Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-16 00:00:00

В жовтні 2016р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1-8 т.1) до відповідача ДП ДК «Укрспецекспорт» - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш», в якому просив суд: - визнати протиправними дії відповідача щодо звільнення позивача з посади головного спеціаліста відділу контрактів № 2 Департаменту № 4; - скасувати наказ відповідача від 21 вересня 2016р. № 263 К, як незаконний; - поновити позивача на роботі у відповідача на посаді головного спеціаліста відділу контрактів № 3 Департаменту № 4; - стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу; - в якості компенсації зазнаних позивачем моральних страждань від протиправних дій відповідача стягнути з останнього на користь позивача суму моральної шкоди у розмірі 21100,0 грн.; - зобов'язати відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу грошових коштів, передбачених у п. є) п.п. 5.1.8 п. 5.1 Розділу V Колективного договору та за якими були видані накази про преміювання та заохочення працівників відповідача у встановлених розмірах, за період з дати звільнення позивача по день поновлення на посаді. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він працював у відповідача з 2014р., остання посада - головний спеціаліст відділу контрактів № 3 Департаменту № 4, в подальшому позивача було звільнено з займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Позивач вважає, що його звільнення з займаної посади відбулося з порушенням трудового законодавства, а саме відповідачем, як роботодавцем не було враховано положення ст. ст. 42, 49-2 КЗпП України, оскільки позивач тривалий час працював у відповідача, протягом всього часу роботи не мав стягнень, при цьому відповідачем не було враховано, що позивач має вищу військову освіту і є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, та не запропоновано позивачу наявні у відповідача вакантні посади. В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просив суд позов задовольнити, наголошуючи, що роботодавцем безпідставно не було запропоновано йому вакантні посади, які відповідали рівню його освіти та кваліфікації. Представник відповідача проти позову заперечував, зазначаючи, що звільнення позивача з займаної посади було здійснено у відповідності з трудовим законодавством, просив суд в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, зазначаючи, що позивачу пропонувались всі вакантні посади на підприємстві. Свідок [PERSON] суд пояснив, що він товаришує з позивачем, при звільненні позивача його було повідомлено наприкінці усно, що він може займати посаду водія, на що позивач погодився з зазначенням того, що отримує в майбутньому посвідчення водія і зможе працювати. Свідок [PERSON], суд пояснив, що він знайомий з позивачем особисто, працювали в одному департаменті. Позивачу було запропоновано посаду водія співробітником [PERSON]., однак позивач пожартував, що може керувати тільки гусеничною технікою. Свідок [PERSON] суду пояснила, що перебуває з позивачем в довірливих відносинах, працює у відповідача. Посада водія була запропонована позивачу свідком в її кабінеті. Позивача було звільнено останнім у зв'язку з його хворобою та наданою за його заявою відпусткою. Свідок [PERSON] суду пояснила, що працює у відповідача, 21 липня 2016р. позивачу було запропоновано посаду водія, в кабінеті Управління персоналом та документообігу на що позивач пошуткував, що має право керування танком, а не автомобілем і відмовився від запропонованій посади водія, та не бажав проставити свій підпис на будь - яких документах. Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, з 01 грудня 2014р. позивач працював у відповідача на посаді головного спеціаліста відділу контрактів № 2 Департаменту № 4, відповідно до Наказу № 259 К від 01 грудня 2014р., з 15 січня 2016р. обіймав посаду головного спеціаліста відділу контрактів № 3 Департаменту № 4 (а.с. 14 т. 1), у зв'язку з переведенням. 12 квітня 2016р. адміністрація відповідача звернулась до Ради трудового колективу відповідача з повідомленням про прийняття рішення щодо скорочення чисельності та штату працівників. 22 квітня 2016р. Рада трудового колективу відповідача протокольним рішенням №36-1 uim погодилась з рішенням адміністрації відповідача щодо скорочення чисельності та штату працівників підприємства. 13 травня 2016р. відповідачем було видано наказ №108 «Про скорочення чисельності і штату працівників та внесення змін до структури та штатного розпису ДП ДГЗІФ «Укрінмаш». Згідно ч. 3 ст. 64 ГК України, положень п. 7.5., 7.7. Статуту відповідача, керівник підприємства самостійно вирішує питання діяльності відповідача за винятком тих, що віднесені до компетенції ДК «Укроборонпром» та затверджує за погодженням з ДК «Укроборонпром» структуру та штатний розпис відповідача. 16 травня 2016р. відповідачем листом за № 27/6-4446 було надіслано структуру та штатний розпис на погодження ДК «Укроборонпром». 24 травня 2016р. своїм листом ДК «Укроборонпром» вих. №UOP-6.2-5088 було погоджено структуру та штатний розпис відповідача. 24 травня 2016р. протоколом Тимчасової комісії для визначення гарантій та переважного права на залишення на роботі працівників підприємства у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці було визначено перелік працівників стосовно яких законодавством встановлена пряма заборона на звільнення та перелік працівників, які мають переважне право на залишення на роботі, до числа яких позивач не увійшов. 26 травня 2016р. позивача персонально, на виконання вимог положень ст. 49-2 КЗпП України було повідомлено про наступне вивільнення з роботи 26 липня 2016р. У зв'язку з тимчасовою непрацездатністю позивача дата звільнення останнього була змінена. Крім того, після виходу на роботу позивачем 26 серпня 2016р. було подано заяву про надання йому відпустки з наступним звільненням. 21 вересня 2016р. позивача було звільнено з займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. У відповідності з ч. 1-3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці. У відповідності з ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Частиною 2 цієї статті передбачено перелік підстав, за яких при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається одному працівнику перед іншим. Згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 19 Постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» за № 9 від 06 листопада 1992р. розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Судом встановлено, що посада, яку обіймав позивач містилася в штатному розкладі, затвердженому генеральним директором відповідача 11 лютого 2016р., погодженому генеральним директором ДК «Укроборонпром». Відповідно до вказаного штатного розкладу штат відповідача налічував 167 одиниць. В новому штатному розписі відповідача, затвердженому генеральним директором відповідача 13 травня 2016р., погодженому генеральним директором ДК «Укроборонпром» 24 травня 2016р. та введеному в дію наказом №119 від 24 травня 2016р., штат відповідача налічує 132 одиниці. В судовому засіданні представник відповідача зазначав, що з моменту ознайомлення позивача з попередженням про майбутнє вивільнення та до часу його звільнення у відповідача були вакантні наступні посади, а саме: заступник генерального директора, начальник відділу інформаційного забезпечення та зв'язку, головний спеціаліст управління безпеки, головний спеціаліст відділу інформаційного забезпечення та зв'язку, водій автотранспортних засобів, заступник начальника управління бухгалтерського обліку. Твердження позивача стосовно того, що йому не пропонувались вакантні посади та, зокрема, посада водія необґрунтовані та спростовується доказами, наданими відповідачем, і допитаними свідками, при цьому судом враховано, що свідки про допит яких клопотав саме позивач, так само, як і позивач були звільненні з займаних посад з роботи у відповідача за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Крім того, судом встановлено, що за своєю кваліфікацією та досвідом роботи позивач не відповідав кваліфікаційним вимогам до посад, що були вакантними, а від посади водія відмовився взагалі, при цьому в судовому засіданні позивач наголошував, що він немає посвідчення подія з правом керування автомобілів, а може лише керувати гусеничним транспортом. Також позивач зазначав, що він не відмовлявся від посади водія, і готовий був пройти курс навчання для отримання посвідчення водія. Таким чином, суд приходить до висновку, що звільнення позивача з займаної посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України відбулося з дотриманням трудового законодавства, вимоги ст. ст. 42, 49-2 КЗпП України відповідачем порушено не було, а отже у суду відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про: - визнання протиправними дії відповідача щодо звільнення позивача з посади головного спеціаліста відділу контрактів № 2 Департаменту № 4, проте позивач з вказаної посади був переведений, згідно наказу відповідача № 9К від 15 січня 2016р. на посаду головного спеціаліста відділу контрактів № 3 Департаменту № 4; - скасування наказу відповідача від 21 вересня 2016р. № 263 К, як незаконного; - поновлення позивача на роботі у відповідача на посаді головного спеціаліста відділу контрактів № 3 Департаменту № 4; - стягнення з відповідача на свою користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Враховуючи те, що суд прийшов до висновку, що звільнення позивача з роботи з займаної ним посади відбулось з дотриманням вимог трудового законодавства, суд не вбачає правових підстав для задоволення вимог позивача про зобов'язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу грошових коштів , передбачених у п. є) п.п. 5.1.8 п. 5.1 Розділу V Колективного договору та за якими були видані накази про преміювання та заохочення працівників відповідача у встановлених розмірах, за період з дати звільнення позивача по день поновлення на посаді. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 21100,0 грн., суд виходить з положень ст.237-1 КЗпП України та положень ЦК України. Так, згідно вимог, ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. З урахуванням обставин справи, враховуючи законне звільнення позивача, суд дійшов висновку, що вимоги про відшкодування позивачу завданої моральної шкоди не підлягають задоволенню. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах Закону, а тому не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed