Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-11 00:00:00

В жовтні 2018 року позивач [PERSON]звернулась з позовом до [PERSON],про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. У позові позивач вказує, що їй на підставі договору про поділ спадкового майна № 2-547, виданого Державним нотаріусом Уманської міської нотаріальної контори Кравчук Т.І. від 24.02.2003 року та свідоцтва про право на спадщину за законом № 2-960, виданого Державним нотаріусом Уманської міської нотаріальної контори Кравчук Т.І. від 22.04.2003 року, належить будинок по [ADDRESS]. Позивач зазначає, що у вказаному будинку зареєстрований [PERSON], [INFO], однак, відповідач не проживає у вказаному будинку вже понад 20 років, його речей у будинку немає, а також він не приймає участі в утриманні будинку. В позові вказано, що реєстрація відповідачау будинку позбавляє позивача в повному обсязі її права володіти, користуватись і розпоряджатись майном на власний розсуд. Тому, вона просить визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, а саме: житловим будинком за адресою: [ADDRESS]. Позивач [PERSON], будучи повідомлена належним чином про день та час розгляду справи, в судове засідання не з'явилась, проте від неї надійшла заява, в якій вона просить справу розглядати у її відсутність. У заяві також вказано, що позовні вимоги, вона підтримує та просить їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, згідно ст.128 ЦПК України, вважається повідомленим належним чином. У справі достатньо матеріалів про правовідносини сторін, за таких обставин суд вважає, що справу можливо розглядати без участі відповідача. Позивач не заперечує проти заочного розгляду справи. Зі згоди позивача суд ухвалює судове рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що згідно договору про поділ спадкового майна, виданого Державним нотаріусом Уманської міської нотаріальної контори Кравчук Т.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 2-547 від 24.02.2003 року, а також свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Державним нотаріусом Уманської міської нотаріальної контори Кравчук Т.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 2-960 від 22.04.2003 року, позивачу [PERSON] належить будинок по [ADDRESS]. Згідно будинкової книги для прописки громадян, що проживають в буд. [ADDRESS] зареєстровані у вказаному будинку: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Відповідно до довідки за № 340 від 04.07.2018 р. про склад сім'ї та розмір земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] прописані: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна буд-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається житлове приміщення на протязі 6-ти місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами ЖК України» відповідно до ст. 107 ЖК України (аналогічна ст.167 ЖК України) наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, утворення сім'ї в іншому місці, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З норм статей 3, 7, 10 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-IV від 11.12.2003 вбачається, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється вповноваженим органом реєстрації - виконавчим органом міської ради - відповідно до затверджених Кабінетом Міністрів України правил на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення цієї особи права користування житловим приміщенням. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. На підставі наведеного вище суд дійшов висновку, що вимога позивача про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком [ADDRESS], є законною, обґрунтованою і підлягає задоволенню.

Outcome: approved