Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-10 00:00:00

В вересні 2019 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просила розірвати шлюбу, укладений з відповідачем 25.09.2004 року, поділити спільне майно подружжя, а саме квартиру [ADDRESS] та стягнути на її користь аліменти на утримання сина в розмірі 4000 грн. щомісяця. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що у шлюбі з відповідачем перебуває з 1994 року, на даний час спільно не проживають, спільного господарства не ведеться, вважає подальше збереження шлюбу недоцільним. За час шлюбу було придбано квартиру [ADDRESS] , право власності на вказану квартиру зареєстровано на відповідача, однак вона придбавалась за спільні кошти подружжя. Також зазначає, що на її утриманні знаходиться неповнолітня дитина, в добровільному порядку відповідач матеріальної допомоги не надає. Відповідачем надано відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що позовні вимоги в частині розірвання шлюбу та поділу майна подружжя визнає в повному обсязі, позовні вимоги в частині стягнення аліментів визнає частково, а саме згоден сплачувати аліменти в розмірі 1500 грн. щомісяця. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав і просив суд його задовольнити. Представник відповідача в частині розірвання шлюбу та поділу майна подружжя позов визнав повністю, в частині стягнення аліментів визнав частково на суму 1500 грн. Судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Сторони зареєстрували шлюб 25.09.2004 року, актовий запис №1345. Подружні відносини подружжя припинило, спільне господарство не ведеться, подальше збереження шлюбу позивач вважає не можливим, оскільки це суперечить її інтересам. Відповідно до ч. 3 ст. 56 Сімейного кодексу України, кожен має право припинити шлюбні відносини. Згідно ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За таких умов суд вважає, що подальше збереження шлюбу між сторонами суперечитиме інтересам позивача, а тому шлюб підлягає розірванню. За час шлюбу, згідно договору купівлі-продажу квартири від 17.12.2010 року, відповідач придбав у власність квартиру [ADDRESS] . Право власності на вказане майно зареєстровано за відповідачем. Відповідно до частини першої статті 60 Сімейного кодексу України (далі - Кодекс) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). За приписом частини першої статті 70 Кодексу у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, статтями 60, 70 Кодексу встановлена презумпція права спільної сумісної власності подружжя щодо майна, яке придбано в період шлюбу, а також рівність часток подружжя. Отже, суд приходить до висновку щодо задоволення позову в частині поділу майна подружжя. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , який проживає з матір`ю і знаходиться на її утриманні. За змістом ст. 18 Конвенції про права дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Стаття 27 Конвенції Про права дитини дає кожній дитині право на рівень життя, необхідній для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціально розвитку. Батьки або інші особи які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України, суд, за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Як зазначено у ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів;3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Виходячи з обов`язку батьків утримувати неповнолітніх дітей, а також із того, що відповідач позов визнав частково, а позивачем не доведено можливість відповідача сплачувати аліменти саме в розмірі 4000 грн. щомісяця, враховуючи рівень життя та необхідність достатнього забезпечення гармонійного розвитку дитини, суд вважає за необхідне стягнути аліменти з відповідача на користь позивача на утримання їх дитини у розмірі 2000 грн. щомісяця починаючи з дня звернення до суду, а саме з 09.09.2019 року. Статтею 5 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що від сплати судового збору звільняються учасники бойових дій. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. В п.35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року № 10 роз`яснено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення ст. 88 ЦПК України та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Проте, якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору. Так як відповідач є учасником бойових дій та в силу ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, сума судового збору сплачена позивачем при пред`явленні позову підлягає компенсації за рахунок держави.

Outcome: partial