Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-25 00:00:00

В жовтні 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про позбавлення батьківських прав [PERSON], третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Бердянської міської ради. Позовні вимоги вмотивовані тим, що 28.10.2016 року між нею, [PERSON], [INFO] та відповідачем [PERSON], [INFO], було укладено шлюб, який рішенням Бердянського міськрайонного суду від 26.04.2018 року було розірвано. Від шлюбу вони мають доньку [PERSON], [INFO], яка проживає разом з нею та повністю перебуває на її утриманні. Відповідач ніколи не хотів дітей. ЇЇ вагітність була йому не в радість. В пологовий будинок він хоча і приходив, але його візити закінчувалися скандалами та незадоволенням. Дитина народилася хворою. Після пологового будинку новонароджену дочку направили на консультацію до м. Запоріжжя. Там вони знаходилися два тижні. Відповідач жодного разу їх не відвідав. Дорогу та медикаменти оплатила її мати. Потім вона була змушена поїхати на обстеження до м. Києва. Знову чоловік участі в цьому не приймав. Він дзвонив по телефону, ображав її, не виказував підтримки. Провівши дитині балонну делітацію легеневої артерії, її з дочкою виписали додому. Незважаючи на маленьку дитину, чоловік регулярно вчиняв скандали та вів себе неадекватно. Одного разу заявив, що випив дві упаковки пігулок з метою суїциду. Її батьки викликали швидку медичну допомогу, працівники якої не підтвердили факт прийому ліків з метою самогубства відповідача. Він не приносив додому заробітну плату, не допомагав з дитиною ні матеріально, ні морально. Відповідач став піднімати на неї руку, не соромлячись дитини, кричав та принижував її, старався зробити якнайболячіше. 20.07.2017 року [PERSON] заявив, що його мати ходила до ворожеї і та сказала, що дитина народжена від іншого чоловіка. В цей день сумісне життя з відповідачем було припинено, вона з дитиною мешкають окремо від відповідача. Весь цей час колишній чоловік знав де вони проживають, контактні данні у нього є і зараз. Рішенням суду з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти, але не дивлячись на відкрите виконавче провадження, ніяких аліментів відповідач не платить. На запрошення виконавчої служби не реагує. За поданням державного виконавця, ухвалою Бердянського міськрайонного суду було прийнято рішення про примусовий привід відповідача у відділення виконавчої служби. Але і на сьогодні борг по аліментам складає більше двадцяти тисяч гривень. Всі питання щодо виховання дочки вирішуються позивачкою самостійно без участі та підтримки з боку відповідача. Дитина знаходиться на повному її утриманні. Вона, як мати, створила та створює всі необхідні умови для здорового та всебічного розвитку дочки. Відповідач [PERSON] жодного з покладених на нього законом батьківських обов'язків не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні дочки. Ніяким чином не піклується про свою дитину, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться її успіхами, станом здоров'я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дочки, підготовку до самостійного життя, зокрема - не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу - створились умови, які шкодять інтересам дитини. Злісно ухиляючись від виконання своїх батьківських обов'язків відповідач грубо порушує законні права і інтереси своєї дитини, чим спричинив і спричиняє значну шкоду її фізичному та духовному розвитку. Враховуючи інтереси дитини, просить позбавити [PERSON] батьківських прав у відношенні малолітньої доньки [PERSON], [INFO] року народження. Ухвалою суду від 07.11.2018 року було відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. Позивач [PERSON], в сьогоднішнє судове засідання не з'явилась, надала заяву про проведення судового засідання у її відсутність, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити з урахуванням її письмового виступу в судових дебатах, не заперечує проти розгляду справи в заочному порядку (а.с.108-112). В минулому судовому засіданні дала суду пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві та у промові в судових дебатах, викладеній письмово. Представник органу опіки та піклування виконкому Бердянської міської ради Вареник Я.Є. (а.с.92) в сьогоднішнє судове засідання не з'явилась, надала заяву про проведення судового засідання у її відсутність. При ухваленні рішення просить врахувати висновок органу опіки та піклування виконкому Бердянської міської ради (а.с.72-74, 107). В минулому судовому засіданні суду пояснила, що служба у справах дітей виконкому Бердянської міської ради провела обстеження умов проживання дитини. Відповідача викликали в орган опіки та піклування для бесіди та дачі пояснень, він не з'явився, за місцем його мешкання двері ніхто не відчинив. Позивач добра мама, проте позбавлення батьківських прав відповідача - це крайня міра, дитині ще тільки два роки, вона самостійно не може висловити свою думку з цього приводу. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.49, 54, 60, 61, 68-70, 89, 106), заяву про розгляд справи за його відсутності не надав, причини неявки суду не повідомив, відзив не надав. Суд на підставі ст.ст.223, 280-281 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній доказів в заочному порядку, за згодою позивача. У зв'язку з неявкою сторін у судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, на підставі ст.ст.247, 279 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, докази у їх сукупності, вислухавши продовж розгляду справи пояснення позивача та представника органу опіки та піклування, покази свідків, суд приходить до наступного висновку. Згідно ч.ч.1-5 ст.150 СК України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; зобов'язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язання виховувати дитину, піклуватись про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч.1 ст.164 СК України, яка містить вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав відносно дитини, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на батьків. Згідно ст.166 СК України особа, позбавлена батьківських прав: 1) втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов'язків щодо її виховання; 2) перестає бути законним представником дитини; 3) втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім'ям з дітьми; 4) не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; 5) не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов'язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності; 6) втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 28.10.2016 року по 30.05.2018 року перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується світлокопіями свідоцтва про шлюб та рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області №310/534/18 (а.с.11, 13) [INFO] у них народилась донька - [PERSON], що підтверджується світлокопією свідоцтва про народження (а.с. 12). Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області №310/7326/17, яке набрало законної сили 27.12.2017 року, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дитини [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи стягнення з 19.10.2017 року до досягнення дитиною повноліття. А також, аліменти на утримання [PERSON] в розмірі 1/6 частки заробітку (доходу) відповідача щомісячно до досягнення дитиною трирічного віку. Та додаткові витрати на дитину в розмірі 2944 грн. (а.с. 15-16). В матеріалах справи також містяться світлокопії виконавчих листів виданих за вказаним рішенням суду та постанов про відкриття виконавчого провадження з виконання цих виконавчих листів (а.с.17-22). З розрахунку заборгованості боржника по аліментам, який складено державним виконавцем Бердянського МРВ ДВС ГТУЮ №23812 вбачається, що станом на 01.07.2018 року заборгованість по сплаті аліментів [PERSON] на утримання дитини складає 12059,86 грн. за період з 19.10.2017 року по червень 2018 року включно (а.с.28). Проте з світлокопії заяви [PERSON] державному виконавцю вбачається, що відповідач не сплачував аліменти на утримання дитини бо не знав реквізити (а.с.25). Свідки [PERSON] та [PERSON], кожен окремо, суду дали аналогічні покази, що вони є батьками позивача, востаннє бачили відповідача в липні 2017 року, коли дитині було чотири місяці. Ще до народження дитини відповідач був байдужий до неї, не проявляв належної зацікавленості та турботи про дружину. Вони збирали та супроводжували позивача в пологовий будинок. Після народження дитини, коли через стан здоров'я її направили до медичної установи спочатку до м. Запоріжжя, а потім до м. Києва, позивача з дитиною супроводжували вони, та надавали їй матеріальну допомогу на лікування дитини. Відповідач не проявляв зацікавленість станом здоров'я дитини. Після повернення з лікування позивач та відповідач продовжували жити разом, останній не допомагав позивачу доглядати дитину, влаштовував скандали та сварки, міг не ночувати вдома. Коли спільне життя сторони припинили, позивач переїхала з дитиною жити до них. Відповідач знає їх адресу проте жодного разу не відвідав дитину. Навіть в телефонній розмові не поцікавився станом здоров'я дитини. Дівчинка жодного разу не бачила батька, з словом «тато» звертається до дідуся (свідок [PERSON]), проте її поправляють пояснюючи, що це дідусь. Свідок [PERSON], сусід батьків позивача, суду показав, що відповідача знає візуально, бачив його коли позивач почала ходити на побачення з ним. Знає зі слів батька позивача, що життя у неї з відповідачем не склалося, тому батьки забрали її з дитиною мешкати до себе. На прогулянках з дитиною бачить лише позивача або її батьків. Відповідача востаннє бачив десь півтора року тому. Свідки [PERSON] та [PERSON], кожен окремо, суду дали аналогічні покази, що є друзями позивача, знайомі тривалий проміжок часу. Бачаться з позивачем досить часто, святкують разом сімейні свята та ходять з дітьми на прогулянки. Дитину позивач виховує та утримує самотужки, відповідач будь якої допомоги їй у цьому не надає. Вони відповідача з дитиною не бачили. Свідок [PERSON], сусід позивача, суду показав, що відповідача бачив лише один раз одразу після народження дитини. З того часу як позивач почала жити з дитиною у батьків, відповідача жодного разу не бачив. Вихованням дитини займається позивач та її батьки. Свідок [PERSON], медична сестра з фізіотерапії дитячої поліклініки, колега позивача, суду пояснила, що бачила відповідача з позивачем коли остання була ще вагітна. Після цього бачила відповідача в пологовому будинку після народження дитини. Коли позивач приводила донечку на процедури її супроводжували батьки. Курс фізіотерапії дитині призначають 2-3 рази на рік. Жодного разу не бачила щоб відповідач привів дитину на процедури. Свідок [PERSON], колега позивача, суду пояснила, що відповідача бачила всього декілька разів. Приходила в гості до позивача коли вона вже мешкала у батьків, дитині на той час було декілька місяців. Відповідача там жодного разу не бачила. Зі слів позивача знає, що він взагалі до них не приходить. Позивач самостійно виховує та утримує дитину. З актів обстеження умов проживання складених з метою з'ясування умов проживання 12.07.2018 року та 10.01.2019 року вбачається, що позивач [PERSON] створила належні умови для виховання та розвитку дитини (а.с.14, 75), за місцем мешкання та роботи характеризується добре (а.с.31-34). Орган опіки та піклування виконкому Бердянської міської ради, діючи в інтересах малолітньої, враховуючи право дитини на сімейне оточення, вважає недоцільним позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] по відношенню до дочки [PERSON], [INFO], про що надав висновок №01-0201/46-1 від 29.01.2019 року (а.с. 72-74). Як вже зазначено, законодавчо передбачено можливість позбавлення батька/матері судом батьківських прав, якщо він/вона ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони свідомо не піклуються про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову частину виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти, хоча мають реальну можливість для цього. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до роз'яснень, наданих у п.п.15,16,18 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на цей орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Згідно до ч.3 ст.9 Конвенції про права дитини, ст.15 Закону України «Про охорону дитинства», дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ст.ст.7, 141 СК України, випливає, що при вирішенні спору щодо позбавлення батьків батьківських прав, суд має враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом тільки в інтересах дитини. Суд також приймає до уваги прецедентну практику Європейського суду з прав людини. Так, у справі Хант проти України (рішення від 07.12.2006 року) суд зауважив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27.11.1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 07.08.1996 року, п. 78). У цьому рішенні також зазначено, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт оскарження заявником заяви про позбавлення батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18.12.2008 року у справі «Савіни проти України» зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов'язаний дотримуватися вимог ст.8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема судове рішення має бути побудоване на з'ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком обов'язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов'язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю (батьком). Приймаючи до уваги встановлені при розгляді справи обставини, суд дійшов до висновку про те, що вказані вище доводи та посилання позивача не можуть бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки застосування до [PERSON] крайнього заходу впливу на думку суду не буде відповідати інтересам малолітньої [PERSON] та не сприятиме позитивному результату в її житті.

Outcome: dismissed