Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-14 00:00:00

В грудні 2018 року [PERSON] звернулася до суду із позовом про стягнення з [PERSON] компенсації вартості частини майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що перебувала у шлюбі із відповідачем, який на підставі рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 05.12.2018 року розірвано. В період шлюбу спільно придбали транспортний засіб марки «MERCEDES-BENZ» моделі «VITO 110 CDI», 1997 року випуску з державним реєстраційним номером [NUMBER] , який зареєстрований в органах МРЕВ за відповідачем. Восени 2018 року відповідач відчужив вказаний транспортний засіб без її згоди. Між сторонами не досягнуто згоди щодо поділу вказаного майна. Враховуючи те, що середня ринкова ціна вказаного автомобіля на момент його відчуження складала 90 460 грн., просила стягнути половину вказаної вартості автомобіля - 45 230 грн. в якості компенсації вартості майна, що являється об`єктом спільної сумісної власності. Ухвалою судді від 01.02.2019 року по даній справі відкрито провадження та призначено судовий розгляд. У визначений у вказаній ухвалі строк відповідач відзив на позовну заяву не подав, за таких обставин суд вирішує спір за наявними матеріалами справи. В суді представник позивача вимоги позову підтримав з підстав викладених у заяві. Відповідач позовні вимоги визнав частково. Вказав, що за період шлюбу із позивачкою, ними придбано автомобіль марки «MERCEDES-BENZ» моделі «VITO 110CDI», 1997 року випуску, який являється спільною сумісною власністю сторін. Враховуючи те, що автомобіль потребував ремонту та значних грошових вкладень, звертався до позивача з метою визначення можливості його подальшого використання. Отримавши відмову позивача щодо утримання спільного автомобіля, а також усну згоду на його відчуження, за особисті кошти придбав запчастини та провів ремонт транспортного засобу. В жовтні 2018 року відчужив вказаний автомобіль своїй матері за 50 000 грн. Зазначену ціну, вважав обґрунтованою, оскільки на момент продажу транспортний засіб мав ряд дефектів. Частину виручених коштів від продажу автомобіля використав на погашення боргових зобов`язань. В зв`язку з цим, висловив згоду на виплату позивачу компенсації вартості транспортного засобу в розмірі 8500 грн. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Встановлено, що з 19 травня 2013 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 05грудня 2018 року. 10 березня 2017 року сторони придбали автомобіль марки «MERCEDES-BENZ» моделі «VITO 110 CDI», 1997 року випуску з державним реєстраційним номером [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , право власності на який зареєстровано за відповідачем. В жовтні 2018 року вказаний транспортний засіб було відчужено відповідачем. Зазначені обставини визнані сторонами та підтверджуються письмовими доказами у справі. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуто; 3) мета придбання майна, яке дозволяє йому правовий статус спільної власності подружжя. Стаття 60 СК України презюмує, що майно, набуте під час шлюбу, належить чоловікові і жінці на праві спільної сумісної власності, якщо належними та допустимими доказами не буде доведено, що це майно набуте одним із подружжя за особисті кошти. Як встановлено судом, на час придбання [PERSON] автомобіля сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, проживали разом і вели спільне господарство, що не заперечував відповідач. За таких обставин, суд приходить до висновку, що автомобіль був придбаний сторонами за час шлюбу та належав їм на праві спільної сумісної власності подружжя. Із положень ч. 1 ст. 63 СК України слідує, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. В силу ч.ч. 1, 3, 4 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України). За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 23 і 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Відповідач [PERSON] визнав, що після того як між ним та позивачкою фактично були припинені шлюбні відносини, він здійснив відчуження спірного автомобіля та виручені від продажу майна кошти витратив на власні потреби. Автомобіль є цінним майном, а тому згода другого з подружжя на його відчуження мала бути подана письмово. В зв`язку з чим суд вважає безпідставними посилання відповідача стосовно надання усної згоди позивачкою на відчуження транспортного засобу. Крім того, у справі відсутні докази про те, що виручені від продажу автомобіля кошти витрачені відповідачем в інтересах сім`ї. За таких обставин суд констатує, що [PERSON] розпорядився автомобілем на власний розсуд проти волі [PERSON] , а тому остання має право на грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля. Згідно висновку автотоварознавчої експертизи №050/12/2018 від 14грудня 2018 року, підготовленого за адвокатським запитом сторони позивача, середня ринкова вартість автомобіля на жовтень 2018 року становить 90460 грн. Сторони не погодили вартість автомобіля, а [PERSON] не довів, що ціна, за якою він відчужив своїй матері спірний транспортний засіб, є його дійсною вартістю на час розгляду справи. До того ж, [PERSON] , у відповідності до вимог ст. 108 ЦПК України не звертався до суду з клопотанням про призначення експертизи. Як підтвердив суду відповідач, перед відчуження транспортного засобу дефектні акти не складалися та експертна оцінка щодо вартості транспортного засобу із врахуванням його пошкоджень та несправностей не проводилася. Оцінюючи вказаний висновок експерта, судом враховується, що у відповідності до ч.6 ст. 106 ЦПК України, експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права та обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Крім того, зі змісту вказаного висновку експерта вбачається, що останній обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Враховуючи викладені обставини, відсутність інших належних та допустимих доказів, які б ставили під сумнів зазначений висновок експерта, суд вважає доцільним його застосування під час вирішення даного спору. При цьому, суд не вбачає підстав для зменшення розміру компенсації вартості частки спільного сумісного майна в силу понесення відповідачем витрат на проведення ремонту спірного автомобіля. Як вбачається із товарних чеків та накладних від 10, 15,16,19,21 та 31 вересня 2018 року відповідачем придбавалися запчастини, здійснювалася оплата послуг по ремонту автомобіля «Віто». Однак, достовірних доказів, які б свідчили, що вказані витрати з власних коштів відповідача проводилися на утримання спірного автомобіля, останнім не надано. З огляду на те, що частки сторін у спільному майні є рівними, суд приходить до висновку, що з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню 45 230грн. грошової компенсації вартості її частки у праві спільної власності на автомобіль. Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, враховуючи задоволення судом позову, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 704,80 грн.

Outcome: approved