Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-16 00:00:00

В грудні 2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову вказала, що вона є власником житлового будинку (домоволодіння), розташованого за адресою: [ADDRESS] . Відповідач по справі, її син, фактично з 2009 року не проживає у належному їй будинку. Він створив свою сім`ю та разом з нею проживає в м.Хмельницькому, точна адреса їй не відома. Вона є особою похилого віку, єдиний її дохід це пенсія, в силу цього вона потребує оформити субсидію на комунальні послуги, а реєстрація сина перешкоджає їй в цьому. Крім цього, в майбутньому вона хоче продати будинок та переїхати в місто, оскільки самій їй важко обходити себе. Відповідач добровільно знятись з реєстрації відмовляється. Доказами того, що відповідач не проживає у її будинку є акт про не проживання особи за місцем реєстрації від 25.11.2019 року. Вона одноособово підтримує будинок в належному житловому та технічному стані, робить ремонт, одноосібно несе витрати по утриманню вказаного будинку, сплачує комунальні послуги. Оскільки відповідач зареєстрований у її будинку, до неї постійно звертаються колектори з приводу погашення заборгованості за кредитами, які відповідач оформлював на себе і не повертав, внаслідок чого в неї підвищується тиск та стаються нервові зриви, що негативно позначається на її здоров`ї. Відповідач відсутній у належному їй на праві власності будинку більше одного року, без поважних причин, жодних домовленостей між ними, як власником житлового приміщення та відповідачем не було, отже відповідач втратив право на користування житлом. Тому позивач просить позов задоволити та визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . В судове засідання позивач та її представник не з`явились, представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, проти винесення заочного рішення не заперечила, просить позовні вимоги задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Відповідно до ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд вважає за можливе справу розглядати по суті за відсутності сторін, на підставі наявних в справі доказів з ухваленням заочного рішення. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] , в якому зареєстрований [PERSON] , що підтверджується: свідоцтвом про право на спадщину за законом від 19.09.2008 року; Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 22.10.2008 року №20667723; технічним паспортом на житловий будинок [ADDRESS] . Згідно акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 25.11.2019 року, засвідчений в.о. старости [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтвердили факт не проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] з 01.01.2016 року. Частинами 1 і 4 статті 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Положення цього конституційного принципу закріплені у ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Права власника житлового приміщення також визначені ст. 150 ЖК УРСР - зокрема, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У відповідності до ст. 156 ч. 1 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом не здобуто доказів того, що відповідачу створювались перешкоди у проживанні у вказаному житловому будинку, а також, що між позивачем та відповідачем були будь-які договірні відносини з приводу користування будинком. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити та визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 768,40 грн.. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved