Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-14 00:00:00

Відповідач [PERSON] в судове засідання не явився, відзиву на позов не надав. Позивачка, її представник - адвокат Златі Н.С. в судове засідання не явилися, просили про розгляд справи в порядку спрощеного провадження, на задоволенні позову наполягали. Третя особа просила про розгляд справи у відсутності її представника. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотань про виклик сторін у судове засідання не надходило. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 23.09.2017р.; копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на квартиру за позивачкою; копія свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23.09.2017р.; копія технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , оформленого на ім`я [PERSON] ; відповідь на запит суду про реєстрацію місця проживання відповідача. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивачка звернулася до суду із позовом та просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] , зазначивши, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23.09.2017р. вона являється власником квартири [ADDRESS] . Право власності на нерухомість зареєстровано за позивачкою у встановленому законом порядку. Відповідач у справі являється братом позивачки. Як вказує позивачка, приблизно 6-7 років тому [PERSON] був прописаний на спірній житлоплощі (ще за часів життя дідуся) та мешкав певний час за даною адресою. Десь 5 років тому відповідач виїхав з належної позивачці квартири за кордон. З тих пір він за спірною адресою більше не з`являвся, належних йому речей у квартирі немає, реєстрація даної особи носить формальний характер. У зв`язку із реєстрацією відповідача на житлоплощі позивачка несе додаткові витрати по сплаті комунальних послуг, крім того, вона, як власник житла, позбавлена можливості у вирішенні інших, передбачених чинним законодавством, питань (виникають труднощі з отриманням субсидії). Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані суду докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки обґрунтовані, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні та підлягають задоволенню. Згідно із ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997р. відповідно до Закону України №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини, основоположних свобод 1950 року. Першого протоколу та протоколів №2,4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до положень ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності із ст. 317, ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до абз. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003р. реєстрація - це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Документом, до якого вносяться відомості про місце проживання та місце перебування особи, є у т.ч. паспорт громадянина України. Таким чином, правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування особи за певною адресою. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. За заявою особи зняття з реєстрації може бути здійснено одночасно з реєстрацією нового місця проживання. За ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Приймаючи рішення у даній справі, суд бере до уваги положення постанови Верховного Суду України від 17.10.2018р. у цивільній справі № 521/17805/16-ц, в якій, з урахуванням обставин справи, вказано, що « Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.». В даному випадку, до спірних правовідносин застосовуються положення ст. ст. 383, 391 ЦК України (стосовно забезпечення прав та гарантій власнику житла), а також - ст. 405 ЦК України, оскільки відповідач (брат позивачки) був членом родини позивачки, вже декілька років не мешкає у її квартирі. Виходячи із вищевказаного, матеріалів справи, доводів позивачки, викладених у позові, відповідач [PERSON] вже тривалий час не мешкає за спірною адресою, він не являється власником житла, у якому прописаний, в даний час мешкає на території іншої держави (за невідомою позивачці адресою), за місцем реєстрації не з`являється вже кілька років, в добровільному порядку не знявся з реєстраційного обліку зі вказаної адреси. Згідно наданих документів, позивачка являється власником квартири [ADDRESS] , на житлоплощі якої рахується прописаним відповідач. У зв`язку із тим, що відповідач не проживає у квартирі вже достатньо тривалий час, яких-небудь витрат по утриманню житла він не несе, його особистих речей там також немає. Договором, законом або рішенням суду не було встановлено право відповідача на користування ним квартирою з підстав ст. 401 ЦК України. У зв`язку із вищевикладеним, є правові підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У позовній заяві позивачка просить сплачений нею судовий збір залишити за собою, тому питання про стягнення судового збору з відповідача судом не розглядається.

Outcome: approved