Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-22 00:00:00

В жовтні 2018 року до Голопристанського районного суду Херсонської області звернувся позивач з позовом про стягнення суми позики. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 01 квітня 2017 [PERSON] отримав від нього в займи грошові кошти в сумі 9 850 000 грн. безпроцентно, з умовою повернути зазначену суму не пізніше 01.10.2017. В підтвердження цього між ним та [PERSON] було письмово укладено договір позики. В цей же день, з метою забезпечення грошового зобов`язання за договором позики між позивачем [PERSON] та відповідачами [PERSON] , [PERSON] було укладено договір поруки, відповідно до якого останні зобов`язалися відповідати за невиконання позичальником грошових зобов`язань, які виникають з умов договору позики. В зазначений термін відповідач [PERSON] займану грошову суму не повернув, тобто належним чином не виконав взяте на себе грошове зобов`язання. На час розгляду справи в суді, сума боргу відповідачем у добровільному порядку не сплачена. Отже, вважає, що позичені відповідачем [PERSON] кошти в сумі 9 850 000 грн. повинні бути стягнуті в солідарному порядку з відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на його користь. Разом з цим, просить суд встановити спосіб і порядок виконання рішення шляхом визнання права власності на майнові активи відповідачів в рахунок погашення боргу. Ухвалою судді Голопристанського районного суду Херсонської області від 28.11.2018 було відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] про стягнення суми позики та призначено підготовче засідання. В подальшому, позивач [PERSON] звернувся до Голопристанського районного суду Херсонської області із заявою про затвердження мирової угоди та мировою угодою, укладеною між позивачем [PERSON] та відповідачами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що датовані 19.11.2018, в якій позивач та всі відповідачі, крім [PERSON] , просили затвердити умови цієї угоди. Ухвалою Голопристанського районного суду Херсонської області від 06.12.2018 затверджено мирову угоду, укладену між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] від 19.11.2018 в цивільній справі за позовом про стягнення суми позики. За умовами мирової угоди від 19.11.2018 року в солідарному порядку з відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] стягнена сума позики в розмірі 9 850 000 грн. При цьому, встановлено спосіб та порядок виконання рішення шляхом визнання за [PERSON] права власності на майно, належне боржнику. Провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про стягнення грошових коштів закрито. Постановою Херсонського апеляційного суду від 16.04.2019 ухвала Голопристанського районного суду Херсонської області від 06.12.2018 про затвердження мирової угоди, укладеної між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в цивільній справі за позовом про стягнення суми позики скасована, а справа направлена за встановленою підсудністю до Дзержинського міського суду Донецької області. Ухвалою судді Дзержинського міського суду Донецької області від 23.05.2019 позовна заява [PERSON] про стягнення суми позики до розгляду та призначено судове засідання до розгляду справи по суті. Ухвалою Дзержинського міського суду Донецької області від 23.09.2019 року було відмовлено в задоволенні клопотання [PERSON] від 09.07.2019 про затвердження мирової угоди від 19.11.2018 в цивільній справі за позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення суми позики. Позивач в судове засідання не з`явився, був неодноразово повідомлений про дату та час судового розгляду, в матеріалах справи є його письмова заява, подана ним до Голопристанського районного суду Херсонської області 06.12.2018, в якій [PERSON] просив розглянути справу без його участі. Представник позивача [PERSON] звернувся до суду з письмовою заявою від 22.08.2019, в якій повідомив, що він не є представником позивача [PERSON] у зв`язку з розірванням договору про надання правової допомоги, тому не буде приймати участь у судових засіданнях по цій справі. Належно повідомлені відповідачі в судове засідання не прибули з невідомих причин, про час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені у порядку, визначеному ч.ч. 6,11 ст. 128 ЦПК України, шляхом надіслання рекомендованих листів з повідомленням про виклик та опублікування на офіційному веб-сайті судової влади України оголошення про виклик. Приймаючи до уваги, що належно повідомлені відповідачі повторно не з`явилися в судове засідання, тому суд розглядав справу на підставі ст.ст. 280-283 ЦПК України, заочно, у зв`язку з чим постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. В матеріалах справи міститься копія договору позики від 01.04.2017, яка була долучена позивачем до позову і визначена, саме як копія договору. В даному договорі зазначено, що позивач по справі [PERSON] позичив [PERSON] кошти в сумі 9 850 000 грн., з зобов`язанням повернути зазначену суму не пізніше 01 жовтня 2017 року, безпроцентно. Згідно п. 3 п.п. 3.2 договору позики від 01.04.2017 невиконання позичальником умов даного договору передбачає можливість позикодавцем звернення стягнення на належні позичальнику майнові активи, шляхом безпосереднього продажу, на підставі рішення суду або визнання права власності на майно позичальника. Згідно п. 5.4.2 договору поруки від 01.04.2017 року у разі невиконання боржником своїх зобов`язань за основним договором, кредитор має право звернути стягнення на суму заборгованості за кредитним договором шляхом визнання права власності на належне поручителям майно. В той же час, судом встановлено, що дана копія договору позики від 01.04.2017, а не витяг з нього (т. 1, а.с. 5) та договір позики, долучений до умов мирової угоди від 01.04.2017 року (т.1, а.с. 20) суттєво різняться за змістом, зокрема п. 3 у них, яким сторони визначили відповідальність у разі порушення умов договору позики. Так, первісно надана копія не містить посилань на конкретне нерухоме майно, належне позичальнику, у той час як наданий у подальшому екземпляр договору позики за цією ж датою містить перелік об`єктів нерухомого майна, із позначкою про їх належність позичальнику, щодо якого можливо звернення стягнення в разі порушення позичальником своїх зобов`язань, при тому, що матеріали справи не містять посилань на внесення змін чи доповнень до цього пункту договору в подальшому. Згідно ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми доказами є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. З метою усунення встановлених суперечностей, суд ухвалою від 18.07.2019 зобов`язав сторони по справі з`явитися в судове засіданні для надання особистих пояснень та оригіналів документів. Проте, сторони в судове засідання не з`явилися та витребувані судом оригінали документів не надали. Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Так, Європейській суд з прав людини в своєму рішенні по справі «Пономарев проти України» зазначив, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. З огляду на вказані положення рішення Європейського суду з прав людини та положень чинного законодавства, кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Відповідно до вимог ст. 129 Конституції України, ст. 11 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» розгляд цивільних справ відбувається в судах відкрито, що гарантує особі, яка є стороною у справі можливість своєчасно дізнатись про хід судового розгляду. Отже, сторони по справі, будучи обізнаними про те, що в суді перебуває цивільна справа за їх участю, знехтували своїми процесуальними правами та процесуальними обов`язками, покладеними на них судом. За таких обставин, суд не має можливості усунути вищезазначені суперечності, надати правову оцінку дійсності положень договору позики, укладеного у простій формі в частині застереження про право позикодавця на звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна, порядку і формі їх укладення, а також перевірити приписи ст.ст. 203, 205, 209, 210, 215, 220 ЦПК України щодо обов`язкового нотаріального посвідчення та державної реєстрації правочинів з нерухомістю, наслідком невиконання яких є їх нікчемність. За таких підстав, в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми за договором позики необхідно відмовити. При цьому, в матеріалах справи міститься договір поруки від 01.04.2017, укладений між [PERSON] та відповідачами [PERSON] , [PERSON] . Згідно даного договору останні виступили майновими поручителями відповідача [PERSON] щодо повного і належного виконання останнім зобов`язань за договором позики від 01.04.2017. Оскільки за вищезазначених підстав суду не вдалося встановити дійсність положень договору поруки від 01.04.2017, тому позовні вимоги [PERSON] до поручителів також не підлягають задоволенню, оскільки за своїм характером порука є похідною, залежною від основного зобов`язання. Що стосується позовних вимог до відповідача [PERSON] , суд зазначає наступне. Згідно договору поруки від 01.04.2017 року вбачається, що даний договір був укладений між кредитором [PERSON] , позичальником [PERSON] та поручителями [PERSON] та [PERSON] (т. 1, а.с. 20-а ), при цьому жодних договорів із [PERSON] не укладалось, жодних зобов`язань у спірних правовідносинах [PERSON] на себе не приймала. За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред`явленим позовом. Встановивши, що відповідач [PERSON] є неналежним відповідачем, а була лише безпідставно залучена позивачем як співвідповідач з метою зміни в минулому підсудності справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог про стягнення з [PERSON] суми позики необхідно відмовити. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Враховуючи вищевикладене, в задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення боргу за договорами позики та поруки необхідно відмовити в повному обсязі, у зв`язку з їх недоведеністю. У зв`язку з відмовою [PERSON] у стягненні суми позики, також не підлягають задоволенню і вимоги про встановлення способу і порядку виконання рішення шляхом визнання права власності на майнові активи відповідачів в рахунок погашення боргу, так як ці вимоги є похідними від попередніх позовних вимог.

Outcome: dismissed