Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-22 00:00:00

В жовтні 2013 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON], в якому просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №HEH2GA00000017 від 11.10.2006 року в розмірі 57612,94 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки, належний відповідачу та виселити відповідача зі спірної квартири. В судовому засіданні відповідно до вимог ст. 31 ЦПК України до розгляду справи по суті представником позивача змінено предмет позову і викладено позовні вимоги у новій редакції, згідно яких вона просила стягнути з [PERSON] на користь позивача заборгованість за кредитним договором №HEH2GA00000017 від 11.10.2006 року в розмірі 54631,17 грн. Позивач посилається на те, що відповідач [PERSON] відповідно до укладеного договору отримала кредит у розмірі 25000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,08 відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення коштів 11.10.2010 року. Взяті на себе зобов'язання [PERSON] не виконує, в результаті чого утворилась заборгованість. В грудні 2013 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог і уточнення підстав позову просила визнати недійсними кредитний договір, договір іпотеки, договори особистого страхування та страхування майна. Позовні вимоги мотивовано тим, що між [PERSON] та ЗАТ КБ «ПриватБанк» 11.10.2006 року укладено кредитний договір, для забезпечення виконання якого було укладено договір іпотеки та договори особистого страхування та страхування майна. Через деякий час [PERSON] виявила, що окремі пункти та умови кредитного договору є несправедливими, такими, що ставлять сторони в нерівне становище та суперечать вимогам Закону України «Про захист прав споживачів». За таких обставин кредитний договір має бути визнано недійсним. Недійсність кредитного договору тягне за собою недійсність договору іпотеки та договорів страхування. Ухвалою суду від 21.01.2014 року справи об'єднано в одне провадження для спільного розгляду. В судовому засіданні представник ПАТ КБ «ПриватБанк» позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором підтримала повністю та просила їх задовольнити з підстав, зазначених у позові, проти задоволення позову [PERSON] заперечувала, просила застосувати строки позовної давності. [PERSON] та її представник позовні вимоги про визнання договорів недійсними підтримали повністю та просили їх задовольнити з підстав, зазначених у позові, проти задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» заперечували з підстав необґрунтованості та безпідставності, а також просили застосувати наслідки пропущення строків позовної давності. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовів ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] слід відмовити з урахуванням наступного. Щодо позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Згідно вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (ст.ст. 530, 631 ЦК України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З матеріалів справи вбачається, що 11.10.2006 року між Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») та [PERSON] укладено строковий кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 26197,8 грн., зі сплатою відсотків за його користування у розмірі 1,34% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та зі щомісячною сплатою 0,2 % винагороди за надання фінансового інструменту, на строк з 11.10.2006 року по 11.10.2010 року. Погашення заборгованості здійснюється у наступному порядку: щомісяця в період сплати, за який приймається період з « 23» по « 30» число кожного місяця, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 762,4 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії. Термін дії договору сторонами визначено в п. 5.1, згідно якого договір діє в частині сплати винагороди за надання фінансових інструментів з моменту його підписання сторонами, в інших частинах - з моменту оформлення позичальником касових документів для використання кредиту і діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань. Таким чином, сторони встановили як строк дії договору - до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобов'язань, так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню в строк до 11.10.2010 року. Тобто погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Судом встановлено, що [PERSON] перестала виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту з 04.01.2010 року, у той час як з вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості, а пізніше лише про стягнення заборгованості банк звернувся лише 17.10.2013 року. Разом з тим, відповідно до ст.ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. За таких обставин, враховуючи те, що в судовому засіданні [PERSON] та її представник заявили клопотання про застосування строків позовної давності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» в зв'язку з порушенням строку позовної давності, підстав для поновлення цього строку судом не встановлено. При цьому в судовому засіданні представник ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначила про те, що [PERSON] вчинялись дії, які свідчать про визнання нею боргу. Обґрунтовуючи свої заперечення в цій частині, представник посилалась на лист [PERSON] від 24.03.2011 року та на факт внесення 30.03.2012 року через термінал в рахунок погашення кредитної заборгованості 70 грн. Однак, суд не приймає до уваги зазначені доводи, оскільки за змістом листа [PERSON], звертаючись до директора Херсонської філії банку, не визнає нараховану заборгованість, зазначає про неправомірні дії працівників банку, вказує на невірність нарахувань і не погоджується з укладенням договору реструктуризації, що зовсім не свідчить про визнання нею боргу. Крім того, суд вважає не доведеним факт внесення [PERSON] 30.03.2012 року через термінал в рахунок погашення кредитної заборгованості 70 грн. Оскільки [PERSON] категорично заперечувала здійснення проплати і пояснила, останній платіж нею вчинено 04.01.2010 року. Аналогічної позиції вона дотримувалась з початку розгляду справи, зокрема, при розгляді справи про звернення стягнення вона заявляла клопотання про приєднання до матеріалів справи копій квитанцій (а.с.45), в якому зазначила про кожний платіж, при цьому про сплату 70 грн. 30.03.2012 року не вказала, хоча на тій стадії розгляду справи мова про строки позовної давності не йшла. Крім того, всі платежі [PERSON] здійснювала через відділення банку, а платіж 70 грн. здійснювався через термінал самообслуговування, до того ж представником банку не доведено здійснення платежу на території Херсонської області. Про внесення 70 грн. стало відомо після зміни банком предмету позову, в первинних розрахунках банку даних про таку проплату не міститься (а.с. 5-6). З розрахунку заборгованості вбачається, що [PERSON], здійснюючи платежі, рівнялась на суму щомісячного платежу (762,4 грн.), в тих випадках, коли проплата була меншою, нею здійснювалась доплата, будь-яке логічне пояснення здійснення платежу через два роки у сумі 70 грн. в матеріалах справи відсутнє. Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що останній платіж за кредитним договором був здійснений [PERSON] 04.01.2010 року, після чого платежі припинилися та вона почала звертатись до банку з листами про припинення правовідносин, тому доводи представника банку в цій частині суд вважає не обґрунтованими, а наданий меморіальний ордер оцінює критично. Щодо позову [PERSON] до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа без самостійних вимог щодо предмету позову: Інспекція з питань захисту прав споживачів у Херсонській області, про визнання недійсними кредитного договору, договору іпотеки, договорів особистого страхування та страхування майна. Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Частинами 1, 3 та 5 ст. 203 ЦК України визначають, що зміст правочину не може суперечити цього Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 628, ст. 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені між ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнута згода. Як вбачається зі змісту спірного кредитного договору №HEH2GA00000017 від 11.10.2006 року, у ньому передбачено всі істотні умови такого виду договору відповідно до вимог чинного на той час цивільного законодавства. Укладаючи договір, сторони дійшли згоди щодо укладання договору за зазначених у ньому умовах, а відтак, з власної ініціативи на момент отримання коштів сторони з власної волі на свій розсуд визначили для себе правила подальшої поведінки, зокрема щодо усіх ризиків, пов'язаних зі зміною обставин, з яких вони виходили при укладенні цього договору. Крім того, своїм підписом [PERSON] підтвердила погодження з умовами укладеного договору. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги про визнання недійсним кредитного позивач посилалася на ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» як на підставу позову. Однак, належних доказів, які б підтверджували її позовні вимоги не надала. [PERSON] ставить питання про несправедливість окремих пунктів кредитного договору, через що, на її думку, слід визнати недійсним договір в цілому. Однак відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо правочин міг бути вчинений і без включення до нього недійсної частини. Питання про недійсність окремих умов кредитного договору [PERSON] не поставлено та не зазначено, чи міг договір бути укладеним без оспорюваних пунктів. Також суд відзначає, що і на час укладення оспорюваного договору і під час його виконання [PERSON] не ставила під сумнів справедливість його умов. Таке питання постало лише після звернення ПАТ «КБ «Приватбанк» до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Суд вважає, що кредитний договір відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», ЦК України та інших актів цивільного законодавства. Тому підстав для визнання його недійсними відповідно до вимог ст.ст. 203, 215 ЦК України у справі не вбачається. Крім того, кредитний договір укладено 11.10.2006 року, кінцевим строком виконання зобов'язання визначено 11.10.2010 року, останній платіж за договором здійснено 04.01.2010 року, тобто на час звернення до суду з позовом (16.12.2013 року) [PERSON] пропущено строки позовної давності, що, враховуючи звернення представника банку із відповідною заявою, також є підставою для відмови в задоволенні позову. Суд зауважує те, що вимоги позову [PERSON] про визнання недійсними договорів іпотеки та договорів страхування також не підлягають задоволенню, як похідні від вимог про визнання недійсним кредитного договору. Враховуючи зазначене,

Outcome: dismissed