Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

Відповідачка [PERSON] позовні вимоги визнала, проти їх задоволення не заперечувала, просила розглянути справу в попередньому судовому засіданні без її участі. Позивачка [PERSON] на задоволенні позову наполягала, просила розглянути справу у її відсутності. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання. Відповідно до ч.4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В ході розгляду справи судом були досліджені наступні докази: копія рішення Ренійського районного суду від 28.02.2014р.; копія інформаційної довідки про право власності від 07.11.2016р.; копія державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 08.12.2009р.; копія договору купівлі-продажу нерухомості та земельної ділянки. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивачка [PERSON] звернулася до суду із вищезгаданими вимогами до відповідачки [PERSON], зазначивши, що 01.06.2008 р. між нею та [PERSON] була досягнута домовленість про купівлю належного їй житлового будинку із надвірними спорудами, розташованого по [ADDRESS], і земельної ділянки площею 0,0774 га, виділеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за 40 000 грн. 01.06.2008р. сторони уклали між собою відповідний письмовий договір. В той же день позивачка передала відповідачці обумовлену суму, а відповідачка передала документи на житловий будинок із надвірними спорудами та на земельну ділянку. У майбутньому відповідачка пообіцяла позивачці укласти договір купівлі-продажу нерухомості та земельної ділянки в нотаріальному порядку. Але, згодом з'ясувалось, що у відповідачки були відсутні документи на земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок із надвірними спорудами. Відповідачка взяла на себе зобов'язання оформити земельну ділянку згідно з вимогами діючого законодавства. Після вчинення правочину позивачка організувала догляд за придбаною нерухомістю та земельною ділянкою, сплачує всі необхідні комунальні платежі. З метою нотаріального засвідчення правочину позивачка неодноразово зверталася до відповідачки, однак [PERSON] від посвідчення договору ухилялася, на прохання позивачки про зустріч не реагувала, мотивуючи тим, що вона дуже зайнята. При зверненні до відповідних органів із питанням про переоформлення документації на житловий будинок на себе, позивачці було роз'яснено, що зробити це неможливо, оскільки у сторін відсутній правовстановлюючий, належним чином завірений документ на доказ вчинення правочину. Враховуючи вищенаведене, позивачка вимушена був звернутися із позовом до суду. 28.02.2014р. Ренійський районним судом Одеської області було розглянуто цивільну справу та винесено рішення, за яким позивачку було визнано добросовісним набувачем житлового будинку [ADDRESS]. Рішення суду набрало законної сили. При прийнятті рішення судом не було вирішено питання про присадибну земельну ділянку, на якій була розташована нерухомість, у зв'язку із чим позивачка звернулася із даними позовними вимогами до суду. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки обґрунтовані і підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно із ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Також не підлягає віндикації майно, що було продане набувачу у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Відповідно до ч.3 ст. 388 ЦК України майно набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, може бути витребуване в усіх випадках. Згідно із ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України, майно не може бути витребуване у нього. Згідно ст. 397 ЦК України, володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Право володіння чужим майном може належати одночасно двом або більше особам. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Враховуючи вищевикладені засади законодавства, сторона у справі - позивачка [PERSON] є добросовісним набувачем, оскільки на час укладення письмової угоди про купівлю-продаж житлового будинку із надвірними спорудами, розташованого по [ADDRESS], і присадибної земельної ділянки вона не знала і не могла знати про те, що [PERSON] не мала права на відчуження нерухомості, у зв'язку із тим, що вона на той час (у 2008р.) належним чином не оформила право власності на земельну ділянку, на якій розташована нерухомість (державний акт про право власності на земельну ділянку відповідачка отримала лише у 2009р.). Отже, вбачаються правові підстави для набуття позивачкою права власності не тільки на вищевказану нерухомість, як добросовісним набувачем, що було підтверджено рішенням суду від 28.02.2014р., так і на присадибну земельну ділянку, на якій розташована нерухомість. Крім того, як вже зазначалося вище, між позивачкою та відповідачкою була досягнута домовленість про купівлю-продаж нерухомості та земельної ділянки, згідно якої відповідачка [PERSON] продала, а позивачка купила житловий будинок із надвірними спорудами по [ADDRESS] та земельну ділянку за 40 тис. грн. 01.06.2008 р. позивачка передала відповідачці обумовлену суму, а відповідачка передала позивачці документи на житловий будинок, а пізніше, у 2009р., і на земельну ділянку, на якій він розташований. Оскільки на момент укладення угоди сторони не мали змоги засвідчити договір нотаріально, вони домовилися зробити це згодом. Оскільки це виявилося неможливим, позивачка звернулася до суду із відповідним позовом. У 2014р. за позивачкою було визнано право власності на вищевказаний житловий будинок, питання про присадибну земельну ділянку при цьому не вирішувалося. Ст. 40 Земельного кодексу України встановлено, що громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами. Відповідно до статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Виходячи із вищенаведеного, угода (правочин) між сторонами відбулася, вона виконана в повному обсязі, нею були припиненні обов'язки відповідачки щодо житлового будинку та земельної ділянки та встановленні права на нерухомість і земельну ділянку у позивачки як добросовісного набувача, тому є правові підстави визнати право власності на земельну ділянку площею 0,0774 га, виділену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за позивачкою як добросовісним набувачем.

Outcome: approved