Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-27 00:00:00

В жовтні 2015 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] в Дарницькому районі м. Києва. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] уточнив позовні вимоги та просив визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], серії НАН 466115, р. №935 виданий 09.07.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О., застосувати наслідки недійсності правочину у вигляді визнання права власності вказаної квартири за [PERSON], судові витрати покласти на відповідачів. Уточнені вимоги представник позивача підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заявлені вимоги визнав частково та не заперечував проти задоволення вимог позову в частині визнання договору купівлі-продажу недійсним та застосування реституції. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заявлені вимоги визнала частково та не заперечувала проти задоволення вимог позову в частині визнання договору купівлі-продажу недійсним та застосування реституції. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда В.О. в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій просив проводити розгляд справи у його відсутність (а.с.99). Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів по справі встановив наступні факти та правовідносини. Частиною 4 ст. 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 3 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як встановлено рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19.07.2013 року, яке не оскаржувалось в апеляційному порядку та набрало законної сили, 27.07.2011 року було зареєстровано, а 19.07.2013 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с.10-11). В період вказаного шлюбу, [PERSON] було придбано квартиру [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу від 24.02.2012 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №298 (а.с.12-13). Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05.06.2015 року вирішено визнати у порядку поділу спільного сумісного майна за [PERSON] право власності на 1/2 частку двокімнатної квартири [ADDRESS], та визнати у порядку поділу спільного сумісного майна за [PERSON] право власності на 1/2 частку двокімнатної квартири [ADDRESS] (а.с.23-25). Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму 09.07.2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири серії НАН 466115, за яким [PERSON] передав, а [PERSON] прийняв у власність квартиру [ADDRESS]. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. та зареєстровано в реєстрі за №935 (а.с.133). При укладенні вказаного договору [PERSON] надав приватному нотаріусу заяву, в якій стверджує, що в зареєстрованому шлюбі та фактичних сімейних відносинах не перебуває, а предмет договору є його особистою власністю (а.с.134). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. За приписами ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Статтею 41 Конституції України закріплено право кожного володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1-3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як встановлено ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Оскільки при укладенні договору купівлі-продажу квартири від 09.07.2015 року відповідачем [PERSON] не було отримано письмової згоди [PERSON] на вчинення такого правочину, а предметом цього договору є квартира [ADDRESS], яка є спільною власністю [PERSON] та [PERSON], придбаною в період їх подружжя, тому вказаний правочин було вчинено з порушенням ч. 3 ст. 65 СК України, що дає суду підстави для визнання спірного договору недійсним та задоволення позову [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. В порядку вказаної норми, суд вважає необхідним застосувати наслідки недійсності правочину у вигляді визнання права власності квартири [ADDRESS] за [PERSON] В ході розгляду даної справи 27.10.2015 року ухвалою суду було накладено арешт на квартира [ADDRESS], яка належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 09.07.2015 року. Згідно ч.3, ст.154 ЦПК України заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає справу. Оскільки накладений арешт може ускладнити чи взагалі зробити неможливим виконання рішення суду, крім того, відпала необхідність у дії заходів забезпечення позову, тому суд вважає необхідним скасувати арешт, накладений на квартиру [ADDRESS] ухвалою суду від 27.10.2015 року. Згідно ст.88 ЦПК України оскільки задоволено позов у повному обсязі, тому з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути 551,20 грн. судового збору за вимогу немайнового характеру та 4 900 грн. судового збору за позовну вимогу майнового характеру, а всього 5 451,20 грн., сплачених позивачем при зверненні до суду, в рівних долях з кожного.

Outcome: approved