Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-26 00:00:00

В жовтні 2013 р. позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», Севастопольського національного університету ядерної енергії та промисловості про визнання договору недійсним. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 27.11.2006 року він уклав договір про підготовку фахівця за освітньо-кваліфікаційним рівнем «бакалавр» з Державним підприємством «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» та Севастопольським національним університетом ядерної енергії та промисловості. Вважає, що даний договір є недійсним, оскільки укладався ним за межами цивільної дієздатності, без згоди батьків в порушення вимог ч.2 ст. 32 ЦК України та ч.2 ст. 203 ЦК України. Просив суд визнати недійсним Договір про підготовку фахівця за освітньо-кваліфікаційним рівнем «бакалавр», який укладений між ним та відповідачами 27 листопада 2006 року. В судове засідання позивач не з'явився, надіслав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просив задовольнити з підстав зазначених у позові. Представник відповідача Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в судове засідання не з'явився, надіслав до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності. У письмових заперечення зазначив, що вимоги позивача є необґрунтованими та безпідставними, оскільки відповідно до положень ч.1 ст. 222 ЦК України правочин, який вчинила неповнолітня особа за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків може бути згодом схвалений ними у порядку встановленому ст. 221 ЦК України. [PERSON] навчався в Севастопольському національному університеті ядерної енергії та промисловості в період з 27.11.2006 року по 21.06.2010 року, про що було відомо його батькам і жодних претензій в даний період вони не заявляли. Також позивач 1 вересня 2007 року підписував додаткову угоду № 2 до Договору від 27.11.2006 року та укладав Договір № 1-10-554-Х від 01.01.2010 року і мав повну цивільну дієздатність. Просив у позові відмовити. Представник відповідача Севастопольського національного університету ядерної енергії та промисловості в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, направив до суду письмові заперечення в яких зазначив, що позовна заява не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, оскільки претензія від матері позивача про відсутність схвалення правочину надійшла лише у листопаді 2012 року, тобто понад строк встановлений у ст. 221 ЦК України. Зазначають, що мати позивача не могла не знати того факту, що її син, який зареєстрований з нею за однією адресою в м. Нетішин з 2006 року навчається за денною формою навчання у м. Севастополі. Вважають, що договір є схваленим. Просили суд застосувати строк позовної давності, який пропущений позивачем без поважних причин та відмовити у задоволенні позову. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, у зв'язку з неявкою сторін у судове засідання фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 27.11.2006 року між відповідачами Державним підприємством «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», Севастопольським національним університетом ядерної енергії та промисловості та позивачем [PERSON] було укладено договір №1668/07-72-х про підготовку фахівця за освітньо-кваліфікаційним рівнем «бакалавр» (а.с. 5-6). Відповідно до умов договору університет зобов'язався провести навчання позивача [PERSON] за денною формою навчання, факультету - Інститут атомної енергетики, напрям підготовки - атомна енергетика, освітньо-кваліфікаційний рівень - бакалавр з терміном навчання 4 роки. Навчання позивача [PERSON] оплачував замовник відповідач ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (а.с.5-6). Позивач обґрунтовуючи свої вимоги зазначив, що даний договір є недійсним, оскільки укладався ним за межами цивільної дієздатності без згоди батьків в порушення вимог ч.2 ст. 32 ЦК України та ч.2 ст. 203 ЦК України. Між тим суд не може погодитись з таким обґрунтуванням вимог позивача, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону, який регулює відносини, які виникли між позивачем та відповідачами з огляду на таке. Відповідно до ч.3 ст. 25 ЦК України у випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов'язки може пов'язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку. Неповнолітня особа особисто несе відповідальність за порушення договору, укладеного нею самостійно відповідно до закону. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Як вбачається з матеріалів справи, позивачу [PERSON] на момент підписання спірного Договору від 27.11.2006 року було 17 років. Згідно з ч.1 ст.222 ЦК України правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника, може бути згодом схвалений ним у порядку, встановленому ст. 221 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 221 ЦК України правочин, який вчинено малолітньою особою за межами її цивільної дієздатності, може бути згодом схвалений її батьками (усиновлювачами) або одним з них, з ким вона проживає, або опікуном. Правочин вважається схваленим, якщо ці особи, дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявили претензії другій стороні. Судом встановлено, що позивач [PERSON] навчався в Севастопольському національному університеті ядерної енергії та промисловості з денною формою навчання в період з 27.11.2006 року по 31.10.2010 року. За час навчання мати позивача не пред'являла претензії до Державного підприємства Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» та Севастопольського національного університету ядерної енергії щодо умов договору. Крім того, наступні дії позивача при укладенні ним додаткової угоди № 2 від 01.09.2007р. (а.с.25-25) свідчать про схвалення його батьками вищевказаної угоди. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, позивачем в порядку ст. 60 ЦПК України не надано доказів того, що його батьки не схвалили підписання ним оспорюваного договору на навчання. З урахуванням наведеного суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] 27.11.2006 року уклав договір про навчання, підписав його, відповідно був обізнаний про права та обов'язки сторін у договорі, оскільки такий був укладений на його користь з метою навчання, що передбачено Законом України «Про вищу освіту», не суперечить нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, мати позивача на момент укладення договору проживала в [ADDRESS] і не могла не знати про характер заняття сина в м. Севастополі на протязі чотирьох років його навчання, тому вважає, що правочин від 27 листопада 2006 року був схвалений його батьками, відповідно підстави, передбачені ч.1 ст. 215 ЦК України для визнання недійсним правочину відсутні. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що вимоги позивача не доведені та до задоволення не підлягають. Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати по справі слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed