Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-21 00:00:00

в грудні 2018 року представник позивача [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» про стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми. В обґрунтування позову зазначено, що 16.12.2014 року в м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Мерседес» д.н.з.[NUMBER], під керуванням [PERSON] та автомобіля [NUMBER], під керуванням позивача [PERSON], внаслідок якої його автомобіль отримав механічні пошкодження. Розмір майнової шкоди, заподіяної позивачу склав суму в розмірі 105437,01 грн. Цивільно-правова відповідальність [PERSON] перед третіми особами на момент настання ДТП була застрахована в ПрАТ «СК «Уніка», відповідно до полісу № АІ/7236954 в межах ліміту відповідальності 50000 грн. та додатково в ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» за договором добровільного страхування серії UD № 15510 в межах ліміту відповідальності 100000 грн. 28.01.2015 року позивач звернувся до відповідача із заявою про отримання страхового відшкодування, одночасно надав всі необхідні документи, що підтверджують настання страхового випадку та розмір матеріального збитку. Однак, відповідач матеріальну шкоду, заподіяну пошкодженням автомобіля «Нісан», йому не відшкодував, а тому він звернувся до суду за захистом своїх прав та рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 26.08.2016 року в задоволенні позову про стягнення страхового відшкодування було відмовлено. Однак, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 19.10.2016 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 13.06.2018 року, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26.08.2016 року було скасовано та ухвалено нове рішення, відповідно до якого із відповідача на користь позивача було стягнуто страхове відшкодування в розмірі 55937,01 грн. Починаючи з 23.08.2018 р. по 05.09.2018 р. на виконання рішення суду апеляційної інстанції відповідач здійснив страхове відшкодування на загальну суму 55937,01 грн., а також 26.10.2018 року відповідач частково визнав та сплатив позивачу пеню за прострочення виплати страхованого відшкодування в розмірі 2024,47 грн. Однак, позивач вважає, що період у зв»язку з безпідставною відмовою у виплаті страхового відшкодування від 10.02.2015 року, відповідно до якого відповідач прострочив виконання свого грошового зобов»язання із виплати страхового відшкодування позивачу, - є значно більшим, а саме: із 18.02.2015 р. по 22.08.2018 р. та за порушення вимог закону відповідачем передбачена відповідальність у вигляді сплати за вказаний період пені за кожен день прострочення в сумі 72659,29 грн., інфляційних втрат в сумі 41840,88 грн. та 3 % річних в сумі 5894,07 грн. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 07.12.2018 року, у справі відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику повідомлення сторін. Від позивача до суду будь-які клопотання, зокрема, про розгляд справи з викликом сторін, не надходили. Від представника відповідача до суду надійшла заява про застосування до позовних вимог строків позовної давності, а також відзив на позов, відповідно до якого, відповідач просив в задоволенні позову відмовити, оскільки після отримання судового рішення, яке набрало законної сили, ним було виплачено страхове відшкодування та пеню. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 16.12.2014 року в м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Мерседес» д.н.з.[NUMBER], під керуванням [PERSON] та автомобіля [NUMBER], під керуванням позивача [PERSON], внаслідок якої його автомобіль останнього отримав механічні пошкодження. Цивільно-правова відповідальність [PERSON] перед третіми особами на момент настання ДТП була застрахована в ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» за договором добровільного страхування серії UD № 15510 в межах ліміту відповідальності 100000 грн. (а.с.32-33). 28.01.2015 року позивач звернувся до відповідача із заявою про отримання страхового відшкодування, та відповідно до листа ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» від 10.02.2015 року № 1758-14К, позивачу було відмовлено у виплаті страхового відшкодування (а.с.34, 35-36). Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 26.08.2016 року, в задоволенні позову [PERSON] до ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія», третя особа: [PERSON] про стягнення суми страхового відшкодування, було відмовлено (а.с.12-15). Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 19.10.2016 року, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26.08.2016 року було скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов було задоволено та стягнуто із ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» на користь [PERSON] страхове відшкодування в розмірі 55937,01 грн. (а.