Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-10 00:00:00

В жовтні 2016 року позивач [PERSON] звернулась до Бориспільського міськраойнного суду з вищезазначеним позовом про оскарження нотаріального акта, вчиненого [PERSON] міською державною нотаріальною конторою, та після уточнення позовної заяви 30.03.2017 року уповноваженим представником позивача [PERSON], просила суд визнати недійсним, як такий, що вчинено з порушенням нотаріальний акт, вчинений [PERSON] міською державною нотаріальною конторою під час оформлення спадкової справи №48/2015 стосовно спадкодавця [PERSON] для цього: - скасувати, як передчасну, постанову державного нотаріуса [PERSON] від 29.09.2016 року, вих.№1320/02-31 про відмову у видачі свідоцтва про права на обовязкову частку непрацездатної вдови [PERSON]; - змінити заяву спадкоємця [PERSON] від 13.02.2015 вх.№103 про прийняття спадщини, що міститься в спадковій справі №48/2015, яку було складено державним нотаріусом [PERSON], вказавши, що: «[PERSON] має право на обовязкову частку у спадковому майні. Цією заявою [PERSON] повідомляє, що бажає отримати свідоцтво про право на спадщину на обовязкову частку»; - змінити заяву спадкоємця [PERSON] від 06.08.2015 вх.№686 про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом шляхом виключення двох останніх абзаців перед словом «Прошу…»; - зобовязати відповідача у визначений строк подати звіт про виконання судового рішення; - стягнути з відповідача судові витрати на користь позивача (а.с.45-46218-220). Своє звернення до суду позивач обґрунтовує наступним. 30 грудня 2014 року на 67 року життя від онкозахворювання помер чоловік позивача, інвалід 1 групи [PERSON]. Заява від 13.02.2015 року вх.№103, що міститься в спадковій справі №48/2015, яку було складено державним нотаріусом [PERSON] та підписано спадкоємцем, позивачем [PERSON], є доказом, який свідчить про помилку правового характеру під час надання [PERSON] міської державною нотаріальної конторою консультації щодо оформлення спадщини, оскільки в даній заяві зазначено, що спадкоємців, передбачений ст.1241 ЦК не має. Наприкінці літа позивач дізналась про ймовірне порушення своїх прав та звернулась до державного нотаріуса [PERSON] з заявою №353/02-31 від 26.09.2016 про видачу свідоцтва на обовязкову частку у спадщині, зокрема на частину квартири №23 за адресою м.Бориспіль вул.Головатого, 3, в якій позивач [PERSON] після офіційної реєстрації шлюбу проживала, починаючи з 2003 року і до моменту відкриття спадщини в 2014 році разом із своїм чоловіком. Однак державний нотаріус своєю постановою від 29.09.2016 року вих.1320/02-31 відмовила непрацездатній вдові не тому, що спадкоємців, передбачених ст.1241 ЦК України не має, а тому, що в 2015 року нотаріус зареєструвала дану квартиру за пасинком позивача [PERSON], яку він успадкував згідно заповіту, що був посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] нотаріального округу Київської області [PERSON] за реєстровим номером №492 від 23.03.2013 року. Позивач звертає увагу, що вона не подавала заяву про відмову від обовязкової частки у спадщині. Позивач зазначає, що нотаріус була зобовязана визначити обовязкову частку у спадщині позивача та, тільки після визначення розміру обовязкової частки у спадщині, на яку позивач має право, державний нотаріус міг видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру іншому спадкоємцю. Позивач також стверджує, що прожила разом зі своїм чоловіком [PERSON] понад 30 років, 11 з яких, починаючи з 2003 року, у зареєстрованому шлюбі. Однак, з матеріалів спадкової справи вбачається, що після тривалого сімейного життя у подружжя не було ніякого спального майна. Згідно матеріалів спадкової справи, в заяві про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06.08.2015 року вх.№686 державний нотаріус зазначила, що непрацездатна вдова вказала, що нібито їй відомо правові норми ст.ст.60-70 Сімейного кодексу України, і оскільки спадщина є особистою власністю померлого чоловіка, тому вона не претендує на видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя. Позивач зазначає, що судова практика свідчить про те, що майже все майно, яке спадкодавець залишив своїй дружині, позивачці, - є спільною сумісною власність подружжя. І тому, при визначення розміру обовязкової частки вдови, має враховуватися лише ? частка у спільному майні подружжя. Позивача стверджує, що при оформленні спадщини, коли із документа вбачається, що майно, може бути спільною сумісною власність подружжя, нотаріус повинен зясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на ? частку у спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя, нотаріус видає йому свідоцтво про право власності. Нотаріус розяснює спадкоємцями померлого, які прийняли спадщину, їх право звернення до суду у випадку, якщо вони оспорюють майнові вимоги того з подружжя, що залишився живим. В судовому засіданні представник позивача повністю підтримав уточнені позовні вимоги, підтвердив викладені в позовній заяві обставини, вважає, що при оформленні спадкової справи державний нотаріус вчинила нотаріальні акти з порушенням вимог ст.1241 ЦК України, «Порядку вчинення нотаріальних дії нотаріусами України», внаслідок чого позивач була позбавлена права на обовязкову частку у спадщині як непрацездатна вдова померлого спадкодавця [PERSON], а також права на частку у спільному майні подружжя, що було нажито спадкодавцем в шлюбі з позивачем: машина, садовий будинок, предмети домашньої обстановки та вжитку, що знаходились в квартирі, право на спадщину на яку оформлено та третю особу [PERSON] Він вважає, що відновити порушені право позивача можливо у зазначений ним спосіб, шляхом внесення відповідних змін до заяв позивача, оформлених державним нотаріусом, а також скасуванням постанови про відмову у видачі свідоцтва на обовязкову частку у квартирі. Представник відповідача [PERSON] міської державної нотаріальної контори державний нотаріус [PERSON] проти задоволення позову заперечувала з підстав, зазначених в письмових запереченнях проти позову. Так, відповідно до письмових заперечень відповідача, 13 лютого 2015 року [PERSON] міською державною нотаріальною конторою Київської області була заведена спадкова справа № 48/2015 щодо майна померлого 30 грудня 2014 року [PERSON], на підставі поданих заяв про прийняття спадщини спадкоємцями [PERSON] за № 103 та [PERSON] за №104. [PERSON], який помер 30 грудня 2014 року, за своє життя склав заповіт, посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом [PERSON] районного нотаріального округу Київської області 23 березня 2013 року за реєстровим № 492, в якому зазначив, що квартиру № 23 (двадцять три), що знаходиться по вулиці Головатого в місті Борисполі, Київської області заповідає синові [PERSON], інше майно своїй дружині [PERSON], а саме: садовий будинок та земельну ділянку /кадастровий номер 3220286700:21:081:0085, загальною площею 0,0594 га, що розташована за адресою: Київська область, Баришівський район, Сезенківська сільська рада, СТ «Сулимівське-1»; транспортний засіб марки ВАЗ 21051, 1981 року випуску, номер шасі (кузова, рами) ХТА210500В0044865, реєстраційний номер [NUMBER], грошовий вклад за депозитом (з нарахованими відсотками) 04 січня 2013 року рахунок №26308001060926, що знаходиться на зберіганні Територіального відокремленого безбалансового відділення №10026/0911 ГУ по місту Києву та Київській області АТ «ОЩАДБАНК», та на рахунку №22703. 21 липня 2015 року за реєстровим № 3-1227 [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру №23 (двадцять три), що знаходиться по вулиці Головатого в місті Борисполі, Київської області. 26 серпня 2015 року за реєстровим № 3-1400 [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку № 85 (вісімдесят пять) /кадастровий номер 3220286700:21:081:0085/ загальною площею 0,0594 га, наданої для ведення колективного садівництва, що розташована за адресою: Київська область, Баришівський район, Сезенківська сільська рада, СТ «Сулимівське-1»; 26 серпня 2015 року за реєстровим № 3-1406 - свідоцтво про право на спадщину за заповітом на грошовий внесок з відповідними відсотками та компенсаційними виплатами, що знаходиться в філії 10026/0911 (023) Територіального відокремленого безбалансового відділення № 10026/0901 ГУ по місту Києву та Київській області АТ «ОЩАДБАНК» на рахунку № 22703, та на автомобіль марки ВАЗ 21051, 1981 року випуску, номер шасі (кузова, рами) ХТА210500В0044865, реєстраційний номер [NUMBER]. На заповіданий [PERSON] садовий будинок, що знаходиться за адресою: Київська область, Баришівський район, Сезенківська сільська рада, Сулимівське-1» та грошовий вклад за депозитом (з нарахованими) відсотками) від 04 к 2013 року рахунок № 26308001060926, що знаходиться на зберіганні Територіального відокремленого безбалансового відділення 0026/0911 ГУ по місту Києву та Київській області АТ «ОЩАДБАНК», спадкоємицею [PERSON] не було надано відповідні документи для отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, тому і свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вищезазначене майно нею ще не отримано. Право на обовязкову частку у спадщині виникає у спадкоємця, згідност.1241 Цивільного кодексу України, у випадках, якщо у заповіті заповідана частка спадщини є меншою від належної йому обовязкової частки. При видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус