Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-14 00:00:00

В грудні 2016 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до Київської місцевої прокуратури №10, Прокуратури міста Києва, Державної казначейської служби України, Слідчого управління Головного управління Національної поліції у м.Києва в якому просить стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України на його користь на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування і прокуратури 1000000 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що постановою старшого слідчого СУ ГУМВС України в м.Києві від 17.05.2012 року відносно [PERSON] було порушено кримінальну справу за фактом вчинення останнім, як службовою особою НЦРМ АМН України нецільового використання бюджетних коштів, предметом яких були бюджетні кошти в особливо великих розмірах, за попередньою змовою групою осіб, за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст. 210 КК України. Разом з тим, вироком Шевченківського районного суду м.Києва від 25.10.2014 року позивача було виправдано у вчинені злочину, передбаченого ч.2 ст. 210 КК України, за відсутністю події вказаного злочину. В свою чергу, позивач зазначає, що внаслідок неправомірних дій Слідчого управління ГУ МВС України в м.Києві (Слідчого управління ГУ НП у м.Києві), прокурорів Шевченківського району м.Києва (Київської місцевої прокуратури №10) та заступника прокурора Прокуратури м.Києва Чинчина М.М. щодо звинувачення у вчиненні злочину, передбаченому ч.2 ст. 210 КК України, йому було завдано моральну шкоду, яка полягає в наступному. Так, як вказує позивач, незаконне перебування під слідством і судом завдало йому значних душевних страждань, які виразилися, зокрема в погіршенні стану здоров'я, руйнуванні професійних планів, а також в негативному впливі на честь, гідність та ділову репутацію в галузі медицини, де позивач є визнаним професіоналом. Крім того, вищенаведені обставини призвели до порушення нормальних життєвих зв'язків позивача, адже обвинувачення у вчиненні злочину зменшило число його прихильників серед колег і потенційних пацієнтів, принизило його в очах суспільства та призвело до зміни ставлення до нього в різко негативний бік. У зв'язку з зазначеним та посилаючись на положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», позивач, з урахуванням тривалості душевних страждань, яких він зазнав внаслідок перебування під слідством і судом в період з 17.05.2012 року по 01.12.2015 року, просить позов задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Київської місцевої прокуратури №10 - Воробойов В.В. у судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував в повному обсязі, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Представник відповідача Прокуратури міста Києва - Стретович М.Ю. в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що позивачем не обґрунтовано належними та допустимими доказами заподіяння йому моральних чи фізичних страждань внаслідок неправомірних дій саме Прокуратурою міста Києва, тобто не доведено порушення його прав саме вказаним відповідачем. Представник відповідача Слідчого управління Головного управління Національної поліції у м.Києві - Руленко Ю.В. у судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував та зазначив, що оскільки Головне управління Національної поліції у м. Києві, як юридична особа публічного права, жодних дій відносно позивача не вчиняла, відповідачем у даній справі має бути Ліквідаційна комісія ГУМВС України в м.Києві, яка мала відношення розслідування кримінальної справи та обрання запобіжного заходу. Крім того, представник відповідача зауважив, що у випадку, якщо суд все ж таки встановить наявність завданої позивачеві моральної шкоди, а також необхідність її відшкодування, розрахунок останньої слід проводити відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», виходячи із мінімального розміру заробітної плати, який встановлювався відповідними нормативно-правовими актами протягом перебування позивача під слідством і судом в період з 17.05.2012 року по 25.10.2014 року. Відповідач Державна казначейська служба України свого представника в судове засідання не направив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки свого представника суд не повідомив, тому суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність цього відповідача. Вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши письмові докази, зібрані в матеріалах справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що постановою старшого слідчого СУ ГУМВС України в м.Києві Зінорука М.М. від 17.05.2012 року відносно [PERSON] та [PERSON] було порушено кримінальну справу за фактом вчинення останніми, як службовими особами НЦРМ АМН України, нецільового використання бюджетних коштів, предметом яких були бюджетні кошти в особливо великих розмірах, за попередньою змовою групою осіб, за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст. 210 КК України (а.с. 8-9). Згідно постанови старшого слідчого СУ ГУМВС України в м.Києві Зінорука М.М. від 17.05.2012 року [PERSON] було притягнуто як обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 210 КК України (а.с. 10-12). Разом з тим, як встановлено в судовому засіданні, вироком Шевченківського районного суду м.Києва від 25.10.2014 року [PERSON] було виправдано у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 210 КК України, за відсутністю події вказаного злочину (а.с. 13-19). При цьому, з матеріалів справи вбачається, що постановою Шевченківського районного суду м.Києва від 18.11.2014 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 28.01.2015 року, апеляційна скарга прокурора Шевченківської районної прокуратури міста Києва на вищевказаний вирок була визнана такою, що не підлягає розгляду (а.с. 21), а згідно постанови Шевченківського районного суду м.Києва від 22.05.2015 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 14.07.2015 року, - у задоволенні клопотання прокурора прокуратури Шевченківської районної прокуратури міста Києва про відновлення йому строку на касаційне оскарження вироку Шевченківського районного суду м.Києва від 25.10.2014 року було відмовлено (а.с. 21-22). Крім того, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.12.2015 року касаційні скарги прокурора Шевченківської районної прокуратури м.Києва та заступника прокурора м.Києва на вирок Шевченківського районного суду м.Києва від 25.10.2014 року були залишені без задоволення (а.