.05.2016 р. позивач працевлаштувалась на нове місце роботи в м.Києві, а тому мала можливість звернутись до суду у встановлений законом 3-місячний строк. Інші наявні в матеріалах справи докази, висновків суду не спростовують. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір в розмірі 551,2 грн. за позовні вимоги в частині скасування наказу не підлягає стягненню на користь позивача, оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог в цій частині. На підставі викладеного, ст. ст. 47, 116, 117 КЗпП України,

Outcome: partial