Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-04 00:00:00

В грудні 2020 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] , в якому позивач просила визначити місцем проживання дитини доньки [PERSON] , [INFO] з матір`ю дитини - [PERSON] . Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі. 15.01.2020 шлюб розірвано Голосіївським районним судом м. Києва. Від спільного шлюбу народилась донька [PERSON] , [INFO] . Позивач одна виховує та утримує свою малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , отримує соціальну допомогу при народженні дитини і на даний час перебуває у відпустці по догляду за дитиною до виповнення 3-х річного віку. Відповідач самоусунувся від участі у вихованні та утриманні, лікуванні, оздоровленні і розвитку спільної дитини. З донькою від дня її народження не спілкувався. Відповідач проживає на постійній основі у Росії, жодного разу після народження дитини, [PERSON] не приїхав до дитини, не надає матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини. Враховуючи наведене, позивач звернулась до суду за захистом своїх прав. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 11 січня 2021 року відкрито провадження по даній справі та призначено в судове засідання. В судове засідання з`явилась позивач, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання позивач не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений в установленому порядку в тому числі і через оголошення на офіційному веб-сайті влади України в мережі Інтернет, будь-яких клопотань та заяв не надав. В судове засідання представник третьої особи Органу опіки і піклування Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений в установленому порядку. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи викладене, суд за згодою позивача ухвалив постановити заочне рішення згідно положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Судом встановлено, що 15.09.2017 Тверським відділом РАГС Управління РАГС Москви, зареєстровано шлюб між позивачем, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу у сторін народилась дитина - донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Голосіївським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві 30.08.2019, про що зроблено відповідний актовий запис № 173. Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15.01.2020 позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу - задоволено. Як вбачається з листа Управління охорони здоров`я Голосіївської районної державної адміністрації м. Києва Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги Голосіївського району м. Києва» вих. 13 від 09.09.2020 зазначено, що малолітня [PERSON] , 2018 року народження, на обліку в амбулаторії № 3 КНП «ЦПМСД № 1» Голосіївського району м. Києва перебуває з народження. Декларація укладена з лікарем [PERSON] . Мати дитини, [PERSON] , завжди піклується станом здоров`я дитини, вчасно звертається до медичного закладу для огляду та отримання медичної допомоги при захворюванні дитини, у повному обсязі виконує всі призначення лікаря. Батько дитини, [PERSON] , 1975 року народження самостійно не цікавиться у лікарів станом здоров`я і розвитком дівчинки. Відповідно до витягу з Єдиного державного демографічному реєстру щодо реєстрації місця проживання № 8024-925022-2017 вказано місце проживання зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . Зазначене також підтверджується відповіддю відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації № 100/39-1242 від 24.12.2020. На виконання Ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 11 січня 2021 року Орган опіки і піклування Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації не надав висновок щодо визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Разом з тим, суд враховує, що висновок містить рекомендаційний характер. Згідно ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (пункт 1). При цьому зазначена стаття містить застереження, згідно з яким органи державної влади не можуть утручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (пункт 2). Згідно із статтями 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Із змісту інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.08.2017 року № 9-1580/0/4-17, а також із змісту інформації, викладеної на офіційному веб-сайті Європейського суду з прав людини за посиланням https://hudoc.echr.coe.int/eng#\«languageisocode»:[«ENG»],«respondent»:[«UKR»],«documentcollectionid2»:[«GRANDCHAMBER»,«CHAMBER»],«itemid»:[«001-175140»]\ вбачається, що 01 липня 2017 року Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) ухвалив рішення у справі «М.С. проти України», яке набуло статусу остаточного 11 жовтня 2017 року. ЄСПЛ наголосив, що в усіх подібних випадках основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Саме з урахуванням зазначених принципів ЄСПЛ здійснював оцінку того, чи національні суди вжили всіх заходів для визначення найкращих інтересів дитини у цій справі та визначили її місце проживання з дотриманням вимог статті 8 Конвенції. Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Крім того, під час вирішення цієї справи суд враховує статтю 51 Конституції України, яка гарантує кожному із подружжя рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Схожа норма міститься також у частині шостій статті 7 Сімейного кодексу України, відповідно до якої рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин. Це узгоджується з практикою ЄСПЛ, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» («Sommerfeld v. Germany») від 08 липня 2003 року, «Цаунеггер проти Німеччини» («Zaunegger v. Germany») від 03 грудня 2009 року). Суд зазначає, що у спірних правовідносинах найкращим інтересам дитини відповідатиме постійне проживання дитини разом із батьком та за місцем проживання якого створено всі умови для гармонійного розвитку дитини. Примусове передання дитини на постійне проживання із матір`ю, з якою у дитини станом на час розгляду справи відсутній постійний емоційний, сімейний зв`язок та до якої дитина не відчуває такої сильної прихильності, як до батька, вочевидь не відповідатиме інтересам дитини. Крім того, примусове передання дитини на постійне проживання із матір`ю в інший населений пункт призведе до необхідності зміни соціального оточення дитини, місця навчання дитини, що порушить стабільність життя дитини. Враховуючи наведене, а саме, що [PERSON] не цікавиться спільною донькою сторін [PERSON] , [INFO] , не підтримує останню матеріально, що не спростовано сторонами, а тому, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Орган опіки і піклування Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини. Згідно із ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

Outcome: approved