Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-10 00:00:00

В жовтні 2013 року позивач звернулася до суду із позовом до Комунального житлово-експлуатаційного підприємства Центрального району м. Миколаєва (далі - КЖЕП Центрального району) про поновлення на роботі на посаді економіста по труду з 25.07.2013 р., стягнення заборгованості із заробітної плати в розмірі 18 941 грн. 48 коп., стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в розмірі 9 642 грн., а також моральної шкоди в розмірі 5 000 грн. В обґрунтування позову вказувала, що 25.07.2013 року вона була звільнена з посади економіста по труду. Вважала таке звільнення та відповідний наказ незаконними, у зв'язку з тим, що була порушена процедура погодження наказу про скорочення штату працівників від 26.02.2013 р. №6 профспілковим комітетом підприємства, адміністрацією відповідача було порушено двомісячний термін попередження про майбутнє звільнення, всупереч ст. 42 КЗпП України при звільненні не були враховані її ділові якості, кваліфікація та стаж роботи на підприємстві, а також не запропоновано переведення на іншу роботу. Зазначене підтверджується результатами перевірки територіальної інспекції з питань праці у Миколаївській області. Крім того, при звільненні позивача КЖЕП Центрального району не виплатило належні їй від підприємства суми. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги в розмірі 13 566 грн. 20 коп. відповідно до довідки №03 від 09.01.2014 р. не заперечувала. Щодо позовних вимог про поновлення [PERSON] на роботі зазначала, що роботодавцем була повністю дотримана процедура звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України, зокрема отримано погодження профспілкового комітету підприємства, позивач була повідомлена про майбутнє звільнення. Крім того, на підприємстві були відсутні посади, які могли бути запропоновані позивачу в якості переводу. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди та середнього заробітку за час затримки в розрахунку з позивачем зазначала, що вони не підлягають задоволенню, так як ця затримка сталася через тяжке фінансове становище відповідача в якому не має його вини. Представник третьої особи в судовому засіданні залишив розгляд справи на розсуд суду. Вивчивши доводи позову та дослідивши письмові докази, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Як вбачається із матеріалів справи, з 19.05.2003 року на підставі наказу №10/к [PERSON] була прийнята на роботу на посаду економіста КЖЕП Центрального району та в подальшому була переведена на посаду економіста по труду цього підприємства. Наказом №10/к від 25.07.2013 року позивач була звільнена у зв'язку зі скороченням штатів на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Згідно довідки відповідача №3 від 09.01.2013 року загальний борг підприємства перед позивачем складає 13 566 грн. 20 коп., що складається із заробітної плати за червень 2013 р. - 2840 грн. 57 коп., липень 2013 р. - 2162 грн. 97 коп., вихідної допомоги - 3234 грн. 49 коп., компенсації невикористаної відпустки - 5328 грн. 17 коп. Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги підлягають задоволенню частково в розмірі 13 566 грн. 20 коп. Щодо позовних вимог про поновлення на посаді економіста по труду з 25.07.2013 р., суд зазначає наступне. Відповідно до наказу відповідача №6 від 26.02.2013 р. було передбачено скорочення штатів працівників КЖЕП Центрального району в кількості 27 одиниць з 30.04.2013 р. у зв'язку відсутністю для нормального функціонування підприємства об'ємів робіт та фінансування. Згідно наказу №17 від 19.04.2013 р. було перенесено дату вивільнення працівників до 01.07.2013 р. Наказом №32 від 01.07.2013 р. були внесені зміни до наказу №6 від 26.02.2013 р. в частині скорочення штату працівників підприємства на 10 одиниць (в тому числі позивача) та наказу №17 від 19.04.2013 р. в частині визначення дати скорочення на 12.07.2013 р. Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про порядок розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 р. розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. При цьому відповідачем не надано доказів, що позивачу було запропоновано переведення на іншу роботу, і роботодавець не мав можливості перевести позивача на іншу роботу на цьому ж підприємстві. Суд також звертає увагу, що профспілковим комітетом КЖЕП Центрального району відповідно до протоколу №6 від 26.02.2013 р. було надано погодження щодо вивільнення працівників у кількості 27 осіб, тобто погоджено наказ адміністрації відповідача №6 від 26.02.2013 р. При цьому до цього наказу були внесені зміни і щодо кількості працівників і щодо дати вивільнення, що за своєю суттю є новим наказом про вивільнення працівників, який профкомом не погоджувався. Таким чином зазначені позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, проте не підлягають захисту у зв'язку з пропуском строків звернення до суду за їх захистом. Відповідно до ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Як вбачається із матеріалів справи з наказом про своє звільнення позивач була ознайомлена 25.07.2013 р., а від отримання трудової книжки вона відмовилася, що підтверджується актом №3 від 25.07.2013 р. Пропуск без поважних причин одномісячного строку звернення до суду у справах про звільнення є самостійною підставою для відмови в позові, а тому позовна вимога [PERSON] про поновлення на посаді економіста по труду з 25.07.2013 р. не підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку. Відповідно до статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до довідки відповідача №06/вих. від 09.01.2014 р. середньоденна заробітна плата позивача склала 280 грн. 85 коп., розмір якої суд приймає як належно розраховану. Суд не приймає доводи відповідача щодо відсутності вини власника у несвоєчасній виплаті позивачу належних сум заробітної плати, оскільки це не підтверджено належними та допустимими доказами. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що з КЖЕП Центрального району м. Миколаєва на користь позивача слід стягнути середню заробітну плату за весь час затримки в розрахунку за період з 26.07.2013 року по день звернення до суду 25.10.2013 року в розмірі (92*280,85 грн.) = 25 838 грн. 20 коп. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи тривалість та ступінь душевних страждань позивача, спричинених затримкою виплати заробітної плати суд вважає достатньою компенсацію моральної шкоди у розмірі 500 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судові витрати у розмірі (394 грн. 04 коп. - за майнові вимоги; 229 грн. 40 коп. - за немайнові вимоги) 623 грн. 44 коп.

Outcome: partial