с. 23-24). Звертаючись з даним позовом до суду, позивач, як на підставу для його задоволення, зазначав, що у зв'язку з постановленням виправдувального вироку суду в нього виникло право на відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення як обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 210 КК України, за весь час його перебування під слідством і судомв період з 17.05.2012 року по 01.12.2015 року. При цьому, обґрунтовуючи розмір завданої моральної шкоди, позивач, серед іншого, посилався на те, що незаконне перебування під слідством і судом завдало йому значних душевних страждань, які виразилися, зокрема в погіршенні стану здоров'я, руйнуванні професійних планів, а також в негативному впливі на честь, гідність та ділову репутацію в галузі медицини, де позивач є визнаним професіоналом. Як передбачено ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно з ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. У відповідності до положень ч.ч.1-2 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, вникає у випадках, передбачених законом. Так, у відповідності до ст. 1 Закону України «По порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (надалі - Закону) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно,незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. Згідно з положеннями ст. 3 Закону, у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), в тому числі - моральна шкода. При цьому, статтею 2 Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбаченому цим Законом, виникає у випадку, зокрема постановлення виправдувального вироку суду. Отже, виходячи з положень вказаного Закону, у випадку постановлення виправдувального вироку відносно особи, яка незаконно була обвинувачена у вчиненні злочину, остання має право на відшкодування завданої їй моральної шкоди незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. На підставі наведеного, а також враховуючи вище встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що [PERSON] вправі порушувати питання про відшкодування моральної шкоди, завданої йому внаслідок незаконного притягнення як обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.210 КК України. При цьому, моральна шкода підлягає відшкодуванню позивачу незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, слідства та прокуратури, адже виправдувальним вироком суду встановлено незаконність перебування позивача під слідством і судом. Разом з тим, з урахуванням того, що, як встановлено в судовому засіданні, постановою Шевченківського районного суду м.Києва від 18.11.2014 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 28.01.2015 року, апеляційну скаргу прокурора Шевченківської районної прокуратури міста Києва на виправдувальний вирок від 25.10.2014 року було визнана такою, що не підлягає розгляду, суд вважає, що період, за який позивач має право ставити питання про відшкодування йому моральної шкоди, має рахуватися з 17.05.2012 року (постанова про порушення кримінальної справи) по 09.11.2014 року (дата набрання виправдувальним вироком законної сили), що становить 29 місяців 9 днів. При цьому, визначаючи розмір моральної шкоди, завданої позивачеві незаконними діями органів дізнання, досудового слідства та прокуратури, суд виходить з наступного. Статтею 4 Закону передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У відповідності до ч.3 ст. 13 Закону відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом. Як роз'яснено в п.п.9, 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року за №4, відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» питання про відшкодування шкоди у зазначених випадках та її розмір визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. У випадках, коли межі відшкодування визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованого мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому, згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 02.12.2015 року в справі №6-22-3цс15, відповідно до ч.3 ст.13 Закону відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Разом з тим, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. До того ж, як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 25.07.2001 року у справі «Перна проти Італії» та від 09.02.2007 року у справі «Білуха проти України», в окремих випадках визнання судом порушенням саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за моральну шкоду, завдану особі. Отже в судовому засіданні, встановлено, що внаслідок незаконного перебування позивача під слідством і судом більше 29 місяців, останньому було завдано моральної шкоди, яка виявилася в його душевних стражданнях, що призвели до погіршення стану здоров'я, зміни звичного укладу життя та порушення нормальних життєвих зв'язків. Разом з тим, виходячи із засад розумності, поміркованості і справедливості, зважаючи на характер та обсяг моральних страждань, які зазнав позивач у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом в період з 17.05.2012 року по 09.11.2014 року, тобто більше 29 місяців, а також враховуючи, що станом на день розгляд справи розмір мінімальної заробітної плати становить 3 200,00 грн., суд дійшов висновку про можливість визначення розміру відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу у сумі 96 000,00 грн. ( 3200*30 місяців). Згідно ч.1 ст. 4 Закону відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених п.п.1, 3, 4 і 5 ст.3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Як передбачено п.10-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року, при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст.56 Конституції України судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Дія цієї норми не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб. Така шкода за наявності необхідних підстав може бути відшкодована на підставі ст. 440-1 ЦК чи іншого законодавства. При цьому, оскільки відповідно до ст.ст. 170 176 ЦК України, держава здійснює цивільні права і обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, зобов'язання держави в деліктних правовідносинах виконує Державна казначейська служба України, на яку постановою Кабінету Міністрів України від 21.12.2005 року і покладена функція по здійсненню управління наявними коштами Державного бюджету України. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 96 000,00 грн. Враховуючи викладене та

Outcome: partial