Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-03 00:00:00

В жовтні 2016 року позивачка звернулася до суду з даною позовною заявою, в якій, з урахуванням наданих уточнень, просила визнати Свідоцтво про право власності на житло на ім'я [PERSON] від 09 вересня 1997 року, що зареєстровано у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, індексний номер № 20308023 від 26 березня 2015 року - недійсним та скасувати державну реєстрацію речових прав за [PERSON] на квартиру [ADDRESS], індексний номер: 20308023 від 26.03.2015 року, номер запису про право власності 9191407; визнати договір купівлі-продажу від 26 березня 2015 року укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш Євгеном Володимировичем, реєстровий № 203, рішення про державну реєстрацію індексний № 20311025 від 26.03.2015 року - недійсним та скасувати державну реєстрацію речових прав за [PERSON] на квартиру [ADDRESS], індексний номер: 20311025 від 26.03.2015 року, номер запису про право власності: 9192892; визнати договір дарування від 16 вересня 2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Романом Олександровичем за реєстровим № 1365, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний № 24490831 від 16.09.2015 року - недійсним та скасувати державну реєстрацію речових прав за [PERSON] на квартиру [ADDRESS], індексний номер: 24490831 від 16.09.2015 року, номер запису про право власності: 11204028; витребувати з чужого незаконного володіння квартиру [ADDRESS] та повернути майно власникам. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що [INFO] померла її мати - [PERSON], після смерті якої відкрилась спадщина, яка складається з 1/2 частини квартири [ADDRESS]. Зазначена частина квартири належала спадкодавцю на підставі - Свідоцтва про право власності на житло від 14 листопаду 1996 року. Інша частина квартири на підставі вищезазначеного Свідоцтва від 14.11.1996 року належить позивачці, [PERSON]. Позивачка у встановлений законом строк звернулась до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті матері [PERSON], на підставі якої державним нотаріусом було заведено спадкову справу. При подальшому зверненні до нотаріуса, позивачка не змогла отримати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], померлої [INFO], оскільки їй було повідомлено, що право власності на спірну квартиру зареєстровано на теперішній час за іншою особу. Так, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш Євген Володимирович 26.03.2015 року прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), та зареєстрував право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON], на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 09.09.1997 року виданого на підставі розпорядження №8/250-97. 26 березня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш Євгеном Володимировичем 26.03.2015 року, реєстровий № 203. На підставі цього договору право власності на квартиру було зареєстровано за [PERSON], індексний номер 20311025. 16 вересня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського округу Колодій Романом Олександровичем 16.09.2015 року, реєстровий № 1365. На підставі Договору дарування приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Р.О. було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON], індексний номер 24490831. Таким чином, на теперішній час, позивачка незаконно позбавлена права власності на нерухоме майно, крім того вона не можу реалізувати своє право на спадщину після смерті матері. Оскільки шляхом шахрайських дій відносно позивачки було скоєно кримінальний злочин - незаконне заволодіння її часткою квартири та часткою квартири, що відноситься до спадкової маси після смерті матері, вона звернулася до Красногвардійського відділення поліції Дніпропетровського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області, заяву зареєстровано в Єдиному реєстрі досудових розслідувань, реєстраційний № 12016040680002046 від 16.07.2016 року за ч. 1 ст. 190 КК України, розпочато досудове розслідування. Крім того, вона звернулася до Головного територіального управління юстиції Дніпропетровської області зі зверненням щодо незаконного переходу права власності на її квартиру до інших осіб. Листом від 15.08.2016 року за № Ш-1781-042, позивачка була проінформована, про тре, що дійсно щодо нерухомого майна - квартири [ADDRESS] були здійсненні дії по відчуженню на користь третіх осіб, та [PERSON] не є стороною правочинів, тому вона не має права на отримання будь якої інформації щодо законності здійснення нотаріальних та реєстраційних дій, також було рекомендовано звернутися до суду для відновлення своїх прав на майно. Право власності на квартиру [ADDRESS] позивачка та її мати набували в порядку приватизації згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» , про що їм було видано Свідоцтво про право власності на житло від 14.11.1996 року на підставі розпорядження органу приватизації від 14.11.1996 року за [NUMBER]. Право власності за [PERSON] та [PERSON] на цю квартиру було зареєстроване у Дніпропетровському міжміському бюро технічної інвентаризації. Ні позивачка, ні її мати, за життя, не здійснювали дії по відчуженню спірної квартири, правовстановлюючі документи на квартиру нікому не передавали. Реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] за відповідачем була здійснена на підставі «фіктивного»/»підробленого» Свідоцтва про право власності на житло, яке ніколи не видавалося органом приватизації. На цей час, як і раніше, спірне майно знаходиться у фактичному користуванні позивачки. Крім того, оплата комунальних платежів також здійснюється позивачкою регулярно та особовий рахунок, як був оформлений на її ім'я, так й залишається за нею. Ухвалою суду до участі у справу був залучений [PERSON] в якості співвідповідача. В судовому засіданні позивачка та її представник [PERSON] підтримали позовні вимоги та просили задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилалися на обставини, які викладені в уточненій позовній заяві та зазначили, що не заперечують проти проведення заочного розгляду справи. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про час та місце слухання справи були повідомлені належним чином, причину своєї неявки суду не повідомили. Представник Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А. в судове засідання не з'явилася, про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, раніше надала суду заяву, в якій просила розглянути дану справу без її участі у зв'язку із виробничою завантаженістю. Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш Є.В. в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, раніше надав суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі та вказав, що не заперечує проти задоволення позовних вимог позивачки. Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Р.О. в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, причину своєї неявки суду не повідомив. Зі згоди позивачки та її представника, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вислухавши позивачку та її представника, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню по наступним підставам. У судовому засіданні встановлено, що [INFO] померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER], виданим 30.11.2015 року Відділом державної реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 9029 від 30.11.2015 року (а.с.150). Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно, яке, зі слів позивачки, серед іншого, складається з 1/2 частини квартири [ADDRESS]. При цьому, знову ж таки, зі слів позивачки, інша 1/2 частина квартири [ADDRESS] належить їй, [PERSON]. Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Судом встановлено, що [PERSON] є рідною дочкою [PERSON], померлої [INFO], що підтверджується свідоцтвом про її народження Серії [NUMBER], виданим 03.02.1958 року бюро ЗАГС Красногвардійського району м. Дніпропетровська, актовий запис № 196 від 03.02.1958 року (а.с.152). Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. [PERSON] звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері [PERSON], померлої [INFO]. Проте, їй було відмовлено в отриманні свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері, оскільки відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкту нерухомого майна № 63572233 від 15.07.2016 року, сформованої державним нотаріусом, право власності на вказану квартиру зареєстровано за [PERSON] (а.с.154-155). Позивачка вважає, що [PERSON] набув право власності на спірну квартиру незаконним шляхом, у зв'язку з чим, вона була вимушена звернутися до суду. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Так, судом встановлено, що 26 березня 2015 року приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш Євген Володимирович прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), та зареєстрував право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON], на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 09.09.1997 року, виданого на підставі розпорядження № 8/250-97 (а.с.94). 26 березня 2015 року [PERSON], як власник спірної квартири на підставі вищезазначеного свідоцтва від 09.09.1997 року, уклав договір купівлі-продажу квартири з [PERSON], якому відчужив квартиру [ADDRESS]. Вказаний договір купівлі-продажу квартири від 26.03.2015 року посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш Є.В. та зареєстрований в реєстрі за № 203 (а.с.79-80). В свою чергу, 16 вересня 2015 року вже [PERSON], як власником спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу квартири від 26.03.2015 року, був укладений договір дарування з [PERSON], який (договір) посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Р.О. за реєстровим № 1365 (а.с.157-158). Таким чином, станом на теперішній час, власником спірної квартири є [PERSON]. Разом з тим, в судовому засіданні були встановлені наступні обставини. Так, квартира [ADDRESS] дійсно належала [PERSON] та [PERSON] підставі свідоцтва про право власності на житло від 14.11.1996 року, виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів на підставі розпорядження (наказу) від 14 листопада 1996 року за 38/237-96 (а.с.149). Право власності на вказану квартиру зареєстроване за [PERSON] та [PERSON] Борисівніною в Комунальному підприємстві «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради в реєстрову книгу № 237п за реєстровим №98, що підтверджується листом Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради № 8959 від 04.07.2016 року (а.с.151). При цьому, право власності на зазначену квартиру [PERSON] та [PERSON] набували в порядку приватизації згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», що зазначено й у свідоцтві про право власності на житло від 14.11.1996 року, виданому на підставі розпорядження органу приватизації від 14.11.1996 року за № 8/237-96. Згідно заяви Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 03.02.2017 року, розпорядженням органу приватизації від 14.11.1996 року № 8/237-96 квартира [ADDRESS] передана у спільну власність гр. [PERSON] та гр. [PERSON] на підставі їх заяви на приватизацію зазначеної квартири від 16.10.1996 року № 224. А також зазначено, що 09.09.1997 року органом приватизації виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради не видавалось розпорядження за №8/250-97 щодо передачі у власність шляхом приватизації квартири [ADDRESS] (а.с.168). Вищевказане також підтверджується листом Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 13.12.2016 року за вих. № 3/4-4293 (а.с.134). Крім того, до матеріалів справи надані: довідки, з яких вбачається, що як на момент приватизації квартири, так й станом на теперішній час в спірній квартирі зареєстрована позивачка та була зареєстрована її мати до смерті (а.с.30,172); та саме розпорядження органу приватизацій від 14.11.1996 року № 8/237-96 (а.с.169). Таким чином, все вищевказане свідчить про недійсність Свідоцтва про право власності на житло на ім'я [PERSON] від 09 вересня 1997 року, яке видано нібито на підставі розпорядження органу приватизації № 8/250-97 (про що самим органом приватизації зазначено, що такого розпорядження не видавалось - а.с.168), а відтак у останнього не було прав на відчуження цієї квартири. За фактом незаконного заволодіння спірною квартирою розпочате досудове розслідування, яке зареєстроване в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за № 12016040680002046, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України (а.с.33). Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України визначений перелік загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, згідно яких встановлено, що: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За правилами ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Приписами статті 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Виходячи з встановлених обставин справи, суд приходить до висновку про відсутність у [PERSON] законних прав та підстав для укладення спірного договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш Є.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 203, та подальшим укладанням [PERSON] договору дарування з [PERSON], який (договір) посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Р.О. за реєстровим № 1365, оскільки вони не були власниками вказаного майна, не мали необхідного обсягу прав та обов'язків щодо розпорядження цією квартирою, а тому дані договори підлягають визнанню недійсними. При розгляді даної справи в частині вимог про визнання угоди недійсною суд виходить з того, що дія п. 1 ч. 1 ст. 203 ЦК України, (відповідно до якої - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам), цієї норми поширюється на угоди, укладені з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, тобто порушуючою основні принципи існуючого суспільного ладу. До них, зокрема належать угоди, спрямовані на використання всупереч закону державної або приватної власності з корисливою метою. Оскільки суд вважає, що зазначена угода підлягає визнанню недійсною, необхідно також зазначити в чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення угоди і хто з її учасників мав умисел на досягнення цієї мети. Так, укладення цієї угоди було спрямоване на використання всупереч закону приватної власності позивачки та її покійної матері, з корисливою метою, тобто вказані угоди укладені з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, які порушують основні принципи існуючого суспільного ладу, його моральні засади. При цьому, згідно з положеннями ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до правової позиції, викладеної Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України у постанові від 16 вересня 2015 року по справі №6-1203цс15, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власників у силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема, чи з їхньої волі вибуло це майно з їх володіння. Як роз'яснив п.26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до положень ч. 1 ст.388 ЦК України, власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. Позивачкою було доведено та судом встановлено, що спірна квартира вибула з її володіння не з її волі. За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає необхідним визнати Свідоцтво про право власності на житло на ім'я [PERSON] від 09 вересня 1997 року, що зареєстровано у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, індексний номер № 20308023 від 26 березня 2015 року - недійсним та скасувати державну реєстрацію речових прав за [PERSON] на квартиру [ADDRESS], індексний номер: 20308023 від 26.03.2015 року, номер запису про право власності 9191407; визнати договір купівлі-продажу від 26 березня 2015 року укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш Євгеном Володимировичем, реєстровий № 203, рішення про державну реєстрацію індексний № 20311025 від 26.03.2015 року - недійсним та скасувати державну реєстрацію речових прав за [PERSON] на квартиру [ADDRESS], індексний номер: 20311025 від 26.03.2015 року, номер запису про право власності: 9192892; визнати договір дарування від 16 вересня 2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Романом Олександровичем за реєстровим № 1365, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний № 24490831 від 16.09.2015 року - недійсним та скасувати державну реєстрацію речових прав за [PERSON] на квартиру [ADDRESS], індексний номер: 24490831 від 16.09.2015 року, номер запису про право власності: 11204028; витребувати з чужого незаконного володіння квартиру [ADDRESS] та повернути майно власникам. На підставі викладеного та

Outcome: approved