Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-23 00:00:00

В грудні 2019 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просить: зобов`язати [PERSON] , усунути перешкоди в користуванні власністю [PERSON] , 1/2 часткою двокімнатної квартири, що за адресою: [ADDRESS] , не чинити перешкоди в користуванні власністю та надати ключі від квартири; зобов`язати [PERSON] , усунути перешкоди в користуванні місцем реєстрації її сина [PERSON] , [INFO] , а саме 1/2 часткою двокімнатної квартири, що за адресою: [ADDRESS] , не чинити перешкоди в користуванні власністю та надати ключі від квартири; визнати недійсним договір оренди двокімнатної квартири, що за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] ; виселити [PERSON] з двокімнатної квартири, що за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в сумі 50000,00 грн; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] сплачений судовий збір у сумі 2305,20 грн, 1921,00 грн, що разом становить 4226,20 грн. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що [PERSON] перебувала з 06 лютого 2003 року у шлюбі з [PERSON] . В шлюбі у сторін [INFO] народився син [PERSON] . Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 04.03.2019 року за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] шлюб між сторонами було розірвано. Під час перебування у шлюбі та ведення разом спільного господарства позивачами було придбано 16.06.2014 року у відповідності до Договору №21-1606/2014-1 з ТОВ «Фінансова компанія «Житло-Капітал» про участь у фінансуванні будівництва 2-х кімнатної квартири [ADDRESS] на ім`я [PERSON] та [PERSON] як спільна часткова власність [PERSON] та [PERSON] , по 50/100 відсотків (1/2 частку) на кожну із сторін по справі. В даній квартирі позивач-1 зареєстрована разом з сином [PERSON] та Відповідачем-1, але до останнього часу в зв`язку з необхідністю перебування ближче до роботи, до ТОВ «Костал Україна», позивач проживала разом з сином в орендованій квартирі [ADDRESS] , де син ходить до школи №6 в м. Переяслав-Хмельницькому. 31 жовтня 2019 року позивач-1 разом з сином приїхали до м. Києва, щоб відвідати Універсальну клініку «Оберіг» з-за здійснення щеплення сина та планували переночувати в квартирі за їх місцем реєстрації в своїй квартирі по [ADDRESS] . Піднявшись на 12 поверх нажаль попасти до квартири вони не змогли, так як замки вхідних дверей були поміняні Відповідачем-1 та передані, як в подальшому було з`ясовано, орендарю їх 2-х кімнатної квартири [ADDRESS] [PERSON] - Відповідачу-2. Позивач-1, як співвласник квартири, свою згоду на укладання Відповідачами Договору оренди квартири не надавала, Договір оренди не підписувала. Про намір здати квартиру в оренду та її подальшу здачу, Відповідач-1 [PERSON] не попередив, до її відома не довів та своїми неправомірними діями залишив позивача-1 разом з сином на вулиці. Також Відповідач-1 виніс із квартири всі особисті речі позивача-1 та сина, що були в ній, чим порушив наше право на недоторканість права власності та житла позивача-1 та спільного сина [PERSON] з [PERSON] [PERSON] зазначила, що своїми неправомірними діями Відповідач-1 наніс їй та їх сину моральної шкоди, яка виражається у її глибоких душевних стражданнях та переживаннях, втраті нормального душевного спокою. Вказані незаконні дії Відповідача-1 призвели до наших моральних переживань, позивач-1 та син втратили душевний спокій, постійно перебуваємо в нервовому та роздратованому стані. Нанесену Відповідачем-1 моральну шкоду позивачі оцінюють в 50000,00 гривень. Враховуючи наведене, позивач зауважує, що дані обставини та протиправні дії Відповідачів відносно позивача та його майна змусили звернутись до суду за відновленням порушених прав позивача та прав нашого сина на вільне володіння та користування Ѕ часткою квартири [ADDRESS] , проживання в даній квартирі, де вони зареєстровані з сином та відвідування сином школи №130 в місті Києві, де син має намір навчатись, отримання ним необхідної медичної допомоги та нагляду саме в місті Києві. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 13.01.2020 було відкрито провадження по справі та постановлено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 13.01.2020 у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову відмовлено. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 16.09.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивачі в судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені в установленому законом порядку. Представник відповідача надала до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені в установленому законом порядку. Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, просила прийняти рішення з якнайкращим забезпеченням інтересів дитини з урахуванням пояснень від 30.03.2020. Відповідно до вимог ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч.ч. 1, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] перебувала з 06 лютого 2003 року у шлюбі з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про одруження № [NUMBER] , виданим міським відділом реєстрації актів громадянського стану Миколаївського обласного управління юстиції, Україна 06.02.2003. В шлюбі у сторін [INFO] народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції 18.11.2009, про що зроблено відповідний актовий запис № 3822. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 04.03.2019 року позов [PERSON] до [PERSON] задоволено та шлюб між сторонами було розірвано. Під час перебування у шлюбі та ведення разом спільного господарства [PERSON] та [PERSON] було придбано 16.06.2014 року у відповідності до Договору №21-1606/2014-1 з ТОВ «Фінансова компанія «Житло-Капітал» про участь у фінансуванні будівництва 2-х кімнатної квартири [ADDRESS] на ім`я [PERSON] та [PERSON] як спільна часткова власність [PERSON] та [PERSON] , по 50/100 відсотків (1/2 частку) на кожну із сторін по справі та зареєстрована в державному реєстрі прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно здійснено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. було прийнято рішення про здійснення державної реєстрації прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексним номером: 30968010 від 16.08.2016 року та внесені відомості до Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, що дана 2-кімнатна квартира загальною площею 75,6 кв.м. житловою площею 36,4 кв.м. за [ADDRESS] на праві спільної часткової власності належить Позивачу-1 та Відповідачу-1. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Однак, я разом з сином не маю можливості розпоряджатися своїм власним майном, так як Відповідачі не впускають нас до квартири, там проживає стороння для нас людина-Відповідач-2, а також в нас відсутні ключі від вхідних дверей квартири. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод щодо здійснення ним права користування своїм майном. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. За ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Отже, згідно норм цієї статті, учасники спільної часткової власності повинні погоджувати один з одним свою поведінку по володінню, користуванню і розпорядженню спільною річчю, вони здійснюють правомочності по володінню, користуванню і розпорядженню спільним майном за спільною згодою. Право кожного із співвласників по володінню, користуванню і розпорядженню спільним майном, одночасно створює для нього і обов`язок погодити свою поведінку щодо володіння, користування і розпорядження спільним майном з іншими співвласниками. Відповідач-1 здаючи всю квартиру в оренду, а також частку позивача-1, що йому не належить, порушив вимоги чинного законодавства, виходячи із наступного: Саттею 41 Конституції України передбачено, що «кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян». Відповідно до ч.1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Приписами ст.63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, інше не встановлено домовленістю між ними. Положеннями ч.1 та ч.2 ст.65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Враховуючи те, що Договір оренди укладений без згоди [PERSON] , - останній укладений всупереч положенням ч.1 ст.358 Цивільного кодексу України та ч.2 ст.65 Сімейного кодексу України. Окрім вищезазначеного, згідно абзацу третього ст.18 ЗУ «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно абзацу першого ч.1 ст.177 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Відповідно до абзацу четвертого ч.2 цієї ж статті Сімейного кодексу України батьки малолітньої дитини (ч.1 ст.31 ЦК України визначає малолітню особу як таку, яка не досягла чотирнадцяти років) не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: відмовлятися від майнових прав дитини. Відповідно до абзацу першого ч.6 ст.177 Сімейного кодексу України при вчиненні одним із батьків правочинів щодо майна малолітньої дитини вважається, що він діє за згодою другого з батьків. Другий з батьків має право звернутися до суду з вимогою про визнання правочину недійсним як укладеного без його згоди, якщо цей правочин виходить за межі дрібного побутового. Таким чином, укладення Договору оренди відповідачем-1 з відповідачем-2, порушує житлові права малолітнього [PERSON] , порушують ч.2, ч.6 ст.177 Сімейного кодексу України, адже по суті дії Відповідача-1 щодо укладення Договору оренди є відмовою від майнових прав дитини щодо користування квартирою по [ADDRESS] , тому щодо даного випадку порушення прав малолітнього [PERSON] була повідомлена третя особа за місцем знаходження місця реєстрації позивачів Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної державної адміністрації у місті Києві. Як вбачається з письмових пояснень, наданих Службою у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної державної адміністрації у місті Києві від 30.03.2020 № 100/09-1261 малолітній [PERSON] , 2009 року народження, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Дозвіл Органу опіки та піклування Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації на вчинення правочинів щодо квартири за адресою: [ADDRESS] , де зареєстрований та має право користування житлом малолітній [PERSON] не надавався. Крім того, ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). (ч. ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України). Щодо вимог позивачів щодо відшкодування моральної шкоди відповідачем-1 суд зазначає наступне. Згідно пунктів 8 та 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно ч.1 ст. 23 ЦК України «Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Згідно ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями особистим немайновим правам фізичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала. Відповідно до п.2 ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Як зазначає позивач-1, своєю неправомірною поведінкою відповідач-1 завдав позивачу-1 та їх сину душевних страждань, оскільки позивая-1 втратила разом з сином можливість проживати та користуватись часткою належною їм квартири, у її сина (позивача-2) після зустрічі з Відповідачем-1 та з`ясування всіх обставин неможливості потрапити до квартири, виклик поліції, очікування її прибуття до квартири, - був нервовий зрив. Син не міг зрозуміти, як його батько міг здати квартиру, яку вони планували разом, він малював як розставить меблі в своїй кімнаті, де буде стояти його стіл, ліжко, де буде стояти спортивний майданчик, але все це разом розлетілось на друзки. Син не міг зрозуміти, як його батько міг зруйнувати його мрію про проживання в Києві в своїй кімнаті, як міг позбавити його, як сина, можливості піти в нову школу з поглибленим вивченням іноземних мов, піти на нові спортивні секції, придбати нових друзів. Позивач-1 не має душевного спокою, яке поглиблюється душевними хвилюваннями сина та його образою на свого батька, - Відповідача-1. Син відвідує психолога, який поводить з ним довготривалі бесіди для того, щоб відновити його психологічний стан та допомогти справитись зі стресом. Також зазначає, що за для захисту порушеного права позивачів, необхідно витрачати достатньо душевних зусиль та певний час, необхідні для звернення до суду, а також нервової енергії для звільнення квартири від Орендаря. Також при оцінці моральної шкоди має бути врахована тривалість негативних наслідків, які виникли в результаті посягання на права позивачів: тривалі негативні наслідки можуть бути усунуті з плином більш тривалого часу або лише частково, - це зміни в способі їх життя, втрата певних життєвих перспектив у дитини, позивача-2, зменшення можливості одержання ними позитивних емоцій. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Зважаючи на те, що у наслідок вчинення неправомірних дій відповідачем-1, який наніс позивачу-1 та сину глибоких душевних страждань та переживань, суд оцінює моральну шкоду в розмірі 50 000,00 (п`ятдесят тисяч) гривень та вважає, що заявлений позивачами розмір моральної шкоди є розумним та справедливим для відшкодування моральної шкоди завданої у наслідок вчинення неправомірних дій відповідачем-1. Такі висновки Позивачів ґрунтуються на положенні ст. ст. 15, 16 ЦК України, відповідно до яких кожній особі гарантується право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, шляхом звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільного права та інтересу може бути визнання права або застосування інших способів захисту, встановлених законом. Суд, вважає також в порядку ст. 141 ЦПК України, сплачений позивачем при поданні позову судовий збір у розмірі 4226,40 грн. підлягає стягненню з відповідача. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] , [PERSON] , в інтересах якого діє [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні власністю, визнання договору оренди недійсним та виселення з квартири, підлягає задоволенню.

Outcome: approved