визначає коло осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині і витребовує докази, які підтверджують право таких спадкоємців на одержання обовязкової частки. [PERSON], державним нотаріусом [PERSON] міської державної нотаріальної контори, при видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом спадкоємцям [PERSON] та [PERSON] було встановлено, що [PERSON] є непрацездатною вдовою померлого 30 грудня 2014 року [PERSON], але право на обовязкову частку вона не має. При видачі свідоцтв про право на спадщину спадкоємці не бажали робити оціночну вартість майна для визначення обовязкової частки [PERSON] з квартири, оскільки із заповіданого майна вбачається, що доля спадкування за заповітом [PERSON] більша ніж її обовязкова частка у квартирі. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] було укладено 20 листопада 2003 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії 1-СГ № 178442, виданим відділом реєстрації актів громадянського стану [PERSON] міського управління юстиції Київської області, актовий запис № 501. Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). [PERSON] було розяснено зміст цієї статті. На видачу частки в спільному майні подружжя вона не претендувала. Відповідно до законодавства України [PERSON] і не мала права на частку в спільному майні подружжя на квартиру № 23 (двадцять три), що знаходиться по вулиці Головатого в місті Борисполі, Київської області, оскільки квартира була придбана [PERSON] до шлюбу з [PERSON], що підтверджується правовстановлювальним документом на квартиру - свідоцтвом про право власності на житло, виданим [PERSON] міськвиконкомом 30 жовтня 1995 року за №2326, зареєстрованим [PERSON] міжміським бюро технічної інвентаризації 02 листопада 1995 року за № 8156, шляхом приватизації. Оскільки з наданих документів вбачається, що спадкове майно не є спільною сумісною власністю подружжя та дружиною померлого [PERSON] [PERSON] [PERSON] повідомила, що майно є особистою власністю померлого, то і свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя їй не видано. Відповідач стверджує, що всі свідоцтва про право на спадщину за заповітом видані спадкоємцям відповідно до норм чинного законодавства. Права [PERSON] при оформленні спадщини ні яким чином не були порушені. Дії нотаріуса правомірні та законні. Третя особа [PERSON] та його представник в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували. Третя особа зазначає, що при звернення до нотаріуса в них з позивачем не виникало спору щодо порядку спадкування, і вони виявляли намір успадкувати кожний свою заповідану їм його померлим батьком [PERSON] частину спадщини. Він звертає увагу, що квартира, яку йому заповів батько, була особистою власністю спадкодавця, а частка у майні, на яку позивач отримала право на спадщину за заповітом значно перевищує за вартістю його частку і це позивачем також не заперечувалось при оформленні спадщини. Вважає, що проведена оцінка спадкового майна це б підтвердила. Він також зазначає, що спір виник з позивачем лише тоді, коли він вирішив продати успадковану квартиру, в якій після смерті його батька залишилась проживати позивач. Представник залученої позивачем при зверненні до суду третьої особи Міністерства юстиції України в судове засіданні не зявився, про час та місце судового розгляду третя особа повідомлялась належним чином. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові матеріали справи, а також копію спадкової справи №48/2015, відкритої до май на померлого [PERSON], суд прийшов до переконання, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ч. 3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. В судовому засіданні встановлено, що 30 грудня 2014 року у віці 67 років помер спадкодавець [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії І-ОК №325286, виданим 06 січня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби [PERSON] міськрайонного управління юстиції (а.с.116). Позивач [PERSON], [INFO], є дружиною померлого спадкодавця [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про одруження серії 1-СГ №178442, виданим 20 листопада 2003 року Відділом державної реєстрації актів громадянського стану [PERSON] міського управління юстиції Київської області (а.с.127). Третя особа [PERSON], [INFO], є сином померлого [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про народження серії ІІ-БК №466615, виданим 21 квітня 1978 року (а.с.131). Таким чином, відповідно до ст.1261 ЦК України як дружина та син померлого спадкодавця позивач [PERSON] та третя особа [PERSON] є спадкоємцями першої черги за законом. Крім того позивач та третя особа є спадкоємцями померлого [PERSON] за заповітом. Встановлено, що за своє життя [PERSON] склав заповіт, посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом [PERSON] районного нотаріального округу Київської області 23 березня 2013 року за реєстровим № 492, в якому зазначив: - належну йому квартиру [ADDRESS] він заповідає синові [PERSON]; - належні йому: садовий будинок та земельну ділянку площею 0,0594 га, призначену для ведення садівництва кадастровий номер3220286700:21:081:0085, які знаходяться за адресою: Київська область, Баришівський район, Сезенківська сільська рада, СТ «Сулимівське-1»; транспортний засіб марки ВАЗ 21051, 1981 року випуску, номер шасі (кузова, рами) ХТА210500В0044865, реєстраційний номер [NUMBER], грошовий вклад за депозитом (з нарахованими відсотками) від 04 січня 2013 року рахунок №26308001060926, що знаходиться на зберіганні Територіального відокремленого безбалансового відділення №10026/0911 ГУ по місту Києву та Київській області АТ «Державний ощадний банк», вкладу з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією по рахунку № 22703 , - заповідає своїй дружині [PERSON] (а.с.124). Судом встановлено, що 13 лютого 2015 року [PERSON] міською державною нотаріальною конторою Київської області була заведена спадкова справа № 48/2015 щодо майна померлого 30 грудня 2014 року [PERSON], на підставі поданих заяв про прийняття спадщини спадкоємцями [PERSON] за № 103 та [PERSON] за № 104 (а.с.112,117,130). Зокрема встановлено, що заява про прийняття спадщини, подана позивачем [PERSON] від 13 лютого 2015 року, зареєстрована [PERSON] міською державною нотаріальною конторою за №103 та виготовлена за допомого загально прийнятих технічних засобів, як визнано представником відповідача, надрукована державним нотаріусом [PERSON] міської державної нотаріальної контори [PERSON], підпис якої міститься на заяві на підтвердження встановлення особи [PERSON] (а.с.117). За змістом вказаної заяви [PERSON] , зокрема, повідомляє, що усвідомлює значення своїх дій та має можливість керувати ними, розуміючи обставини, які мають для неї істотне значення, без застосування до неї фізичного чи психологічного тиску з боку інших осіб, за своєю справжньою волею спадщину, яка залишилась після померлого її чоловіка [PERSON], приймає. Також зазначено, що їй нотаріусом розяснено, що її заява про прийняття спадщини є безумовною та беззастережною, але може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. Як вбачається зі змісту заяви, підписаної позивачем [PERSON], вона підтвердила, що зміст ст.1241 (право на обовязкову частку у спадщині) їй нотаріусом розяснено. Водночас, в заяві зазначено, що спадкоємців, передбачених ст.1241 ЦК України, не має (а.с.117). Аналогічне за змістом твердження про те, що спадкоємців, передбачених ст.1241 ЦК України, не має, містить також заява іншого спадкоємця, третьої особи у справі, [PERSON], подана до [PERSON] міської державної нотаріальної контори 13 лютого 2015 року та зареєстрована за №104 (а.с.130). Судом встановлено, що таке твердження не відповідає дійсності, оскільки за змістом ч.1 ст.1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Таким чином, позивач [PERSON], якій на момент смерті її чоловіка спадкодавця [PERSON] виповнилось 61 рік і вона за віком була непрацездатною вдовою, вона має право на спадкування незалежно від заповіту, половину частки, яка належала б їй у разі спадкування за законом (обовязкову частку). Посилання представника відповідача, на ту обставину, що при зверненні до нотаріальної контори між спадкоємцями не було спору щодо порядку спадкування за заповітом кожним заповіданої йому частки у спадщині, а також, що успадкована позивачем за заповітом частка у спадщині значно більша за її обовязкову частку у спадщині, до якої має зараховуватись предмети домашньої обстановки та вжитку, суд вважає безпідставними, оскільки на момент відкриття спадкової справи будь-які належні докази на підтвердження цих обставин спадкоємцями подані не були і позивач, яка прийняла спадщину після померлого чоловіка [PERSON], заяви про відмову від одержання обовязкової частки у спадщині після [PERSON] не подавала. Суд зазначає, що подання окремої заяви про прийняття обовязкової частки спадщини спадкоємцем, що має таке право в силу вимог ст.1241 ЦК України, чинним законодавством не передбачено. За змістом ч.1,2, 5 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до підпункту 2.1 п.2 глави 10 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 №296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за №282/20595, спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви (повідомлення, телеграми) про прийняття спадщини, про відмову від прийняття спадщини, про відмову від спадщини, заяви про відкликання заяви про прийняття спадщини або про відмову від спадщини, заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, заяви спадкоємця на одержання частини вкладу спадкодавця у банку (фінансовій установі), заяви про видачу свідоцтва виконавцю заповіту, заяви виконавця заповіту про відмову від здійснення своїх повноважень, заяви другого з подружжя про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, заяви про вжиття заходів до охорони спадкового майна, претензії кредиторів. Згідно з вимогами підпунктів 3.10, 3.11 пункту 3 глави 10 Порядку, приймаючи від спадкоємців заяву про прийняття спадщини або про відмову від її прийняття, нотаріус зобовязаний розяснити спадкоємцям їх право на відкликання такої заяви протягом строку, встановленого статтею 1270\~Цивільного кодексу України. Заява про прийняття спадщини чи про відмову від її прийняття підлягає реєстрації у Книзі обліку і реєстрації спадкових справ у день надходження. У разі надходження такого документа поштою він підлягає також реєстрації у Журналі реєстрації вхідних документів. Усі наступні заяви (додаткові, від інших спадкоємців, кредиторів) також реєструються у Книзі обліку і реєстрації спадкових справ під самостійними номерами та в хронологічному порядку. На всіх заявах зазначаються дата і час їх надходження та номер спадкової справи. Відповідно до розяснень, наведених в підпунктах 4.2, 4.4 пункту 4 глави 10 Порядку, доказом родинних та інших відносин спадкоємців зі спадкодавцем є: свідоцтва органів реєстрації актів цивільного стану, повний витяг з реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису, копії актових записів, копії рішень суду, що набрали законної сили, про встановлення факту родинних та інших відносин. Непрацездатність утриманця за віком може бути підтверджена паспортом, свідоцтвом про народження; непрацездатність за станом здоровя - за пенсійною книжкою або довідкою, виданою відповідним органом медико-соціальної експертизи. Факт проживання спадкоємців однією сімєю зі спадкодавцем підтверджується рішенням суду, яке набрало законної сили. Як передбачено «Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», а саме підпунктом 5.5 пункту 5 глави 10 : при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом нотаріус має обовязково зясувати наявність спадкоємців, які мають право на обовязкову частку у спадщині, перелік яких визначено у статті 1241 Цивільного кодексу України. При цьому за змістом підпунктів 5.6, пункту 5 глави 10 Порядку передбачено, що коло спадкоємців, які мають право на обовязкову частку у спадщині, визначається на день відкриття спадщини. Суд також звертає увагу на положення підпункту 5.9 пункту 5 глави 10 Порядку, відповідно до якого право на обовязкову частку у спадщині виникає у спадкоємця, передбаченого частиною першою статті 1241 Цивільного кодексу України, у випадках, якщо у заповіті містяться положення про усунення його від спадкування або цьому спадкоємцеві заповідана частка спадщини, яка є меншою від належної йому обовязкової частки. Право на обовязкову частку у спадщині не залежить від згоди інших спадкоємців, волі спадкодавця та не повязане зі спільним проживанням спадкодавця й осіб, які мають право на обовязкову частку. Право на обовязкову частку у спадщині має особистий характер та не може переходити в порядку спадкової трансмісії. Нотаріус має пояснити спадкоємцю, який має право на обовязкову частку у спадщині, його право на одержання належної частки спадщини. Спадкоємець може відмовитися від права на обовязкову частку у спадщині шляхом подачі нотаріусу заяви про те, що зі змістом заповіту він ознайомлений, зміст статті 1241 Цивільного кодексу України йому розяснено і він не претендує на одержання обовязкової частки у спадщині. Суд зазначає, що «Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» докладно регламентовано, дії нотаріуса та порядок видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зокрема, у разі, якщо встановлено право спадкоємця на обовязкову долю у спадщині. Так, зокрема, відповідно до вимог підпунктів 5.10, 5.11 пункту 5 глави 10 Порядку, при визначенні розміру обовязкової частки нотаріусу слід враховувати, що частиною першою статті 1241\~Цивільного кодексу України\~встановлено, що обовязкова частка у спадщині визначається незалежно від змісту заповіту у розмірі половини частки, яка належала б кожному із спадкоємців у разі спадкування за законом. При визначенні розміру обовязкової частки у спадщині нотаріус враховує всіх спадкоємців за законом, які могли б бути закликані до спадкування, якби порядок спадкування не було змінено заповідачем. Нотаріус пропонує як спадкоємцю за заповітом, так і спадкоємцю, що має право на обовязкову частку у спадщині, вказати у своїх заявах про прийняття спадщини всіх спадкоємців за законом. При визначенні розміру обовязкової частки враховується все спадкове майно, як заповідане, так і те, що не охоплене заповітом, а також речі звичайної домашньої обстановки та вжитку. До складу спадкового майна входить і право на вклад у банку (фінансовій установі) незалежно від того, зроблено розпорядження у заповіті чи безпосередньо у банку (фінансовій установі). Суд також звертає увагу, що відповідно до вимог підпункту 5.15 п.5 глави 10 Порядку, лише, визначивши розмір обовязкової частки, нотаріус видає спадкоємцю, який має право на обовязкову частку у спадщині, свідоцтво про право на спадщину за законом, а спадкоємцеві за заповітом свідоцтво про право на спадщину за заповітом. З урахуванням викладеного, суд прийшов до висновку, що при прийнятті заяви від спадкоємця [PERSON], нотаріус, встановивши на підставі паспорта позивача, копія якого долучена до спадкової справи, що спадкоємець є непрацездатною вдовою померло спадкодавця [PERSON], а також, що спадкодавцем складено заповіт, яким частину спадкового майна заповідано іншому спадкоємцю [PERSON], мала діяти у відповідності до вищенаведених вимог Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 №296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за №282/20595. А саме: пояснити спадкоємцю [PERSON], її право на одержання належної частки спадщини та, у разі відмови від права на обовязкову частку у спадщині шляхом, прийняти від [PERSON] письмову заяву про те, що зі змістом заповіту вона ознайомлена, зміст статті 1241 Цивільного кодексу України їй розяснено і вона не претендує на одержання обовязкової частки у спадщині. А в подальшому, з метою визначення розміру належної [PERSON] обовязкової частки, встановити обсяг та вартість всього спадкового майна, як заповіданого, так і того, що не охоплене заповітом, зокрема: речі звичайної домашньої обстановки та вжитку. Розяснити спадкоємцям необхідність подання відповідних документів. З урахуванням викладеного, суд прийшов до висновку, що доводи позивача про допущені порушенні при вчиненні нотаріального акту складанні її заяви про прийняття спадщини, є обґрунтованими та доведеними. Водночас, суд звертає, що заявлена вимога, щодо внесення змін до заяви спадкоємця [PERSON] від 13.02.2015 вх.№103 про прийняття спадщини, не ґрунтується на вимогах ст.16 ЦК України, яка передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів. Враховуючи, що зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач оскаржує нотаріальний акт нотаріуса щодо складання та прийняття заяви спадкоємця [PERSON] про прийняття спадщини, запис у якій про відсутність спадкоємців, передбачених ст.1241 ЦК України, вона вважає таким, що не відповідає дійсності, суд, розглядаючи справу в межах позовних вимог, приходить до висновку, що в цій частині заявлена позивачем вимога про внесення змін до її заяви про прийняття спадщини підлягає частковому задоволенню, і оскаржуваний нотаріальний акт слід визнати частково недійсним щодо зазначення в заяві спадкоємця [PERSON] від 13.02.2015 року за вх.№103 про прийняття спадщини, про те, що спадкоємців, передбачених ст.1241 ЦК України, не має. При цьому суд враховує, що ст.50 Законом України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти Проте, способи захисту від порушеного права вказаною статтею не визначено. Водночас в ст.9 Закону «Про нотаріат» передбачено, що нотаріальні і прирівняні до них дії, вчинені з порушенням встановлених цією статтею правил, є недійсними. Отже законодавцем закріплено можливість та визначено підстави для визнання нотаріальних та прирівняних до них дій недійсними. Враховуючи, що Законом України «Про нотаріат» не передбачено наслідки, у разі встановлення порушень, допущених нотаріусом при вчиненні нотаріального акту, такого як прийняття та реєстрація заяви про прийняття спадщини, суд, враховуючи положення ст.6 Цивільного кодексу України щодо застосування судами аналогії, вважає необхідним застосувати за аналогією закону вищенаведені положення ст.9 Закону України «Про нотаріат» щодо можливості визнання нотаріальних дій недійсними, а також положення ст.217 Цивільного кодексу України, яка передбачає, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частині і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Щодо іншої частини заявлених позивачем вимог, а саме: щодо зміни заяви спадкоємця [PERSON] від 06.08.2015 вх.№686 про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом шляхом виключення двох останніх абзаців перед словом «Прошу…», а також щодо скасування, як передчасної, постанови державного нотаріуса [PERSON] від 29.09.2016 року, вих.№1320/02-31 про відмову у видачі свідоцтва про права на обовязкову частку непрацездатної вдови [PERSON], та зобовязання відповідача у визначений строк подати звіт про виконання судового рішення, - суд прийшов до переконання, що в цій частині позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що 06 серпня 2015 року [PERSON] міською державною нотаріальною конторою Київської області за №686 була зареєстрована заява спадкоємця [PERSON] про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку та на грошовий внесок та на автомобіль, що увійшли до складу спадщини, яка залишилась після [PERSON] (а.с.152). Зокрема встановлено, що зазначена заява виготовлена за допомого загально прийнятих технічних засобів, як визнано представником відповідача, надрукована державним нотаріусом [PERSON] міської державної нотаріальної контори [PERSON], підпис якої міститься на заяві на підтвердження встановлення особи [PERSON] За змістом вказаної заяви [PERSON], зокрема, повідомляє, що на день смерті [PERSON] залишилась спадщина, що складається з: земельної ділянки №85 кадастровий номер3220286700:21:081:0085, загальною площею 0,0594 га, надану для ведення колективного садівництва, що розташована за адресою: Київська область, Баришівський район, Сезенківська сільська рада, СТ «Сулимівське-1»; грошового внеску з відповідними відсотками та компенсаційними виплатами, що знаходиться в філії 10026/0911 (023) Територіального відокремленого безбалансового відділення 10026/0911 ГУ по місту Києву та Київській області на рахунку №22703 в сумі 3204,76грн.; автомобіля марки ВАЗ 21051, 1981 року випуску, номер шасі (кузова, рами) ХТА210500В0044865, реєстраційний номер [NUMBER]. А також зазначає, що садового будинку, який знаходиться за адресою: Київська область, Баришівський район, Сезенківська сільська рада, СТ «Сулимівське-1» та грошового вкладу за депозитом від 04 січня 2013 року, рахунок №26308001060926, що знаходиться на зберіганні Територіальному відокремленому безбалансовому відділенні 10026/0911 ГУ по місту Києву та Київській області ПАТ «Державний ощадний банк України», які заповів їй [PERSON], в наявності не має. Також зазначено, що вказана спадщина є особистою власністю померлого. Зміст ст.60-70 Сімейного кодексу України, їй відомий. На видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя вона не претендує (а.с.152). Заява підписана позивачем [PERSON] і даний факт нею не оспорюється. Таким чином, при поданні заяви позивач підтвердила, що зазначене в заяві спадкове майно є особистою власністю померлого. Суд враховує, що позивач є дієздатною, правоздатною та письменною особою, а виготовлена нотаріусом та підписана позивачем заява викладена чітко та зрозуміло і таким чином, що не допускає іншого тлумачення, ніж зазначено за текстом заяви. Наведене свідчить про те, що на момент складання заяви від 06 серпня 2015 року, її підписання та подання позивачем [PERSON] для реєстрації до [PERSON] міської державної нотаріальної контори, позивач підтверджувала викладені в заяві обставини та заяви про видачу свідоцтва про право на частку у спільному майні подружжя не подавала. При цьому суд звертає увагу на вимоги підпункту 4.21 п.4 глави 10 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 №296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за №282/20595, за змістом якого при оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із документа, що посвідчує право власності, вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен зясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на\~- 1/2\~частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. А також, що відповідно до вимог підпункту 1.1 п.1 глави 11 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з подальшим повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. Відповідний порядок видачі свідоцтва про право власності на частку і спільному майні подружжя у разі смерті одно з подружжя на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомлення спадкоємців померлого, які прийняли спадщину, визначений також ст.71 Закону України «Про нотаріат». Проте такої заяви про видачу їй свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя позивачем [PERSON] подано не було. Водночас, суд в черговий раз за зазначає, що заявлена позовна вимога, щодо внесення змін до заяви спадкоємця про прийняття спадщини, не ґрунтується на вимогах ст.16 ЦК України, яка передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів, а також вимогах Закону України «Про нотаріат». З урахуванням встановлених в судовому засіданні вищенаведених обставин, суд прийшов до висновку, що дії нотаріуса при прийнятті та реєстрації заяви спадкоємця, позивача у справі, [PERSON] від 06 серпня 2015 року за №686 вчинені у відповідності до Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 №296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за №282/20595. В судовому засіданні також встановлено, що 26.09.2016 року позивач [PERSON] звернулась до [PERSON] міської державної нотаріальної контори з власноручно викладеною заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на обовязкову частку (а.с.194). За змістом вказаної заяви позивач [PERSON] цією заявою повідомила, що бажає отримати свідоцтво про право на спадщину на обовязкову частку після смерті чоловіка [PERSON], а саме на ? частку квартири [ADDRESS] та бажає скласти на ? частину цієї квартири заповіт на імя [PERSON], який мешкає в [ADDRESS], в разі відмови, просила винести постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Оскаржуваною позивачем постановою державного нотаріуса [PERSON] міської державної нотаріальної контори [PERSON] від 29 вересня 2016 року вих.№1320/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії, було відмовлено [PERSON] у видачі їй свідоцтва про право на спадщину за законом на обовязкову частку на ? частину квартири №23, що знаходиться по вул.Гловатого в м.Борисполі Київської області, яка належить спадкоємцю за заповітом [PERSON] (а.с.173). Одночасно [PERSON] розяснено право оскаржити дану постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії до суду Так, відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо вчинення такої дії суперечить законодавству України. Відповідно до змісту ч.4 цієї статті на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов'язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз'яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову. В судовому засіданні встановлено, що на момент звернення спадкоємця [PERSON] із вищезазначеною заявою про видачу їй свідоцтва про право на обовязкову частку у спадщині, за заявою іншого спадкоємця за заповітом, третьої особи у справі [PERSON], 21 липня 2015 року державним нотаріусом [PERSON] міської державної нотаріальної контори [PERSON] було видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом за реєстровим №3-1227, на спадщину, яка складається з квартири №23 що знаходиться в будинку №3 по вул.Головатого в м.Борисполі Київської області, належної померлому [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого [PERSON] міжміським бюро технічної інвентаризації 02 листопада 1995 року за №8156 (а.с.148). Дійсність виданого третій особі [PERSON] Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21 липня 2015 року за реєстровим №3-1227, позивачем не оспорюється. Враховуючи, що при звернення до [PERSON] міської державної нотаріальної контори позивач [PERSON] наполягала на винесенні постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а також визначені ст.49 Закону України «Про нотаріат» строки для винесення відповідної постанови, твердження позивача, що така постанова є передчасною слід визнати необґрунтованими. Як передбачено ч.1 ст. 1300 Цивільного кодексу України за згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, нотаріус або в сільських населених пунктах - уповноважена на це посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини може внести зміни до свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до змісту ч.2 та 3 цієї статті на вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину. У випадках, встановлених частинами першою і другою цієї статті, нотаріус видає спадкоємцям нові свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до ст.1301 Цивільного кодексу України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Як встановлено з пояснень третьої особи [PERSON], він не визнає права позивача на отримання свідоцтва про право на обовязкову частку у спадщині на ? частину квартири, успадкованої ним в порядку спадкування за заповітом після [PERSON]. При зверненні до [PERSON] міської державної нотаріальної контори з заявою 29 вересня 2016 року, доказів такої згоди іншого спадкоємця [PERSON], позивачем [PERSON] також надано не було. В звязку з чим у нотаріуса були відсутні визначені ст.1301 Цивільного кодексу України підстави для задоволення заяви спадкоємця [PERSON] щодо видачі їй свідоцтва про право на обовязкову частку у спадщині на ? квартири, яку успадкував [PERSON]. Позивач звільнений від сплати судового збору, інші судові витрати по справі не значяться та відповідно до ст..88 ЦПК України в звязку з відмовою у позові відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: partial