Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-10 00:00:00

В вересні 2016 року заступник військового прокурора Одеського гарнізону Південного регіону України діючи в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Квартирно- експлуатаційного відділу міста Одеси, звернувся до суду із позовом до Мисливсько-рибальського підприємства «Сокіл» громадської організації «Військово-мисливського товариства «Південь», [PERSON] , яким просив суд визнати недійсним договір №74 про надання послуг по встановленню та експлуатації кунгу від 13.10.2013, укладений між Мисливсько-рибальським підприємством «Сокіл» громадської організації «Військово-мисливське товариство «Південь» (м. Одеса, вул. Маріїнська, буд. 1-А, код 20963976) та громадянкою [PERSON] ( [ADDRESS] ); усунути перешкоди в користуванні державою в особі Міністерства оборони України (м.Київ-168, Повітрофлотський проспект, 6, код 00034022), квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси (м. Одеса, вул. Єврейська, 13, код 08038284) земельною ділянкою площею 60 кв.м., розташованої біля будівель за генеральним планом №№ 79, 81, за адресою: Одеська область, смт. Чорноморське, вул. Рибацька, 1, військове містечко «Чорноморське-3», шляхом її звільнення [PERSON] ( [ADDRESS] ) та знесення тимчасової споруди за рахунок громадянки [PERSON] . Представник військової прокуратури Одеського гарнізону надав до суду заяву якою просив проводити судове засідання без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Представник позивача Міністерства оборони України надав до суду заяву якою просив проводити судове засідання без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Представник позивача Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса надала до суду заяву якою просила проводити слухання справи без її участі повністю підтримала позов просила його задовольнити. Інші сторони до судових засідань не з`являлись. Враховуючи те, що учасники справи належним чином повідомлені про день та час розгляду справи, суд вважає за можливе відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України розглянути справу у відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів не здійснюючи фіксування судового процесу. Розглянувши позовну заяву, матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню враховуючи наступне. Судовим розглядом встановлено, що рішенням Комінтернівської районної ради народних депутатів трудящих Комінтернівського району Одеської області було передано Чабанській квартирно - експлуатаційній частині селища Гвардійське (смт. Чорноморське) Комінтернівського району Одеської області у постійне користування земельну ділянку площею 4382,6 га, цільове призначення «для будівництва об`єктів», що встановлено судом згідно державного акта на право користування землею серії Б №031728 від 1983 року. Правонаступником Чабанської квартирно - експлуатаційної частини району визначений Квартирно - експлуатаційний відділ м. Одеси, таким чином на даний час спірна земельна ділянка знаходиться у віданні квартирно - експлуатаційного відділу м. Одеси Міністерства Оборони України. КЕВ м. Одеси від права постійного користування земельною ділянкою військового містечка Чорноморське - 3, не відмовлявся, будь-які рішення щодо вилучення зазначеної земельної ділянки органами державної влади та місцевого самоврядування з постійного користування КЕВ м. Одеси не приймалися. Доказів, які б свідчили про припинення права постійного та безоплатного користування землею, що виникло на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії Б №031728 від 1983, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право користування землею за № 35 від 1983 року, за період з 01.01.2013 року й станом на момент судового розгляду цієї справи, сторонами суду не надано. 13.10.2013 між МРП «Сокіл» та громадянкою [PERSON] укладено договір №74 про надання послуг по встановленню та експлуатації кунгу. Відповідно до п. 2.1 договору МРП «Сокіл» дозволило [PERSON] на майданчику площею 60 кв.м. розміщення кунгу розміром не більше 2,5х3 м, який не є об`єктом нерухомого майна, строком на 3 роки. Згідно п. 3.2 договору за надані послуги охорони кунгу, використання майданчику встановлена плата відповідно до щорічного прейскуранту цін. МРП «Сокіл» не дозволяє, а громадянка [PERSON] не будує капітальні і тимчасові споруди та прибудови, не розміщує будь-яких огорож на наданому майданчику (п.4.2 договору). Відповідно до п.п. 5.1, 5.2 договору його дія продовжується на строк 1 рік, якщо жодна із сторін письмово не заявила про його розірвання. На підставі вказаного договору, громадянка [PERSON] зайнято земельну ділянку приблизною площею 60 кв.м. військового містечка «Чорноморське-3», на якій розміщено будинок для відпочинку (за №80 згідно План-схеми в/м «Чорноморське-3»). 30 травня 2016 року комісією з питань адміністративно-територіального устрою, регулювання земельних відносин, містобудування, будівництва та екології проведено обстеження земельної ділянки приблизною площею 3,8 га (за адресою: [ADDRESS] ), яка віднесена до земель державної власності, землі Міністерства оборони України. За результатами обстеження на вказаній земельній ділянці виявлено самовільно збудовані тимчасові споруди (понад 30), дозвільна документація на встановлення яких відсутня. Вирішуючи вказаний спір суд звертає увагу на те, що земельна ділянка на якій збудована спірні споруди передана у постійне користування позивачу КЕВ м. Одеси, відповідачі Мисливсько-рибальське підприємство «Сокіл» громадської організації «Військово-мисливське товариство «Південь», [PERSON] не надали суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували правомірність користування спірною земельною ділянкою, та спорудження на ній кунгу. Суд приймає до уваги те що, в силу відсутності повноважень МРП «Сокіл» громадської організації «Військово-мисливське товариство «Південь» на розпорядження земельною ділянкою на якій розташовано кунг при укладенні спірного договору сторони не дотримали вимог ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, та вчинили правочин у супереч нормам права, закріпленим ст. ст. 13, 77, 78, 84, 92 Земельного кодексу України від 25.10.2001 року № 2768-ІІІ, чим порушили права Держави в особі Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання договору про надання послуг по встановленню та експлуатації кунгу, укладеного 13.10.2013 між Мисливсько-рибальським підприємством «Сокіл» громадської організації «Військово-мисливське товариство «Південь» та громадянкою [PERSON] обґрунтовані, у зв`язку з чим договір підлягає визнанню недійсним на підставі ч. 1 ст. 203, ч. 1 і ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України. Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Нормами ст. ст. 626, 627 ЦК України, встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Водночас, за змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Позовна заява подана із дотриманням строків позовної давності та підстав їх обчислення, встановлених ст. 257 і ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України. У відповідності до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ст. 13 Конституції України, положення якої кореспондується з положенням ст.1 Земельного Кодексу України, - земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Відповідно до положень ст.77Земельного Кодексу України та ст. 1 Закону України «Про використання земель оборони», землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово- навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати у державній та комунальній власності. Відповідно до ст.4Закону України «Про використання земель оборони» військові частини за погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, можуть дозволяти фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування. Землі оборони можуть використовуватись для будівництва об`єктів соціально - культурного призначення, житла для військовослужбовців та членів їхніх сімей, а також соціального та доступного житла без зміни їх цільового призначення. Згідно ст.83Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ і міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності. У відповідності до п. 12 положень Земельного до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради. Відповідно до ст.373ЦК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Відповідно до положень ст.118Земельного кодексу України відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву про передачу у власність земельної ділянки і в разі згоди надає дозвіл на розробку проекту її відведення. Відповідно до положень ст. 125, 126Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності чи право користування на земельну ділянку посвідчується державним актом. Згідно із положенням кодексу України приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що освідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Відповідно до ст.212Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувача без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними; приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель та споруд, здійснюються за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки; повернення самовільно зайнятих земельних ділянок проводиться за рішенням суду. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Згідно зі ст.1Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільним зайняттям земельної ділянки вважаються будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Отже, самовільному зайняттю земельних ділянок притаманні такі юридичні ознаки: з об`єктивної сторони - це будь-які дії особи, які свідчать про фактичне заволодіння чи використання земельної ділянки; відсутність при цьому відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її відчуження або надання у користування; відсутність вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки; такі дії є неправомірними, тобто їх правомірність не закріплена нормативно-правовим актом України; з суб`єктивної сторони - такі дії є винними. Ст.24Закону України «Про планування і забудову територій» фізичні та юридичні особи, які мають намір здійснити будівництво об`єктів містобудування на земельних ділянках, що належать їм на праві власності чи користуванні, зобов`язані отримати від виконавчих органів відповідних рад, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, у разі делегування їм таких повноважень відповідними радами, дозвіл на будівництво об`єкту містобудування. Згідно з цим Порядком прийняття в експлуатацію полягає у підтвердженні готовності об`єкта нового будівництва та реконструкції до експлуатації. Це факт - готовність об`єкта до експлуатації - установлюється шляхом видачі інспекцією державного архітектурно - будівельного контролю свідоцтва про відповідність збудованого об`єкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм та правил. При цьому суд враховує той факт, що відповідач не надав доказів в обґрунтування правомірності забудови, документи, які б підтверджували відведення йому земельної ділянки для її використання за цільовим призначенням, відповідні дозволи (санітарні, екологічні, архітектурні) на виконання будівельних робіт, погодження державних органів проекту будівництва. Виходячи зі змісту ч.ч. 1, 7 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони забудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушенням будівельних норм та правил. Враховуючи те, що відповідач здійснив будівництво без належного дозволу та затвердженого проекту, на земельній ділянці не наданій йому у власність чи користування, суд приходить до висновку, що перебудова зазначеної будівлі неможлива, тому будівля має бути знесена особою, яка її збудувала за власний рахунок. Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 3, 5 6 ст. 203 Цивільного кодексу України. Згідно ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України передбачено, що в тому разі, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність. Ці дані встановлюються, згідно п. 3 ч. 2 ст. 76 ЦПК України, показаннями свідків. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Достовірними, відповідно до ст. 79 ЦПК України, є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Згідно ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінивши зібрані по справі докази на предмет їх належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, та підлягають задоволенню, оскільки повністю доведені матеріалами справи. На підставі наведеного,

Outcome: approved