с.16-22). Відповідно до даних ЄДРСР, судом було встановлено, що ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.12.2016 року, було відкрито касаційне провадження у справі за позовом [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія», третя особа - [PERSON] про стягнення суми страхового відшкодування, за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 серпня 2016 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 19 жовтня 2016 року, а також зупинено виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 19 жовтня 2016 року до закінчення касаційного розгляду. Відповідно до постанови Верховного Суду від 13.06.2018 року, рішення Апеляційного суду м. Києва від 19.10.2016 року залишено без змін та поновлено виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 19.10.2016 року (а.с.23-27). Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду. Судом встановлено, що після поновлення Верховним Судом виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 19.10.2016 року, відповідачем ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» після отримання судового рішення, яке набрало законної сили, в період з 23.08.2018 року по 05.09.2018 року, - було здійснено виплату позивачу страхового відшкодування у визначеному судом розмірі - 55937,01 грн., а також 26.10.2018 року сплачено пеню за 44 дні прострочення виплати страхового відшкодування в розмірі 2024,47 грн. (а.с.38-40). Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу інших актів цивільного законодавства. Позивач в обґрунтування позову, посилаючись на те, що відповідачем прострочено виплату страхового відшкодування за період з 18.02.2015 р. по 22.08.2018 р., просить стягнути з відповідача пеню за прострочення виплати страхового відшкодування за вказаний період, що складає 1282 дні, з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ- в загальній сумі 72659,29 грн., згідно здійсненого ним розрахунку. Представник відповідача, заперечуючи проти такої позовної вимоги, посилається на те, що ним було виконане судове рішення після його отримання та сплачено пеню за затримку сплати суми страхової виплати в період з 23.08.2018 року по 05.09.2018 року включно в сумі 2024,46 грн., а відтак вимоги позивача є безпідставними та період, за який позивач просить стягнути пеню (з 18.02.2015 р. по 22.08.2018 р.) значно перевищує встановлений законом річний строк позовної давності. Згідно із ст. 992 ЦК України, у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов'язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом. Статтею 37.2. Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», передбачено, що рішення страховика про відмову у здійсненні страхової виплати повідомляється страхувальнику у письмовій формі з обґрунтуванням причин відмови. Відповідно ст. 36.5. Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Згідно положень абз.4 ст.36.2 Закону, якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили. Оскільки питання про виплату страхового відшкодування розглядалося судами різних інстанцій у цивільній справі № 752/6872/16-ц, то, відповідно до абз. 4 ст. 36.2 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», - перебіг цього строку виплати страхового відшкодування припиняється до дати, коли страховику (відповідачу) стало відомо про набрання рішенням у вказаній справі законної сили. Суд звертає увагу на те, що відповідач сплатив позивачу присуджену суму страхового відшкодування після отримання рішення Апеляційного суду м. Києва від 19.10.2016 року та постанови Верховного Суду від 13.06.2018 року, якою рішення Апеляційного суду м. Києва від 19.10.2016 року залишено без змін та поновлено його виконання, тобто, коли відповідачу стало відомо про набрання рішенням Апеляційного суду м. Києва від 19.10.2016 року та поновлення його виконання. Зазначені обставини в ході розгляду справи позивачем не спростовано. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовна вимога про стягнення пені за прострочення виплати страхового відшкодування за період з 18.02.2015 р. по 22.08.2018 р., - є безпідставною та необґрунтованою, в зв»язку з чим в її задоволенні слід відмовити. Крім того, звертаючись до суду, позивач посилається на те, що, відповідно до ст.ст. 536, 625 ЦК України, відповідач має сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення (за період з 18.02.2015 р. по 22.08.2018 р), згідно здійсненого позивачем розрахунку - в сумі 41840,88 грн., а також 3% річних з простроченої суми за вказаний період, а саме - 1282 дні, що становить суму в розмірі 5894,07 грн. Разом з тим, у зв»язку із висновком суду про необґрунтованість позовної вимоги про стягнення пені, не підлягають задоволенню також і вимоги про стягнення, на підставі ст. 625 ЦК України, боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що відповідач після отримання рішення Апеляційного суду м. Києва, яке набрало законної сили та постановою Верховного Суду поновлено строк для його виконання, виплатив позивачу суму страхового відшкодування та пеню за час затримки у виплаті, суд вважає, що позовні вимоги є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, а відтак в їх задоволенні слід відмовити. Приймаючи до уваги те, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову по суті пред»явлених позовних вимог, клопотання сторони відповідача про застосування строків позовної давності до позовних вимог судом не вирішувалось. В порядку ст. 141 ЦПК України, а також зважаючи на те, що позивач був звільнений від сплати судового збору на підставі закону, суд вважає за необхідне судовий збір віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed