Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

В грудні 2016 року позивач [PERSON], звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона перебувала із [PERSON], Відповідачем по справі, у шлюбі з 07.08.2004 р. [INFO] р. в них народилася донька, [PERSON]. 24 червня 2009 р. шлюб між нею та Відповідачем було розірвано (свідоцтво про розірвання шлюбу додається). Донька після розірвання шлюбу проживає разом з нею та її батьками за адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідкою з місця проживання №2048 від 07.10.2016 р.; довідкою КЗОЗ «Харківська міська дитяча поліклініка №4» № 820 від 05.10.2016 р. Їх малолітня донька перебуває повністю на її утриманні. Такоєж позивач зазначає, що відповідач матеріальну допомогу на утримання дитини не надає, не приймає участі у вихованні доньки. [PERSON] не має постійного місця проживання в м. Харкові, із слів їх спільних знайомих їй стало відомо що Відповідач тимчасово проживає в різних найманих ним квартирах, адреса яких їй не відома . Крім того, як їй згодом стало відомо від спільних знайомих, Відповідач постійно змінює місце роботи, і таким чином має нерегулярний доход. Місце роботи [PERSON] та його посада в теперішній час їй також невідомі. З початку липня 2008 року Відповідач за своєю ініціативою перестав бачитися з дитиною, хоча жодних перешкод для цього не було. На думку позивачки, це свідчить про те, що [PERSON] фактично відмовляється від участі у вихованні та утриманні дитини. Також позивач зазначає, що вона є педагогічним працівником, має оклад у розмірі 4053 грн., використовує будь-яку можливість для сумісництва для отримання додаткового доходу, але не завжди є можливість отримання такої роботи. В зв'язку з тим, що Відповідач не приймає участі у вихованні доньки їй доводиться самостійно забезпечувати їй належний рівень не тільки матеріального, а і духовного та фізичного розвитку (відводити та зустрічати зі школи, супроводжувати на заняття танцями, живописом, та т.і.). Зважаючи на рівень цін на продукти харчування, одяг, комунальні послуги, вона не має змоги самостійно надати їхній дитині належний рівень матеріального та духовного розвитку. Позивачка зазначає, що оскільки відповідач не має постійного місця роботи та стабільного заробітку, тому дохід відповідача можна оцінити як нерегулярний і мінливий. Стосовно визначення розміру аліментів позивачка зазначає наступне: Стосовно визначення розміру аліментів позивачка зазначає наступне, розмір цтримання дитини відповідного віку і м. Харкові, складає 2635 гривень на одну малолітню дитину, і повинен забезпечити нормальний фізичний і психічний розвиток дитини. Оскільки, батьки повинні забезпечувати в рівних частках, з Відповідача необхідно стягнути 1317,5 грн. Крім того, зважаючи на особливі здібності нашої дитини та необхідність в навчанні з метою розвитку цих здібностей, на думку позивачки розмір аліментів повинен бути збільшений на відповідну суму. Цю суму вона розраховує, виходячи з наступного: вартість навчання живописом складає суму у розмірі 200 грн. щомісячно. [PERSON] відвідувала клуб спортивних бальних танців «Дане мастерс», вартість навчання складає суму у розмірі 350 грн. на місяць. Але, в зв'язку із браком коштів в теперішній час зайняття у цих секціях припинено. Їх донька навчається в КЗ «Харківський університетський ліцей». Навчання здійснюється на платній основі. Згідно п.6.2. додаткової угоди до договору про надання освітніх послуг від 21 лютого 2017 р. (додається) розмір щомісячної оплати освітніх послуг з 1 січня 2017 р. на 2016-2017 навчальний рік становить 339 грн. щомісячно. Таким чином, розмір аліментів, що підлягають стягненню з [PERSON], повинен складати суму у розмірі 1762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн. щомісячно. Також позивач зауважує, що згідно договорів про надання освітніх послуг (копії додаються), та довідки за № 86, виданої КЗ «Університетський ліцей» 03.03.2017 р. (додається), розмір сплачених внесків за період з 2013 по червень 2017 р. склав суму у розмірі 9 440 (дев'ять тисяч чотириста сорок) грн. Тому вважає, що половину цієї суми в якості компенсації також повинно бути стягнуто з Відповідача на її користь. Тож, з Відповідача позивачка просить стягнути: - аліменти на утримання неповнолітньої [PERSON] в розмірі 1762 грн. (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн. на місяць до досягнення нею повноліття; - аліменти на утримання неповнолітньої [PERSON] за минулі три роки у розмірі 63 432 грн. -в якості компенсації за сплачені внески за освітні послуги суму в розмірі 4 720 грн. Позивач [PERSON], та її представник [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON], в судовому засіданні позов визнав частково, та просив стягнути з нього аліменти на утримання доньки [PERSON], [INFO] у розмірі 1/5 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи з моменту подачі позову. Суд, дослідивши доводи позивача та його представника, відповідача, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно зістаттею 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтею 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За положенням статті 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Як встановлено матеріалами справи та ніким не заперечувалось у судовому засіданні, батьками [PERSON], є [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджує також копія свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого міським відділом реєстрації актів цивільного стану №3 Харківського обласного управління юстиції 08.08.2006 року (а. с. 9). Відповідно до частини 2 статті 51 Конституції України, статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до п.п. 15, 17 Постанови Пленуму «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року, у відповідності із статтею 180 Сімейного кодексу України, батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у випадках, передбачених ст. 198, 199 СК України, і своїх повнолітніх дочку, сина. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (статті 183 цього кодексу) або в твердій грошовій сумі (стаття 184 СК) і виплачуються щомісячно. Згідно статі 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно статті 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоровя та матеріальне становище дитини, стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина. Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, що з 2013 року відповідач не мав постійного доходу, і тільки з червня 2017 року він працює в ТОВ «Харківський завод електричних машин» та розмір його заробітної плати складає 3450 грн. Відповідно до частини 1 статті 184 Сімейного Кодексу України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Водночас, відповідно до частини 1 статті 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. Відповідно до частини 2, 3 статті 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 1, 3, 4 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 179 ЦПК Українивизначено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Відповідно достатті 57 ЦПК Українидоказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Статтями58,59 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до частини 1статті 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнанні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Оскільки відповідач вимоги щодо стягнення аліментів на утримання неповнолітньої [PERSON] за минулі три роки у розмірі 63 432 грн., та стягнення в якості компенсації за сплачені внески за освітні послуги суму в розмірі 4 720 грн.,визнає та не заперечує їх задоволенню, то ці вимоги не підлягають доказуванню та підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо визначення розміру суми, яка підлягає щомісячному стягненню, суд враховує положення статті 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік», щодо встановлення прожиткового мінімуму на 2017 рік для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2017 року - 1689 гривень, з 1 травня - 1777 гривень, з 1 грудня - 1860 гривень, обставини справи, та виходячи із принципів розумності і справедливості, матеріального становища відповідача, вважає, що достатнім розміром аліментів, який підлягає стягненню з відповідача є сума у розмірі 1317, 00 грн. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини підлягає задоволенню частково. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання судового рішення про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до вимог частини 3 статті 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Так, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів (пункт 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір»). Наприкінці, суд вважає за необхідне звернути увагу сторін цивільного процесу на наступне. Згідно зі статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 155 Сімейного кодексу України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Дана норма передбачає у першу чергу, щоб саме батьки виявляли до дитини повагу та ставилися до неї як до особистості, враховували її бажання, інтереси, потреби. При цьому, сторони не позбавлені можливості домовитися, діючи в інтересах дитини, щодо спільної участі у вихованні спільної дитини. На підставі викладеного,

Outcome: partial