Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-18 00:00:00

в жовтні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом у якому просив стягнути з ТОВ «Авто Просто» на свою користь інфляційнй втрати за період з січня 2011 року по червень 2017 року в сумі 81 947,29 грн. та пеню від простроченої суми за період з 16.10.2013 року по 17.07.2017 року у розмірі 65 995,56 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 09.12.2016 року рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області задоволено його позов до ТОВ «Авто Просто», визнано недійсною та скасовано угоду №346712 від 12.12.2010 року, укладену між ним та ТОВ «Авто Просто», стягнуто з ТОВ «Авто Просто» на його користь 53 271,17 грн. Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20.02.2017 року скасовано рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 09.12.2016 року, та ухвалено нове, яким позовні вимоги задоволено, визнано недійсною угоду №346712 від 12.12.2010 року, стягнуто з ТОВ «Авто Просто» на його користь 53271,17 грн. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 24.03.2017 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ТОВ «Авто Просто». В добровільному порядку ТОВ «Авто Просто» рішення суду не виконало, а тому воно було виконано Голосіївським РВ ДВС м. Києва в примусовому порядку. 18.07.2017 року, на підставі виконавчого листа, виданого Долинським районним судом Івано-Франківської області, він отримав кошти на картковий рахунок. Просив стягнути з відповідача на свою користь пеню у відсотках від суми заборгованості за кожен день прострочення, а також інфляційні втрати, від користування ТОВ «Авто Просто» його коштами. Позивач в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, зазначивши, що позовні вимоги підтримує, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач явку свого представника в судове засідання не забезпечив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, з будь-якими клопотаннями до суду не звертались. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи, та ухвалити заочне рішення відповідно до ст. 280-281 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 12.12.2010 року між [PERSON] та ТОВ «Авто Просто» було укладено угоду №346712 на придбання автомобіля. Судом також встановлено, що рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20.02.2017 року у справі №343/2167/15-ц за позовом [PERSON] до ТОВ «Авто Просто», позовні вимоги [PERSON] задоволено, визнано недійсною угоду №346712 від 12.12.2010 року, укладену між ТОВ «Авто Просто» та [PERSON], стягнуто з ТОВ «Авто Просто» на його користь 53 271,17 грн. (а.с. 7-10). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 24.03.2017 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ТОВ «Авто Просто» (а.с. 11-13). 23.03.2017 року Долинським районним судом Івано-Франківської області видано виконавчий лист у справі №343/2167/15-ц, на виконання рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20.02.2017 року, про стягнення з ТОВ «Авто Просто» на користь [PERSON] 53 271,17 грн. (а.с .18). 10.04.2017 року постановою старшого державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві відкрито виконавче провадження №53731100 про стягнення з ТОВ «Авто Просто» на користь [PERSON] борг 53 271,17 грн. на підставі виконавчого листа №343/2167/15-ц, виданого 23.03.2017 року Долинським районним судом Івано-Франківської області (а.с. 19). Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що в жовтні 2013 року він звернувся з трьома заявами до ТОВ «Авто Просто» про розірвання угоди №346712 від 12.12.2010 року та повернення коштів, однак відповідач не розірвав угоди, та продовжив користуватись його грошовими коштами, а тому, відповідно до ст. 625 ЦК України, повинен сплатити йому пеню у відсотках від суми заборгованості за кожен день такого прострочення за період з жовтня 2013 по 17 липня 2017 року, а також інфляційні втрати від користування відповідачем його коштами з січня 2011 року по 17 липня 2017 року. За правилами ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З аналізу наведеної вище норми вбачається, що для виникнення відповідальності за ст. 625 ЦК України, а саме - сплати суми боргу з урахуванням інфляції за час прострочення, трьох відсотків річних, необхідною умовою є існування між сторонами договірного зобов'язання. Відповідно до положень ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Оскільки, рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20.02.2017 року було визнано недійсною угоду №346712 від 12.12.2010 року, а тому посилання позивача на існування між ним та ТОВ «Авто Просто» договірних зобов'язань, та обов'язку відповідача відшкодувати інфляційні втрати за користування коштами, не відповідають дійсності. Разом з тим, відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. Так, у частині п'ятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникнути з рішення суду. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Враховуючи те, що рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20.02.2017 року стягнуто з ТОВ «Авто Просто» на користь позивача 53 271,17 грн. боргу, то саме з цього часу у ТОВ «Авто Просто» виникає обов'язок повернути позивачу зазначені грошові кошти. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Суд, аналізуючи правовідносини, що виникли між [PERSON] та ТОВ «Авто Просто» щодо виконання рішення суду, приходить до висновку, що дані правовідносини хоча і є зобов'язанням та породжують для сторін цивільні права та обов'язки, але не є договірними зобов'язаннями, та не містять умови про сплату пені за несвоєчасне його виконання. Позивач просить суд стягнути з відповідача втрати від інфляції за весь час прострочення, а саме з січня 2011 року по червень 2017 року. Враховуючи те, що зобов'язання відповідача щодо повернення коштів позивачу виникло з 20.02.2017 року, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача втрат від інфляції за весь час прострочення підлягають частковому задоволенню, а саме - з 20.02.2017 року по червень 2017 року, оскільки знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. Відповідно до індексів інфляції наданих позивачем розмір інфляції становить: 1)за період з 20.02.2017р. по 28.02.2018р. - ((53 271 грн. х 101,0% - 53 271,17 грн.)х8/28 + 53 271,17)= 53 423,37 грн.; 2)за період з 01.03.2017р. по 31.03.2017р. - 53 423,37 грн. х 101,8%= 54 384,99 грн.; 3)за період з 01.04.2017р. по 30.04.2017р. - 54 384,99 грн. х 100,9%= 54 874,45 грн.; 4)за період з 01.05.2017р. по 31.05.2017р. - 54 874,45 грн. х 101,3%= 55 587,82 грн.; 5)за період з 01.06.2017р. по 30.06.2017р. - 55 587,82 грн. х 101,6%= 56 477,22 грн. Отже належна до виплати сума коштів позивачу, з урахуванням індексу інфляції, становить 56 477,22 грн. Позивач стверджує, що 18.07.2017 року йому було перераховано на картку грошові кошти у розмірі 53 271,17 грн., що стверджується наданою світлиною (а.с. 20). А тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача інфляційні втрати за несвоєчасне виконання рішення суду та повернення коштів, а саме - різницю між дійсною сплатою суми боргу та суми, з урахуванням індексу інфляції, що становить 3 206,05 грн. З огляду на висновки суду про часткове задоволення заявлених позивачем позовних вимог, судові витрати по сплаті судового збору, підлягають відшкодуванню у порядку передбаченому ст. 141 ЦПК України. Позивач звільнений від сплати судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: partial