Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-28 00:00:00

в грудні 2018 року позивач Прибужанівська сільська рада Вознесенського району Миколаївської області звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначив, що він на підставі рішення Прибужанівської сільської ради №6 від 11 вересня 2003 року «Про затвердження акту прийому передач військового майна» та відповідно до акту прийому -передачі військового майна від 28.02.2018 року є власником квартири [ADDRESS] У вказаній квартирі значиться зареєстрованим [PERSON]. Посилаючись на те, що відповідач тривалий час не проживає в квартирі та квартира почала руйнуватися, а відповідач в добровільному порядку не бажає знятися з реєстраційного обліку, позивач просив позов задовольнити та визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою. Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду від 09.01.2019 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі, справу призначено до судового засідання в порядку спрощеного позовного провадження. В судове засідання представник позивача Прибужанівська сільська рада Вознесенського району Миколаївської області не з'явився, на адресу суду надіслав заяву, про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі. Відповідно до п.4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. За таких обставин суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Позивач проти розгляду справи в порядку заочного провадження не заперечував. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до наступного. Встановлено, що позивач Прибужанівська сільська рада Вознесенського району Миколаївської області на підставі рішення Прибужанівської сільської ради №6 від 11 вересня 2003 року «Про затвердження акту прийому передач військового майна» та відповідно до акту прийому - передачі військового майна від 28.02.2018 року є власником квартири [ADDRESS] У вказаній квартирі відповідно до адресної довідки від 16.11.2017 року та довідки Мартинівського житлово - комунального господарства № 72 від 27.11.2018 р., значиться зареєстрованим відповідач - [PERSON] Відповідно до ордера №1773 від 06 червня 1994 року, виданого КЕЧ Раухівського району Одеського військового округу Міністерства оборони, квартиру [ADDRESS] було надано відповідачу та його сім'ї для проживання, право власності на квартиру за відповідачем визнано не було. ( талон до ордеру №1773 від 06 червня 1994 року, довідка Прибужанівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області №1531.04.07 від 03.12.2018 р., інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 31.10.2018 р.) Згідно ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла. За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. За правилами ст.16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316,317,319,321 ЦК України ). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16,386,391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379,382 ЦК України). Згідно зі ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно зі ст.71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно зі ст.72 ЖК Української РСРвизнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщенні та поважність причин такої відсутності. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ст.212 ЦПК України щодо оцінки доказів. Отже, оскільки вичерпного переліку поважних причин не проживання у житловому приміщенні цивільне законодавство не встановлює, в зв'язку з чим вищезазначене питання повинно вирішуватися судом у кожному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Так в судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає в квартирі [ADDRESS], більше трьох років, що підтверджується актом про не проживання особи за місцем реєстрації від 19 лютого 2019 року. Отже суд приходить до висновку про те, що відповідач не проживає у спірній квартирі без поважних причин понад шість місяців. При ухваленні рішення, суд враховує те, що позивач обґрунтовував свої позовні вимоги вказаними вище обставинами та вірно посилався як на підставу позову на положення ст. 72 Житлового кодексу Української РСР, а відповідач, в свою чергу, не довів протилежного. За такого, враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позовні вимоги Прибужанівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved