Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-11 00:00:00

Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], заперечень на позов не надали, у судові засідання, які призначалися, будучи належним чином сповіщені, у порядку ч. 3 ст. 122 ЦПК України, не явилися, про причину неявки суд не сповістили. Представник третьої особи Ренійського сектору міграційної служби, будучи належним чином сповіщений, у судові зсідання не явився, заперечень на позов не надав. Позивачка на задоволенні позовних вимог наполягала, просила розглядути справу у її відсутності. У звязку із цими обставинами суд прийняв рішення про подальший заочний розгляд справи на підставі наявних доказів. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія паспорту [PERSON]; копія паспорту [PERSON] та коду іпн.; копія свідоцтва про народження османові О.А.; копія технічного паспорту на житловий будинок по вул. Кошевого № 3 в м. Рені Одеської області; копія рішення Ренійської міської ради Одеської області від 15.10.1964 р.; копія рішення Ренійської міської ради від 3.09.1976 р.; копія акту про закінчення будівництва і введення у експлуатацію домоволодіння від 08.09.1976 р.; копія свідоцтва про шлюб; копія свідоцтва про одруження; копія свідоцтва про смерть [PERSON], померлого 29.08.2014 р.; копія свідоцтва про смерть [PERSON], померлої 13.05.2015 р.; копії технічних характеристик домоволодіння з технічного паспорту; копія свідоцтва про народження [PERSON]; копія розділу прописки; копія постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 17.11.2015 р.; повідомлення про вручення поштового відправлення. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач [PERSON] звернулася із відповідними вимогами та просить визнати за нею в порядку спадкування право власності на спадкове майно, зазначивши, що за життя її батькові [PERSON] належало: -житловий будинок з надвірними спорудами та господарськими будівлями № 3 по вул. Кошевого в м. Рені Одеської області. Право власності на будинок підтверджується: рішенням виконкому Ренійської міської ради депутатів трудящих від 15 жовтня 1964 року № 427 «Про відведення земельної ділянки під індивідуальне будівництво гр. [PERSON] абаковичу», актом про закінчення будівництва і введення у експлуатацію індивідуального домоволодіння від 08.09.1976 р., рішенням виконавчого комітету Ренійської міської ради депутатів трудящих від 08.09.1976 р. «Про затвердження акту комісії про закінчення будівництва і введення до експлуатації житлового будинку по вул. Олега Кошевого, 3», технічним паспортом , складеним КП «Ренійське бюро технічної інвентарізації» від 29.11.1988 р., договором найму житлового приміщення від 11.05.2004 р., погодженим Ренійським міською головою та зареєстрований в ДПІ. На випадок смерті [PERSON] не розпорядився належним йому майном, заповіту не залишив, 29.08.2014 р. - помер. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на вищезазначене майно. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] були його дружина [PERSON], яка померла 13.05.2015 р., а також донька померлого, [PERSON] (позивачка) та син померлого, [PERSON], (відповідач) У відповідний 6-місячний строк після смерті спадкодавця, його дружина, [PERSON] (нині померла) та відповідач [PERSON] (як спадкоємці першої черги за законом) не звернулися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Позивачка у відповідний 6-місячний строк після смерті спадкодавця, (як спадкоємець першої черги за законом) звернулася до Ренійської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. За зверненням позивачки, нотаріусом було заведено спадкову справу. Пізніше, при зверненні позивачки до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину, їй в цьому було відмовлено з причин відсутності правовстановлюючих документів, (правовстановлюючий документ, реєстрацію якого було проведено в Єдиному державному реєстрі прав власності на нерухоме майно щодо спадкового будинку) на вищевказаний житловий будинок, про що 17.11.2015 р. нотаріусом було винесено вмотивовану постанову. Після смерті [PERSON] це питання вже неможливо вирішити, за визнанням права власності на житловий будинок, як на обєкт спадщини, може звернутися тільки спадкоємець. Таким чином, позивачка в порядку ч. 1 ст. 1269 ЦК України прийняла спадщину, що залишилася після померлого [PERSON] і вважає, що має всі законні підстави для визнання за нею права власності на неї, оскільки до держави вона не перейшла, відумерлою не визнана, інший спадкоємець першої черги за законом [PERSON], заперечень на позов не надав, однак позивачка стверджувала, що її брат [PERSON], від спадщини відмовився на користь позивачки, про що він повідомив їй в усній формі. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки її доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. Оскільки щодо позовних вимог, обставин справи сторони не заперечували, суд вважає, що факти, які обґрунтовують заявлені вимоги і мають значення для справи встановлені, у звязку із чим немає необхідності у підтвердженні їх доказами засобом дослідження показань свідків. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 ЦК України (ст. 1223 ЦК України). Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Як було встановлено судом, позивачка у справі є спадкоємцем за законом (ст. 1261 ЦК України). Вона у передбачений законом строк подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини, отже вважається такою, що її прийняла. Прийняття спадщини є фактом, який відображає волю спадкоємця придбати майно після смерті спадкодавця. В даному випадку позивачка прийняла спадщину в порядку ч. 1 ст. 1269 ЦК України, оскільки її воля, як спадкоємця за законом, була виражена у її діях щодо подачі відповідної заяви до нотаріуса. Таким чином, позивачка прийняла спадщину в порядку ч. 1 ст. 1269 ЦК України, однак вона не може оформити прийняття спадщини та отримати відповідне свідоцтво, оскільки за життя [PERSON] не було зареєстровано належним чином нерухоме майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, тому на підвердження права власності на вказаний житловий будинок за померлим [PERSON], позивачка не змогла надати відповідний документ нотаріусу. Зареєструвати це право після смерті спадкодавця є неможливим у звязку із тим, що закон повязує набуття права власності на нерухоме майно із відповідною державною реєстрацією цього права, а згідно ч. 4 ст. 25 ЦК України, цивільна правоздатність, тобто здатність мати цивільні права та обовязки фізичної особи припиняється у момент її смерті, у звязку із чим позивач був вимушений звернутися до суду із позовом. Відповідно до листа ВССУ № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 р., при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.Таким чином, згідно рішення виконкому Ренійської міської ради депутатів трудящих від 15 жовтня 1964 року № 427 «Про відведення земельної ділянки під індивідуальне будівництво гр. [PERSON]», акту про закінчення будівництва і введення у експлуатацію індивідуального домоволодіння від 08.09.1976 р., рішення виконавчого комітету Ренійської міської ради депутатів трудящих від 08.09.1976 р. «Про затвердження акту комісії про закінчення будівництва і введення до експлуатації житлового будинку по вул. Олега Кошевого, 3», технічного паспорту, складеного КП «Ренійське бюро технічної інвентарізації» від 29.11.1988 р., договору найму житлового приміщення від 11.05.2004 р., погодженим Ренійським міською головою та зареєстрований в ДПІ, власником вказаного житлового будинку є [PERSON], спадкодавець, після смерті якого відкрилась спадщина на вищезазначений будинок, яку позивачка, як спадкоємець першої черги за законом, прийняла в порядку ч. 1 ст. 1269 ЦК України, оскільки дружина спадкодавця [PERSON], не встигла прийняти спадщину, оскільки померла 13.05.2015 р., а син спадкодавця [PERSON], від прийняття спадщини відмовився на користь позивачки, яка стверджувала, що він повідом її про це в усній формі. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином суд вважає, що позивачка є субєктом набуття права власності на вищевказний житловий будинок з підстав прийняття спадщини за законом в порядку ч. 1 ст. 1269 ЦК України, однак, з незалежних від неї причин вона не може оформити прийняття спадщини та отримати відповідне свідоцтво про право власності на вищевказаний обєкт спадкового майна, у звязку із чим була вимушена звернутися за захистом прав та інтересів до суду. З урахуванням викладених позивачем та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити її вимоги щодо визнання за нею права власності на спадкове майно. Позивачка також просила суд визнати відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]М такими, що втратили право користування житловим приміщенням в житловому будинку № 3 розташованому по вул. Кошевого у м. Рені Одеської області, та зняти їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою, зазначивши, що останні зареєстровані у вищевказаному будинку, однак з 2004 р., зі слів позивачів, відповідачі за вказаною адресою житлового будинку не мешкають, особистих речей там не мають, самостійно не бажають проводити перереєстрацію свого місця проживання, з позивачкою не спілкуються, їх фактичне місцезнаходження не відоме. Отже, з 2004 р. за вказаною адресою житлового будинку відповідачі не мешкають за місцем своєї реєстрації, з реєстраційного обліку не знялися, вони не є власниками житла, у якому прописані, в даний час їх місцезнаходження невідоме. У звязку із реєстрацією відповідачів на житлоплощі позивачка несе додаткові витрати по сплаті комунальних послуг, крім того, вона, як фактичний власник житла, яке успадкувала після смерті свого батька, позбавлена можливості у вирішенні інших, передбачених чинним законодавством, питань. Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається житлове приміщення протягом 6 місяців. Положеннями ст. 72 ЖК України встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності її понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно із ч.2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. За ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до положень ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності із ст. 317, ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до абз. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003р. реєстрація - це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Документом, до якого вносяться відомості про місце проживання та місце перебування особи, є у т.ч. паспорт громадянина України. Таким чином, правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування особи за певною адресою. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Слід також зазначити, що ч. 2 п. 15 постанови Пленуму ВСУ «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01.11.1996р. вбачає, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Виходячи із вищевказаного, дослідивши матеріали справи, враховуючи доводи позивачки, суд прийшов до висновку, що відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], вже тривалий час не мешкають за спірною адресою, вони не являються власниками житла, у якому прописані, в даний час їх фактичне місцезнаходження невідоме. У звязку із тим, що відповідачі не проживають у спірному будинку більше року, яких-небудь витрат по утриманню житла вони не несуть, їх особистих речей там також немає. Договором, законом або рішенням суду не було встановлено право відповідачів на користування ними житлоплощею, якою зараз фактично володіє позивачка, з підстав ст. 401 ЦК України. У зв'язку із вищевикладеним, є правові підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням і зняття їх з реєстраційного обліку.

Outcome: approved