Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-24 00:00:00

В грудні 2014 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив визнати поважною причину пропуску [PERSON] строку позовної давності на оскарження свідоцтва про право власності на житло і розпорядження органу приватизації, поновити йому строк позовної давності на оскарження свідоцтва про право власності на житло і розпорядження органу приватизації, визнати недійсним та скасувати розпорядження Виробничого обєднання «Південний машинобудівний завод» від 17.02.1997 року за № 789-97 про передачу [PERSON] та [PERSON] у спільну власність квартиру [ADDRESS], визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло від 17.02.1997 року, видане Виробничим обєднанням «Південний машинобудівний завод», за яким [PERSON] та [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS] (номер у реєстровій книзі 348п-79), визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку квартири [ADDRESS], видане державним нотаріусом [PERSON] дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] на імя [PERSON], 15 лютого [INFO], зареєстрованого в реєстрі за № 5-209, та стягнути з відповідачів на його користь судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що вони з відповідачем є братами. 24 листопада 2012 року померла їхня мати - [PERSON]. Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно. У жовтні 1974 року їхній матері у зв'язку з роботою на Виробничому обєднанні «Південний машинобудівний завод» на підставі ордеру № 1499 була виділена вищевказана квартира. З 31 січня 1975 року вони з братом, а їхня мати з 31 травня 1975 року зареєстровані у спірній квартирі. Під час оформлення своїх спадкових прав на цю квартиру позивачу стало відомо, що вона належить на праві спільної сумісної власності його матері та братові. Так, 17 лютого 1997 року його матір та брат, на двох, приватизували спірну квартиру. Однак позивач участі у приватизації квартири не приймав, оскільки факт приватизації квартири від нього приховали члени його родини. Про факт приватизації він дізнався лише в січні 2013 року. Вказаною приватизацією були порушені його законні права та вимоги законодавства України, оскільки відсутня письмова згода всіх повнолітніх членів сімї на приватизацію квартири, чим порушено вимоги ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», Положення про порядок передачі квартир (будинків) у приватну власність громадян. Отже, позивача було безпідставно позбавлено права взяти участь у приватизації квартири. Ухвалою суду третю особу по справі було уточнено на Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] підтримали позовні вимоги та просили задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилалися на обставини, які викладені в позовній заяві. Відповідач та його представник [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог позивача та просили відмовити йому. При цьому, просили застосувати до вимог позивача строки позовної давності, оскільки ним не надані докази поважності пропуску строку звернення до суду з даними вимогами. Крім того, вказали, що позивач взагалі не мав права на приватизацію, оскільки на момент її оформлення, він не мав громадянства України, що підтверджується відповідною довідкою, наявною у матеріалах справи. А також, зазначили, що ніхто не чинить позивачу перешкод у користуванні та проживанні в спірній квартирі. Представник Державного підприємства «Виробниче обєднання «Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» в судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, причину своєї неявки суду не повідомив. Раніше надав суду письмові заперечення, в яких просив відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог та вказав, що приватизація спірної квартири була проведена у відповідності з вимогами Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог позивача та просила відмовити йому. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає необхідним визнати поважною причину пропуску позивачем строку позовної давності та поновити йому цей строк, а позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають по наступним підставам. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є братами. Вони є співвласниками квартири [ADDRESS], в якій: [PERSON] належить 1/4 частина на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.02.2014 року після смерті матері [PERSON], померлої 24 листопада 2012 року, виданого державним нотаріусом [PERSON] дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 5-209 (а.с.93); а [PERSON] належить 1/4 частина на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.02.2014 року після смерті матері [PERSON], померлої 24 листопада 2012 року, виданого державним нотаріусом [PERSON] дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 5-209; а [PERSON] (а.с.93), та 1/2 частина цієї квартири належить йому на підставі свідоцтва про право власності на житло від 17.02.1997 року, виданого Виробничим обєднанням «Південний машинобудівний завод» на підставі розпорядження від 17.02.1997 року за № 789-97 (а.с.85). Вищевказана квартира була виділена [PERSON] Виробничим обєднанням «Південний машинобудівний завод» в жовтні 1974 року на підставі ордеру № 1499 на склад сімї з пяти чоловік (а.с.129). На підставі розпорядження Виробничого обєднання «Південний машинобудівний завод» від 17.02.1997 року за № 789-97 вищевказана квартира була приватизована [PERSON] та її сином [PERSON], про що їм було видане свідоцтва про право власності на житло від 17.02.1997 року, згідно якого квартира [ADDRESS] належала їм на праві спільної сумісної власності (а.с.15). 24 листопада 2012 року [PERSON] померла та після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно, зокрема й на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Після її смерті [PERSON] дніпропетровською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа за № 15/2013, копія якої знаходиться в матеріалах даної справи (а.с.45-96). По вказаній спадковій справі державним нотаріусом [PERSON] дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] було видане свідоцтво про право на спадщину за законом від 17.02.2014 року, яке зареєстроване в реєстрі за № 5-209, і згідно якого спадщину у вигляді 1/2 частини квартири [ADDRESS], яка належала померлій, успадкували її сини [PERSON] та [PERSON] по 1/4 частині кожний з них. Вищевказані обставини визнавалися та не заперечувалися сторонами у справі, а тому, дані обставини не підлягають доказуванню в порядку ч. 1 ст. 61 ЦПК України, згідно якої обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Позивач вважає неправомірними розпорядження Виробничого обєднання «Південний машинобудівний завод» від 17.02.1997 року за № 789-97 та видане, на його підставі, свідоцтво про право власності на житло від 17.02.1997 року, оскільки вони порушують його законні права та чинне законодавство України. Відповідач та його представник просили застосувати до вимог позивача строки позовної давності та відмовити йому в задоволенні його вимог, а також, вказали, що він взагалі не мав права на приватизацію, оскільки на момент її оформлення, він не мав громадянства України. Позивач та його представник, в свою чергу, просили визнати поважною причину пропуску та поновити строк для звернення до суду з даними вимогами. Відповідно до п. п. 1, 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Тому, суд вважає необхідним застосувати до даних правовідносин положення чинного ЦК України, оскільки правовідносини продовжують існувати після набрання чинності вказаним кодексом. Згідно з положеннями ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. При цьому, в порядку ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Враховуючи зміст норми ст. 267 ЦК України, суд вважає, що до поважних підстав пропуску строку слід відносити лише ті обставини, які є обєктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду з відповідним позовом. Судом встановлено, що позивач до вирішення у 2013 році своїх спадкових прав після смерті матері не знав про факт приватизації спірної квартири, що не заперечувалося й стороною відповідача [PERSON], а лише вказувалося, що позивач мав все необхідне та не мав перешкод аби раніше дізнатися про проведену приватизацію. Тому, суд вважає можливим визнати поважною причину пропуску [PERSON] строку позовної давності на оскарження свідоцтва про право власності на житло і розпорядження органу приватизації та поновити йому строк позовної давності на оскарження свідоцтва про право власності на житло і розпорядження органу приватизації. Що стосується решти позовних вимог, то вони задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Так, згідно з ч. 5 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції чинній на момент приватизації), кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Разом з тим, як вбачається з довідки Виробничого обєднання «Південний машинобудівний завод» на момент приватизації у спірній квартирі були зареєстровані громадяни України [PERSON] та її син [PERSON], а також зареєстрований її син [PERSON], як особа без громадянства. Згідно листа Красногвардійського РВ у м. Дніпропетровську Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 30.07.2015 року за вих. № 1215/2841, [PERSON] отримав паспорт громадянина України Серії АМ № 986233 лише 31.05.2002 року. Таким чином, позивач станом на момент проведення приватизації взагалі не мав права на прийняття в ній участі, оскільки не був громадянином України. Тому, його законні права та інтереси чи вимоги чинного на той час законодавства порушені не були. У звязку з вищевказаним, суд вважає необґрунтованими та безпідставними позовні вимоги позивача, оскільки переконливих доказів на їх підтвердження ним суду не надано. За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає необхідним відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог. Крім того, оскільки позивачу відмовлено в задоволенні його позовних вимог, то позовні вимоги в частині стягнення з відповідачів на його користь судових витрат, задоволенню також не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed