Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-30 00:00:00

В жовтні 2014 року з позовною заявою звернулися [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], в якій просили відстрочити, розстрочити, зменшити, або звільнити від сплати судових витрат до винесення рішення по цій справі, а також просили зобов'язати [PERSON] повернути титульним власникам об'єкт нерухомості розташований за адресою: [ADDRESS]. Позивачі посилались на те, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16.04.2013 року, додатковим рішенням Малиновського районного суду м Одеси від 10.12.2013 року перший договір купівлі-продажу квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] укладений між [PERSON] і [PERSON] визнано недійсним. Хоча рішенням апеляційного суду Одеської області від 4.03.2014 року вищезазначені рішення Малиновського районного суду м. Одеси були скасовані, проте ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.06.2014 року рішення апеляційного суду Одеської області від 4.03.2014 року скасовано, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16.04.2013 року та додаткове рішення Малиновського районного суду від 10.12.2013 залишені в силі. Зважаючи на те, що за другим договором купівлі-продажу зазначеної спірної нерухомості [PERSON] продав квартиру [PERSON], який є на сьогоднішній день власником квартири розташованої в [ADDRESS], тому позивачі саме звернулись до власника спірної нерухомості щодо повернення їм зазначеної нерухомості, вважаючи безпідставність його право власності. Представник позивачів в судове засідання не з'явився, в наданій до суду заяві просив справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримав, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач у судове засідання не з'явився, згідно до ст. 76 ЦПК України був належним чином повідомлений про час розгляду справи. Треті особи в судове засідання не з'явилися, хоча про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Заяв про розгляд справи у їх відсутність до суду не надходило. За таких обставин суд розглядає справу у відсутність сторін в заочному порядку, що відповідає положенням ст.ст. 224-225 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову. [PERSON] та [PERSON] з 19 грудня 1987 року перебували у зареєстрованому шлюбі, згідно свідоцтва про укладення шлюбу [NUMBER], видане відділом ЗАГСа Малиновського району міста Одеси, актовий запис № 1358. Від шлюбу [PERSON] з [PERSON] є троє дітей: [PERSON] [INFO] та близнюки [PERSON] та [PERSON] [INFO]. В квітні 2000 року спірна двокімнатна квартира розташована за адресою: [ADDRESS] була приватизована у рівних частках на [PERSON], [PERSON] та [PERSON] ( свідоцтво про право власності на житло від 04 жовтня 2000 року № Ж- 1097 видане Управлінням Одеської Залізничної дороги). [INFO] померла [PERSON], про що першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси, в книзі реєстрації актів про смерть 27 вересня 2004 року зроблено запис № 8599. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя який його пережив , та батьки. Чоловік [PERSON] та син [PERSON] були спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON], від прийняття спадщини не відмовлялись, фактично прийняли спадщину у розмірі 1/3 частки квартири, яка належала [PERSON], постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, та залишились проживати, володіти та користуватися всією квартирою [ADDRESS], але [PERSON] та [PERSON] у встановлений законом строк не зверталися до державної нотаріальної контори. Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від нього. 30.05.06 р. помер один з власників спірної нерухомості [PERSON], про що першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління м. Одеси, в книзі реєстрації актів про смерть 06 червня 2006 року зроблено запис № 5211. Таким чином [PERSON] став єдиним за законом спадкоємцем першої черги, від прийняття спадщини не відмовився, фактично прийняв спадщину, залишившись проживати, володіли та користуватися всією квартирою [ADDRESS] але не зміг звернутися з заявою про визнання права власності у порядку спадкування за законом в зв'язку з тим, що 25 липня 2006 року був госпіталізований в Одеську обласну клінічну психіатричну лікарню № 1 з діагнозом: хронічна енцефалопатія 2-3 ступеня, алкогольна полінейропатія з нижнім в'ялим парапарезом вираженого ступеня, психічне і поведінкове зворушення в результаті вживання алкоголю, амнестичний синдром. [PERSON] отримала від [PERSON] документи необхідні для реєстрації права власності за [PERSON] на спірну квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS]. Після отримання документів від [PERSON], [PERSON] свідомо виготовила підроблений документ, а саме: заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 2 грудня 2005 року. Відповідно до якого було: - встановлено факт прийняття спадщини [PERSON] (свекор позивача [PERSON]) та [PERSON] (чоловік позивача [PERSON]) на 1/3 частки квартири розташованої в [ADDRESS]; - визнано дійсною усну угоду між покупцем в особі [PERSON] та продавцями [PERSON], та [PERSON] на спірну квартиру. - визнано за [PERSON] право власності на квартиру розташовану в [ADDRESS]. Отримавши підроблене рішення Приморського районного суду м. Одеси, [PERSON] звернулась до Одеського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості з метою реєстрації права власності на спірне нерухоме майно. 08.09.2006 року на підставі зазначеного підробленого рішення [PERSON] оформила на своє ім'я право власності на квартиру розташовану в [ADDRESS]. 18.09.2006 року [PERSON] уклала договір купівлі-продажу з [PERSON] посвідчений приватним нотаріусом [PERSON], у відповідності з яким [PERSON] продала [PERSON] квартиру розташовану в [ADDRESS]. 07.12.2006 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий запис № 6058, посвідчено договір купівлі-продажу, згідно з яким [PERSON] продав [PERSON] квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS]. [INFO] [PERSON] - єдиний власник спірної квартири помер, про що першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління м. Одеси, в книзі реєстрації актів про смерть 09 березня 2008 року зроблено запис № 2297. Позивачі звернулись за захистом своїх прав до суду, в решті рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16.04.2013 року, додатковим рішенням Малиновського районного суду м Одеси від 10.12.2013 року договір купівлі-продажу квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] укладений між [PERSON] і [PERSON] визнано недійсним. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 4.03.2014 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16.04.2013 року та додаткове рішення Малиновського районного суду від 10.12.2013 року були скасовані. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.06.2014 року рішення апеляційного суду Одеської області від 4.03.2014 року скасовано, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16.04.2013 року та додаткове рішення Малиновського районного суду від 10.12.2013 залишені в силі. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. У відповідності до п. 10 постанови Пленуму ВСУ від 6.11.2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів не дійсними» норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочині щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК Згідно із ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі. Таким чином, оскільки спірна квартира була відчужена поза волею позивачів, то вони мають право вимагати відновлення свого права на неї. Оскільки добросовісне набуття в розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння. Захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Майно може бути повернуте за позовом власника про витребування майна на підстав ст. ст. 387, 388 ЦК України, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених цими статтями, тому що вони встановлюють спеціальні правила для захисту такого права. Статтею 387 Цивільного кодексу України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння здійснюється шляхом подання до суду віндикаційного позову. Предметом віндикаційного позову є вимога позивача до відповідача про витребування майна із чужого незаконного володіння, яка повинна мати відповідні підстави, що тягнуть за собою визначені законом правові наслідки. Таким чином, вказані позивачем у позовній заяві підстави повинні підтверджувати його право власності або інше суб'єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном (безтитульний статус його володіння). Тобто, на підтвердження наявності у позивача суб'єктивного права на витребування майна з чужого незаконного володіння він повинен надати суду відповідні докази, що підтверджують наявність майна у незаконному володінні відповідача та відсутність у останнього правових підстав для володіння майном (безтитульний статус його володіння). Власник майна не може витребувати його з незаконного володіння іншої особи за сукупної наявності трьох умов: а) набувач має бути добросовісним набувачем він не повинен знати, що купує майно не у власника; б) майно має бути придбане за гроші, тобто повинно бути саме купленим; в) власник має втратити володіння цим майном із власної волі, тобто майно має бути передане власником за договором (схову, майнового найму) іншій особі, яка б продала його добросовісному набувачеві. Наявними в матеріалах справи доказами підтверджується, що спірна нерухомість вибула з права власності титульних власників (позивачів) поза їх волею, а тому суд вважає, що є всі правові підстави для задоволення позовних вимог [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 330, 387, 388 ЦК України, та

Outcome: approved