Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-29 00:00:00

В жовтні 2018р. позивач [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ДП «Науково-дослідний та проектно-вишукувальний інститут транспортного будівництва «Київдіпротранс», в якому просила суд: - стягнути з відповідача на свою на користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 23373,23 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 22407,9 грн.; компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплатити (інфляційні втрати) у розмірі 1437,44 грн. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 13 листопада 2017р. її було звільнено на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України, з посади головного спеціаліста відділу штучних споруд ДП «Науково-дослідний та проектно-вишукувальний інститут транспортного будівництва «Київдіпротранс», на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку із переведенням до Філії «Проектно-вишукувальний інститут залізничного транспорту» ПАТ «Укрзалізниця». В день звільнення їй не було виплачено заробітну плату за попередньо відпрацьованій період в сумі з лютого 2016р. по листопад 2017р. у розмірі 23373,23 грн. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 13 грудня 2018р. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. До судового засідання стороною позивача було подано до суду заяву про розгляд справи у відсутність сторони, яка заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, з підстав, наведених в позові і не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, в судове засідання свого представника не направив, поважності причин неявки суду не повідомив, у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження строк, відповідач відзив на позов не подавав. Оскільки сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 223, 280 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, позивачка [PERSON] працювала на різних посадах в ДП «Науково-дослідний та проектно-вишукувальний інститут транспортного будівництва «Київдіпротранс» з 1987р., остання посада, яку обіймала позивачка головний спеціаліст відділу штучних споруд відповідача. Наказом відповідача № 171/к від 13 листопада 2017р. позивачку було звільнено із займаної посади з 15 листопада 2017р., на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку із переведенням до Філії «Проектно-вишукувальний інститут залізничного транспорту» ПАТ «Укрзалізниця». Судом встановлено, що з лютого 2016р. відповідач нараховував але не виплачував позивачці заробітну плату, в тому числі, і в день звільнення. При цьому, в досудовому порядку, ні на вимогу позивачки, ні на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 18 квітня 2019р. відповідач не надав довідку про розмір та підстави затримки розрахунку при звільненні позивачки. Згідно довідки Пенсійного Фонду України (форма ОК-5), сформованої станом на 29 жовтня 2018р. у відповідача перед позивачкою існує заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі за період з лютого 2016р. по листопад 2017р. - у сумі в розмірі 28654,89 грн. без врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. В свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 47 та ч. 1 ст. 83 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як встановлено в судовому засіданні та підтверджується матеріалами справи, в день звільнення позивача відповідач не провів з нею розрахунок по заробітній платі, а відтак, враховуючи положення ст. 13 ЦПК України, оскільки позивачкою були заявлені вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 23373,23 грн., то з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню вказана сума, без врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 20 Постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999р. № 13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Період затримки виплати сум, належних позивачці при звільненні, згідно заявлених вимог, з 15 листопада 2017р. по 22 вересня 2018р. складає 213 робочих днів, при цьому середньоденна заробітна плата позивачки складала 101,52 грн. без врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів. Згідно наданого стороною позивача розрахунку, за період часу з 15 листопада 2017р. по 22 вересня 2018р. кількість робочих днів - 226 днів, а середньоденний розмір заробітної плати позивачки складав 99,15 грн., без врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів, а сума середнього заробітку за час затримки розрахунку зі звільненим працівником - 22407,9 грн. Проте враховуючи дійсну кількість робочих днів і вірний розрахунок середньоденного розміру заробітної плати позивачки, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 21623,76 грн. без врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів. Протягом всього часу розгляду справи в суді, в порушення ст. 129 Конституції України, ст. ст. 76-81 ЦПК України, стороною відповідача не було надано суду жодного належного і допустимого доказу, на спростування вимог позивача. Згідно ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). За умовами ст. 3 цього Закону сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Таким чином, перевіривши наданий розрахунок позивачки, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на її користь суму компенсації позивачці втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 1437,44 грн., які обраховані згідно Постанови КМУ від 17 липня 2003р. №1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення», враховуючи положення ст. 13 ЦПК України. Згідно рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013р. №9-рп/2013 спір щодо стягнення не виплачених власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці. Як зазначив Конституційний Суд України, строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин (абзац 5 підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 22 лютого 2012р. № 4-рп/2012). Конституційний Суд України дійшов висновку, що працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Це право працівника відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим конституційного принципу верховенства права та не порушує балансу прав і законних інтересів працівників і роботодавців. Крім того, суд враховує правовий висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 14 грудня 2016р. у справі № 6-788цс16, в якому суд зазначає, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. За таких обставин, суд приходить до висновку про обґрунтованість та законність позовних вимог, а відтак поданий позов у цій частині підлягає задоволенню в розмірі 1437,44 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704,8 грн.

Outcome: partial