Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-06 00:00:00

Відповідачка [PERSON] уточнені позовні вимоги визнала, заперечень не надала, просила розглянути справу у її відсутності. Позивачка на уточнених позовних вимогах наполягала, просила про розгляд справи без її участі. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання. Відповідно до ч.4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: інформаційні довідки зі Спадкового реєстру від 13.06.2014р., витребувані судом у нотаріуса в порядку забезпечення доказів у справі; копія ухвали народного суду м. Рені Одеської області від 24.06.1965р. про затвердження мирової угоди щодо поділу майна; копія договору купівлі-продажу від 02.04.1982р. ? частини житлового будинку [ADDRESS]; копія рішення виконкому Ренійської міськради від 29.08.2000р. про надання дозволу на реєстрацію самочинних споруд; копія свідоцтва про право власності на іншу ? частину житлового будинку від 23.05.2005р. № 19-а, оформленого на ім'я [PERSON]; копія технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS], оформленого на ім'я [PERSON] та [PERSON]; копія свідоцтва про народження позивачки; копія свідоцтва про укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON]; копія витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження [PERSON]; копія витягу з реєстру прав власності на домоволодіння [ADDRESS]; копія довідки КП «Ренійське БТІ» про належність спірної нерухомості; копія свідоцтва про смерть [PERSON] - помер [INFO]; копія свідоцтва про смерть [PERSON] - померла [INFO]; копія домової книги на домоволодіння; копія постанови нотаріуса від 19.03.2014р. про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивачка [PERSON] є донькою та онукою нині померлих [PERSON] та [PERSON] відповідно. За життя [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 02.04.1982р. на праві власності належала ? частина житлового будинку із надвірними спорудами, розташованого по [ADDRESS], інша ? частина нерухомості на підставі свідоцтва про право власності від 26.06.1967р. належала [PERSON] еніР преп. иФакт належності будинку [PERSON] та [PERSON] підтверджується: копією технічного паспорту на будинок на їх ім'я; витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно; довідкою КП «Ренійське БТІ» про належність домоволодіння. За життя [PERSON] належним йому майном на випадок своєї смерті не розпорядився, заповіту не залишив, [INFO] - помер. Після смерті батька позивачки відкрилась спадщина на вищезазначене належне йому майно. У встановлений законодавством строк для прийняття спадщини після смерті [PERSON], жоден із спадкоємців не звернувся до Ренійської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом. Проте на день смерті [PERSON] сторони у справі - донька та дружина померлого мешкали разом із ним, понесли витрати на поховання, успадкували речі побуту після померлого. Відповідачка за оформленням прийняття спадщини після смерті чоловіка не зверталася, на спадщину не претендує, не заперечує, щоб право на спадщину у вигляді ? частини домоволодіння, що належала її чоловікові за життя, було визнано за позивачкою. Таким чином, позивачка, як спадкоємиця першої черги за законом, прийняла спадщину після смерті батька в порядку п.1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР 1963р. [INFO] померла бабуся позивачки. За життя вона заповіту не залишила, будь-яким чином належним їй майном (іншою ? частиною спірного домоволодіння) не розпорядилася. Згідно із ч. 2 ст. 529 ЦК УРСР 1963р. онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Таким чином, спадкоємцем майна [PERSON] є позивачка, як онука, батько якої був би спадкоємцем першої черги за законом, якби не помер раніше своєї матері. Позивачка після смерті бабусі із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не зверталася, проте вона прийняла її фактично, тобто в порядку п.1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР 1963р. Оформити право на спадщину як після смерті батька так і після смерті бабусі було неможливо у зв'язку із тим, що на той час не була оформлена технічна документація на домоволодіння. Після виготовлення технічної документації на будинок, вже в даний час позивачка зверталася до нотаріуса з даного питання, проте їй знов було відмовлено у зв'язку із тим, що право власності на нерухомість не зареєстроване у встановленому законом порядку. Після смерті [PERSON] та [PERSON] це питання вже неможливо вирішити, за визнанням права власності на житловий будинок, як на об'єкт спадщини, може звернутися тільки спадкоємець. Після смерті батька та бабусі позивачка брала участь у витратах на поховання, виконанні поминальних обрядів, успадкувала речі побуту, що залишилися від них. По теперішній час позивачка мешкає у спадковому будинку, доглядає за ним, сплачує комунальні послуги. Відповідачка спадщину не прийняла, на неї не претендує та не заперечує, щоб позивачка оформила її на своє ім'я. Таким чином, позивачка фактично прийняла спадщину, що залишилася після померлих батька та бабусі і вважає, що має всі законні підстави для визнання за нею права власності на неї, оскільки до держави вона не перейшла, відумерлою не визнана, інший спадкоємець на неї не претендує. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки її доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. Оскільки щодо позовних вимог, обставин справи сторони не заперечують, визнають їх, суд вважає, що факти, які обґрунтовують заявлені вимоги і мають значення для справи встановлені, у зв'язку із чим немає необхідності у підтвердженні їх доказами засобом дослідження показань свідків. Відповідно до ч. 1 п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України 2003р. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Оскільки [PERSON] помер у [INFO], [PERSON] - у [INFO] (тобто до набрання чинності ЦК України 2003р.), а позивачка фактично прийняла спадщину після їхньої смерті, данні цивільні відносини регулюються положеннями ЦК Української РСР 1963р. Відповідно до ст. 524 ЦК Української РСР 1963р. спадкування здійснюється за законом та за заповітом. Спадкування за законом має місто, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Як передбачено ч. 1 ст. 529 ЦК Української РСР 1963р. при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти, інший з подружжя та батьки померлого. Згідно із ч. 2 ст. 529 ЦК УРСР 1963р. онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Згідно вимог ст. 548 ЦК Української РСР 1963р. для набуття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина вважається належною спадкоємцю з часу відкриття спадщини. За п. 1, 2 ч.1 ст. 549 ЦК Української РСР 1963р. визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він: фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Як було встановлено судом, позивачка у справі є спадкоємицею першої черги за законом після смерті батька та спадкоємицею в порядку ч. 2 ст. 529 ЦК УРСР 1963р. після смерті бабусі. Вона у передбачений законом строк не подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини, проте на момент смерті батька і бабусі мешкала разом із ними, отже вважається такою, що прийняла спадщину фактично. Прийняття спадщини є фактом, яке відображає волю спадкоємця придбати майно після смерті спадкодавця. В даному випадку позивачка прийняла спадщину фактично, оскільки її воля, як спадкоємиці за законом, була виражена у її діях по фактичному управлінню та володінню спадковим майном (догляд за будинком та мешкання в ньому, сплата витрат по його утриманню, зберігання відповідних документів на майно та ін.). Таким чином, позивачка прийняла спадщину в порядку п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК Української РСР 1963р., однак, вона не мала змогу оформити прийняття спадщини та отримати відповідне свідоцтво, оскільки за життя [PERSON] та [PERSON] не було оформлено технічну документацію на житловий будинок, а пізніше, як з'ясувалося, право власності на нерухомість ще повинно бути внесено до єдиного державного реєстру прав власності, у зв'язку із чим в даний час позивачка вимушена звернутися до суду із позовом, а не до нотаріальної контори. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, суд вважає, що позивачка є суб'єктом набуття права власності на житловий будинок з підстав прийняття спадщини за законом в порядку п.1 ч.1 ст. 549 ЦК Української РСР 1963р. З урахуванням викладених позивачкою та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити вимоги позивачки щодо визнання за нею права власності на спадкове майно.

Outcome: approved