Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-11 00:00:00

В жовтні 2018 року [PERSON] в інтересах [PERSON] звернувся до Генічеського районного суду Херсонської області із позовом до відповідача [PERSON] , в якому просив суд визнати право власності в порядку спадкування за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , яка належала [PERSON] , яка померла [INFO] . В обґрунтування позову зазначено, що [INFO] в м. Сімферополь АРК померла [PERSON] , яка була тіткою [PERSON] . За життя [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого квартиру [ADDRESS] вона заповіла [PERSON] , яка разом із нею мешкала, а будинок [ADDRESS] вона заповіла [PERSON] . У встановлений законом строк [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Рішенням Генічеського районного суду м. Києва від 30.05.2018 року, за [PERSON] було визнано право власності в порядку спадкування на житловий будинок [ADDRESS] , який належав [PERSON] . Позивач вказує, що відповідач у вставлений законом строк спадщину за заповітом не прийняла та не буде це робити, оскільки, постійно мешкає на окупованій території АРК, а відтак остання відмовилась від спадщини. Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 21.02.2018 року, було встановлено, що [PERSON] , яка померла [INFO] є тіткою [PERSON] , [INFO] . Спадкоємців першої, другої, третьої та четвертої черги після смерті [PERSON] відсутні. Позивач вказує, що вона має право отримати у спадок зазначену квартиру, яка належала спадкодавцю, однак, правовстановлюючі документи на квартиру не збереглися, а тому позивач вимушена звернутись до суду через свого представника із даним позовом. Ухвалою судді Генічеського районного суду Херсонської області від 26.11.2018 року, у справі було відкрито провадження. Ухвалою Генічеського районного суду Херсонської області від 23.11.2020 року, справу було передано до Київського апеляційного суду для визначення підсудності. Ухвалою Київського апеляційного суду від 21.01.2021 року, для забезпечення розгляду справи було визначено Голосіївський районний суд м. Києва. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 15.02.2021 року, розгляд справи було призначено в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Позивач та її представник з будь-якими клопотаннями до суду не звертались. Відповідач відзив на позов до суду не подала, в зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити за наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Отже зміст положень зазначених норм цивільного та цивільного процесуального права свідчить про те, що підставою для судового захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть. За життя [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого квартиру [ADDRESS] вона заповіла [PERSON] , а будинок [ADDRESS] та земельну ділянку вона заповіла [PERSON] . У встановлений законом строк [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] та приватним нотаріусом було заведено спадкову справу. Рішенням Генічеського районного суду м. Києва від 30.05.2018 року у справі № 653/220/17, було встановлено факт того, що [PERSON] , яка померал [INFO] була тіткою [PERSON] , [INFO] . Крім того, рішенням Генічеського районного суду м. Києва від 30.05.2018 року у справі № 653/4634/17, за [PERSON] було визнано право власності в порядку спадкування на житловий будинок [ADDRESS] , який належав [PERSON] , померлій [INFO] . Позивач вказує, що відповідач у вставлений законом строк спадщину за заповітом не прийняла та не буде це робити, оскільки, постійно мешкає на окупованій території АРК, а відтак остання відмовилась від спадщини, та позивач вказує, що вона має право отримати у спадок квартиру, яка належала спадкодавцю. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, суд приймає до уваги те, що статтею 1223 ЦК України визначено,що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. У відповідності до статті 1258 ЦК України,спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. У відповідності до ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Частиною 3 статті 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Статтями 1296, 1297 ЦК України визначено, що спадкоємець,який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Главою 86 ЦК, а також спеціальним законодавством, зокрема,Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Листом Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» роз`яснено, що судам слід звернути увагу на наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до положень ч.ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З матеріалів спадкової справи вбачається, що позивач звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Однак, доказів відмови нотаріуса у видачі свідоцтва по право власності на спірну квартиру в порядку спадкування із зазначенням конкретних підстав такої відмови, стороною позивача суду надано не було, як і не надано суду переконливих доказів того, що відповідач відмовилась від прийняття спадщини за заповітом. Суд відмічає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги відсутність вмотивованої відмови нотаріуса в оформленні спадкових прав, а також достатніх доказів, які б свідчили про відмову відповідача від приийняття спадщина за заповітом, суд вважає, що звернення до суду із позовними вимогами про визнання права власності на спадкове майно, є передчасним, оскільки, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав в нотаріальному порядку, а відтак в задоволенні позову слід відмовити. В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати у справі слід залишити за позивачем по фактично понесеним.

Outcome: dismissed