Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-07 00:00:00

В вересні 2019 року позивач звернулась до суду з позовною заявою, в якому просить стягнути відповідача стягнути з відповідача грошові кошти на підставі розписок від 07.06.2017 р., 11.05.2017 р., 03.01.2018 р. в розмірі 38 297,36 грн. Провадження у справі відкрито ухвалою від 03.10.2019 р. з призначенням розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В червні 2020 р. через канцелярію суду [PERSON] подано уточнену позовну заяву, в якій просила стягнути з відповідача: 1) суму згідно розписок від 11.05.2017 р., 07.06.2017 р., 03.01.2018 р. - 31475,00 грн, суму інфляції - 4927,00 грн., суму 3% річних - 1893,00 грн., а всього - 38295,00 грн; 2) моральну шкоду в розмірі 8000,00 грн. Позов мотивований тим, що [PERSON] на прохання [PERSON] були передані в борг грошові кошти в розмірі 1 136 грн., на які відповідачем була складена розписка 11 травня 2017 року. В даній розписці гр. [PERSON] зобов`язується повернути грошові кошти в ближчий час - за домовленістю між сторонами повернення грошових коштів мало бути виконано протягом року. Крім того, на прохання гр. [PERSON] позивачкою - [PERSON] були передані грошові кошти в сумі 15 953 ( п`ятнадцять тисяч дев`ятсот п`ятдесят три) грн., на які ним також була складена та надана розписка 07 червня 2017 року. За домовленістю між сторонами повернення грошових коштів мало бути виконано протягом року. На прохання гр. [PERSON] позивачкою постійно сплачувалися кошти за комунальні послуги, на які ним була складена розписка 03 січня 2018 року. Відповідачем була визнана сплата позивачем за комунальні послуги грошова сума 14 386, 81 грн. За домовленістю між сторонами сплата боргу мала погашатись з лютого 2018 року. Загальна сума боргу за розписками складає 31 475,00 грн. Вищевказані вимоги позивачка відправляла замовленими листами з повідомленням про вручення [PERSON] . Як відомо позивачу [PERSON] отримав вимоги, але до цього часу не повернув позивачці кошти. Боровик щоденно вживає алкогольні напої, при цьому влаштовує нецензурні лайки в присутності неповнолітніх внуків, у зв`язку з чим позивачка постійно зверталась до поліції. На підставі вище викладеного просила суд стягнути на її користь з [PERSON] додатково 8000,00 гривень в якості моральної шкоди. Окрім цього, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У липні 2020 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, в яких сторона відповідача вважає вимоги позивачки безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, посилаючись на те, що будь-які кошти, у тому числі в борг від позивача відповідач не отримував, а надані ксерокопії розписок не підтверджують укладення між позивачем та відповідачем договору позики та отримання коштів у позику. Отже, розписка як документ, що підтверджує зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Надані позивачем, як підтвердження укладення договорів позики розписки не є належними допустимими доказами укладення саме договору позики та не підтверджують отримання відповідачем від позивача коштів у борг. Нарахування штрафних санкцій по розписках є безпідставними адже обов`язок повернути кошти у відповідача відсутній, що свідчить про відсутність будь-якого прострочення. 29.07.2020 року позивачем подано відповідь на відзив, в якій зазначає, що не погоджується із ствердженнями відповідача, оскільки квартирна плата та плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського житлового фонду вноситься щомісячно в строки, встановлені Кабінетом міністрів України. Таким чином, відповідач мав і має обов`язок відносно сплати комунальних платежів. Він не виконує свій обов`язок, грубо порушує вимоги чинного законодавства, а саме: обов`язок щомісячної плати за використанні послуги. Ніякої участі по утриманні спільного майна та в оплаті комунальних платежів відповідач не приймає. А отже, [PERSON] зловживає правом та не виконує свій обов`язок, покладений на нього чинним законодавством як співвласника. Крім того, відповідач не повернув кошти, які позивачка йому надавала для покриття боргів та отримання спадщини після померлої дружини [PERSON] та сина [PERSON] , які він особисто підтвердив розпискою від 07.06.2017 року. У серпні 2020 року відповідачем поданні письмові заперечення на відповідь на відзив, в якому зазначив, що відповідач не отримав від позивача у позику грошові кошти по так званих розписках від 11.05.2017 р., 07.06.2017 р., 03.01.2018 р. про, що було детально обґрунтовано у відзиві на позов. Будь-які належні та допустимі докази отримання відповідачем від позивача грошових коштів у позику матеріали справи не містять. Окрім того, так звані розписки, на які позивається позивач носять іншу правову природу та не є договорами позики. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги в повному обсязі та надав пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам, просила задовольнити позов з підстав, наведених в ньому. Відповідач, будучи повідомлений про час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку, до судового засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків. Судом встановлено, 11.05.2017 між сторонами укладено договір позики у формі розписки, у відповідності до якого [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в розмірі 1 136 грн. Укладання договору позики підтверджується розпискою від 11.05.2017 року, яка наявна в матеріалах справи. Строк повернення позики та правова природа отриманих [PERSON] коштів як боргу встановлена у тексті розписки. Доказів про погашення суми боргу, станом на час розгляду справи відповідач не надав. В порядку досудового врегулювання спір між сторонами не вирішений, оскільки на вимоги позивача про сплату боргу, відповідачем заборгованість не погашена. Звертаючись до суду з указаним позовом, [PERSON] , крім переданих відповідачу 1 136,00 грн. основного боргу за договором позики від 11.05.2017 року, просила стягнути на свою користь 82,27 грн. - 3% річних та 238,51 грн. інфляційних нарахувань згідно з ч.2 ст.625 ЦК України. Відповідно до статей 526, 527, 530ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 202ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частин першої та другої статті 207ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми (частини перша та друга статті 1047 ЦК України). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми (постанова Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі №6-63цс13). Отже, між позивачем [PERSON] і відповідачем [PERSON] склалися позикові відносини (боргові зобов`язання), що підтверджується розпискою від 11.05.2017 р., яка в силу вимог частини другої статті 1047ЦК України підтверджує як факт отримання коштів за договором позики, так і зобов`язання повернути ці кошти. Оскільки у визначений у договорі строк кошти позивачу повернуті не були, суд дійшов висновку, що на користь позивача із відповідача належить стягнути за договором позики від 11 травня 2017 року суму такої позики у розмірі 1136,00 грн. Згідно з частиною другою статті 625ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки боржником в установлений договором позики строк грошові кошти не повернуті, то у позивача виникло право на підставі частини другої статті 625ЦК України на стягнення 3% річних, а також інфляційних втрат. Отже, 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання згідно розписки від 11.05.2017 року на суму 1136,00 грн. за період з 11.05.2017 року по 11.05.2021 року складають 82,27 грн. Розмір інфляційних нарахувань на заборгованість за розпискою від 11.05.2017 року на суму 1136,00 грн. за період з 11.05.2017 року по 13.09.2019 року складають 238,51 грн. Так, загальний розмір заборгованості відповідача за договором позики, оформленої розпискою від 11.05.2017 року складає 1456,78 грн. Окрім цього, як зазначає в своїй позовній заяві 07.06.2017 року [PERSON] були передані грошові кошти [PERSON] в сумі 15 953 грн. Відповідач видав Позивачу власноручно складену розписку. Так, зі змісту розписки від 07.06.2017 року вбачається, що на підтвердження передачі коштів відомості відсутні. Отже, відповідно до норм чинного законодавства розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року N 6-1967цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для судів. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки, суд для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України повинен виявити справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа. Саме такий правовий висновок про застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі N 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі N 6-79цс14, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковими для всіх судів України. Зокрема, як убачається з правової позиції, сформованої Верховним Судом України у постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи N 6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Разом з тим, надана позивачем на підтвердження укладення договору позики розписку від 07.06.2017 р., оригінал якої досліджено судом, не може бути підтвердженням укладення між сторонами договору позики, оскільки з його змісту відсутня фіксація факту передачі грошових коштів від позивача [PERSON] , в якості позики із зобов`язанням відповідача [PERSON] їх повернення, а також відсутня інформація про умови договору, зокрема сума позики, строк та умови її повернення, а розписка на підтвердження того, що останній отримав фактично кошти взагалі відсутня. Відповідно до змісту ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Враховуючи встановлені вище фактичні обставини справи та зазначенні норми закону, та оскільки не було доведено факту укладення між сторонами договору позики, та відповідно факту існування боргового зобов`язання, тому суд вважає, що позов в частинні стягнення боргу за розпискою від 07.06.2017 року, а саме грошових коштів в сумі 15 953 грн,. на підставу укладеної розписки є необґрунтованим, у зв`язку з чим в цій частині слід відмовити. Окрім цього, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 14 386 грн., які були взяті ним в борг у [PERSON] за розпискою від 03.01.2018 р. для сплати комунальних послуг, а також інфляційні витрати та суму трьох відсотків річних. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи № 9675134 від 02.10.2019 р. [PERSON] зареєстрований з 06.06.2013 року по теперішній час за адресою: [ADDRESS] , приватний будинок. Виходячи з цього, позивач та відповідач є співвласниками приватного будинку [ADDRESS] . Відповідно до ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Відповідно до статті 68 Житлового кодексу України споживачі зобов`язані своєчасно вносити плату за комунальні послуги. Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної і гарячої води і водовідведення, затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року, також встановлюють обов`язок споживача оплачувати послуги у встановлені законом строки. Відповідно до п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630, споживачі зобов`язані оплачувати комунальні послуги. Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. Таким чином, відповідач має обов`язок відносно сплати комунальних послуг, оскільки є співвласником з позивачем приватного будинку [ADDRESS] , та користується комунальними послугами. Як встановлено судом, відповідач свій обов`язок не виконує, чим порушує вимоги чинного законодавства, а саме: обов`язку щомісячної плати за використанні послуги. У частині першій статті 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Із розписки від 03.01.2018 року, складеної від імені [PERSON] , оригінал якої наявний в матеріалах справи, вбачається, що [PERSON] отримав кошти в розмірі 14 386,81 грн. саме для сплати житлово комунальних послуг, що підтверджується його підписом. На даний час відповідач борг позивачу не повернув. Належних доказів на спростування доводів та обставин, викладених у позові, стороною відповідача не надано. На підставі вищевикладеного, суд вважає можливим стягнути з [PERSON] на користь позивача суму боргу за комунальні послуги в розмірі 14 386,81 грн. З приводу стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних витрат, які просить стягнути позивач за розпискою від 03.01.2018 р., суд вважає, що відповідна вимога позивача не поширюється на правовідносини передбачені ст. 625 ЦК України. За таких обставин позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Щодо стягнення моральної шкоди з [PERSON] варто зазначити про таке. П. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено відшкодування моральної (немайнової) шкоди як спосіб захисту цивільних прав та інтересів. Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. У пунктах 3 та 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 « Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Разом з цим, позивачем не надано суду доказів наявності сукупних та пов`язаних ряду обставин, серед яких понесення нею страждань та як наслідок понесення втрат немайнового характеру - моральних чи фізичних страждань, заподіяних незаконними діями відповідача, а також наявності причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача та вини її в заподіянні такої шкоди. За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення моральної шкоди у розмірі 8000,00 грн. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір в розмірі 768,40 грн., який є мінімальним розміром для юридичної особи за ставками 2019 р., а тому принцип пропорційності розміру задоволених позовних вимог в даному випадку не застосовується. На підставі викладеного, ст.ст.16, 23, 202, 207, 322, 360, 526, 527, 530, 625, 1046, 1047 ЦК України, ст.ст.67,68 ЖК України,

Outcome: partial