Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-20 00:00:00

В вересні 2016 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій, з урахуванням наданих уточнень, просив визнати за ним право власності на 1/6 частину житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Лісова, буд. 40 за набувальною давністю. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що є він сином [PERSON], яка 20 травня 1960 року одружилась з [PERSON] (вітчим позивача) та взяла прізвище «Дудник». 03 березня 1984 року мати позивача склала заповіт за яким заповіла все своє майно йому. 29 вересня 1995 року [PERSON] померла. Після її смерті відкрилась спадщина на 1/2 частину домоволодіння за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Лісова, буд. 40. Інша частина домоволодіння (1/2) наразі належить відповідачці. Фактично домоволодіння складається з 2-х квартир, в яких проживають сімя позивача та відповідачки. Спадкоємцями, які прийняли спадщину після [PERSON], були позивач (успадкував за заповітом 1/3 частину Домоволодіння) та [PERSON] (успадкував 1/6 частину домоволодіння як обовязкову долю у спадщині як непрацездатний чоловік після померлої дружини). 29 квітня 2003 року [PERSON] помер. Спадкоємців у [PERSON] не було. 15 червня 2004 року позивач оформив свої права на успадковане майно та отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 15.06.2004 року на 1/3 частину домоволодіння. Разом з тим, [PERSON] за життя не оформив своїх прав на успадковане майно, а саме, на 1/6 частину домоволодіння. Я вбачається зі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15.06.2004 року, на 1/6 частину житлового будинку свідоцтво про право на спадщину ще не видано. Наразі позивач та відповідачка бажають приватизувати земельну ділянку, на якій розташоване домоволодіння, однак не можуть цього зробити, адже мають право власності лише на 5/6 частин домоволодіння, 1/6 частина домоволодіння їм не належить. Натомість приватизувати земельну ділянку можливо лише коли всі співвласники домоволодіння подадуть відповідну заяву. Так, все своє життя позивач прожив у домоволодінні, відкрито та безперервно користувався, у тому числі 1/6 частиною домоволодіння, яка належана померлому [PERSON], що визнається та не заперечується відповідачкою. З огляду на зазначене, позивач добросовісно заволодів 1/6 частиною домоволодіння, відкрито та безперервно володів нею вже більше 10 років, а тому вважає, що за ним має бути визнано право власності на будинок за набувальною давністю. Ухвалою суду до участі у дану справу була залучена Дніпропетровська міська рада в якості співвідповідача. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] підтримали позовні вимоги та просили задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилалися на обставини, які викладені в позовній заяві. Відповідачка в судовому засіданні визнала позовні вимоги позивача та не заперечувала проти їх задоволення. Представник Дніпропетровської міської ради [PERSON] в судове засідання не зявилася, про час та місце слухання даної справи була повідомлена належним чином. Раніше надавала суду заяву, в якій просила відкласти розгляд справи. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, допитавши свідка, суд вважає, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають по наступним підставам. Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Позивач звернувся до суду з даною позовною заявою та стверджував, що він безперервно, більше десяти років, відкрито володіє 1/6 частину домоволодіння за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Лісова, буд. 40, яка належала [PERSON], померлого 29 квітня 2003 року, у звязку з чим просив визнати за ним право власності на вказане нерухоме майно за набувальною власністю. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, викладені позивачем, підтвердила допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], яка є сусідкою позивача та родичкою відповідачки. Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Так, у судовому засіданні встановлено, що домоволодіння № 40 по вул. Лісовій в м. Дніпро належить: 1/3 частина [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 15.06.2004 року державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 3-1776 (а.с.11); та 1/2 частина [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 19.09.2016 року державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 3-754 (а.с.27). Право власності на решту домоволодіння ні за ким не зареєстроване, а доказів іншого суду не надано. Згідно наявних доказів у матеріалах даної справи вбачається, що 1/2 частина спірного домоволодіння дійсно належала [PERSON], яка померла 29 вересня 1995 року, що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть [PERSON] І-КИ № 033847 від 03.10.1995 року (а.с.9). [PERSON] дійсно був чоловіком [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про одруження Серії І-УР № 820503 від 20.07.1960 року (а.с.7). Після смерті [PERSON] її чоловік - [PERSON] звернувся до нотаріуса за місцем відкриття спадщини для отримання спадщини, що підтверджується копією спадкової справи № 174/1996 після смерті [PERSON], померлої 29 вересня 1995 року (а.с.34-42). Разом з тим, суду не доведено належними та допустимими доказами той факт, що спадкові права [PERSON] були визнані та йому видано свідоцтво про право на спадщину за законом/заповітом, у звязку з чим він би став власником спірного нерухомого майна. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Із змісту ст. 344 ЦК України випливає, що позивач, як володілець майна, протягом всього часу володіння ним має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випаду при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності необхідно виходити із того, що задоволення таких вимог можливе лише за умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Так, позивачем та його представником не доведено суду належними доказами саме добросовісність заволодіння та безперервність володіння позивачем спірним нерухомим майном не менше десяти років. Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає необхідним відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed