Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-02 00:00:00

Виклад позиції позивача та заперечень відповідача. 28 грудня 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить: встановити той факт, що вона проживала з [PERSON] однією сім`єю з 1999 року по [INFO] , визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на спадкове майно, що залишилося після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] в смт Томашпіль Томашпільського району Вінницької області, що складається із житлового будинку по [ADDRESS] , належний [PERSON] , яка померла [INFO] , визнати за нею майнове право на земельну частку (пай) площею 4,3998 га, що розташована на території Томашпільської селищної ради Томашпільського району Вінницької області, належний [PERSON] , яка померла [INFO] в смт Томашпіль Томашпільського району Вінницької області на підставі сертифікату серії РН № 057858 , виданого на підставі рішення Томашпільської районної державної адміністрації від 6 листопада 2002 року № 363. Даний позов обґрунтовано наступним. [INFO] в смт Томашпіль Томашпільського району Вінницької області померла [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина на спадкове майно, що складається із житлового будинку по [ADDRESS] та земельної частки (паю) площею 4,3998 га, що розташована на території Томашпільської селищної ради, відповідно до сертифікату серії РН № 057858 , виданого на підставі рішення Томашпільської РДА від 06.11.2002 № 363. Посилаючись на ст. 1264 ЦК України, позивач вказує, що після смерті [PERSON] єдиним спадкоємцем вищезазначеного майна є вона, оскільки вона спільно проживала разом із спадкодавцем останні 5 років та вела догляд за померлою, що підтверджується довідкою Томашпільської селищної ради. Позивач вказує, що вона звернулася до державної нотаріальної контори для оформлення спадщини, однак їй було відмовлено в оформленні спадщини в зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця. Крім того, позивач вказує, що житловий будинок по [ADDRESS] зареєстрований за [PERSON] -матір`ю [PERSON] . Факт родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] підтверджується рішенням Томашпільського районного суду від 22 листопада 2000 року. [PERSON] спадщину після смерті своєї матері [PERSON] прийняла, оскільки спільно проживала із спадкодавцем, однак спадщину на себе не оформила. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі. Ухвалою Томашпільського районного суду від 2 січня 2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі, підготовче засідання у справі призначено на 09-20 годину 9 квітня 2019 року. 2 січня 2019 року судом направлено запит до Державного нотаріального архіву Вінницької області щодо наявності чи відсутності спадкової справи після померлої [PERSON] 11 лютого 2019 року отримано відповідь Державного нотаріального архіву, з якої вбачається, що спадкову справу після померлої [PERSON] не виявлено. 9 квітня 2019 року позивач подала заяву про перенесення підготовчого засідання в зв`язку з уточненням позовних вимог. 9 квітня 2019 року представник відповідача подав заяву про витребування спадкової справи після смерті [PERSON] та відкласти підготовче провадження. Ухвалою Томашпільського районного суду від 9 квітня 2019 року відкладено підготовче засідання на 08-30 годину 7 травня 2019 року. 7 травня 2019 року отримано заяву позивача про уточнення позовних вимог, клопотання про витребування доказів. Ухвалою Томашпільського районного суду від 7 травня 2019 року відкладено підготовче засідання у справі на 08-50 годину 13 червня 2019 року, витребувано спадкову справу після смерті [PERSON] , цивільну справу № 2-536/2000. 6 червня 2019 року отримано відповідь Державного нотаріального архіву про відсутність спадкової справи після померлої [PERSON] Ухвалою Томашпільського районного суду від 13 червня 2019 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду на 08-40 годину 3 жовтня 2019 року. Викликано свідків. Ухвалою Томашпільського районного суду від 3 жовтня 2019 року позовну заяву [PERSON] до Томашпільської селищної ради Томашпільського району Вінницької області про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права власності на спадкове майно в частині визнання за нею права власності на спадкове майно, що складається із житлового будинку по [ADDRESS] , належний [PERSON] , яка померла [INFO] - залишено без розгляду. Доводи учасників справи. В судове засідання позивач [PERSON] та її представник Семко В.М. не з`явилися, однак позивачка направила на адресу суду заяву, згідно якої справу просить розглянути без її участі та участі її представника, позовні вимоги в частині встановлення факту проживання однією сім`єю з [PERSON] та визнання за нею майнового права на земельну частку (пай) площею 4,3998 га, що розташована на території Томашпільської селищної ради підтримує та просить їх задоволити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, однак направив на адресу суду заяву, згідно якої справу просить розглядати без його участі, позовні вимоги в частині визнання майнового право на земельну частку (пай) площею 4,3998 га, що розташована на території Томашпільської селищної ради Томашпільського району Вінницької області - визнає, не заперечує в їх задоволенні. В задоволенні інших позовних вимог заперечує. Свідок [PERSON] , надала до суду письмові пояснення, згідно яких підтвердила факт, що [PERSON] проживала однією сім`єю з [PERSON] з 1999 року по [INFO], а саме по день смерті [PERSON] та вели спільне господарство. Свідку даний факт відомий оскільки вона проживала по сусідству. Свідок [PERSON] , надав до суду письмові пояснення, згідно яких підтвердив факт, що [PERSON] проживала однією сім`єю з [PERSON] з 1999 року по [INFO], а саме по день смерті [PERSON] та вели спільне господарство. Свідку даний факт відомий оскільки він проживав по сусідству. Фактичні обставини, встановлені судом, норми права, які застосовував суд, мотиви суду. Суд, розглянувши заяви сторін у справі, свідків, оцінивши належність ї достовірність показань сторін по справі, сприяючи всебічному й повному з`ясуванню обставин справи, що має істотне значення для правильного вирішення спору, прийшов до наступного. Відповідно до ст.129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов`язковість рішень суду. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч.1 ст.. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно ч.9 ст. 83 ЦПК України, копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Відповідно до Конституції України усі суб`єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92). Згідно ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Главою 29 ЦК України ( ст.ст. 386-394 ) регулюється захист права власності. Частиною 2 статті 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про : обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи; надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності; визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою; усиновлення; встановлення фактів, що мають юридичне значення; відновлення прав на втрачені цінні папери на пред`явника та векселі; передачу безхазяйної нерухомої речі у комунальну власність; визнання спадщини відумерлою; надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку; примусову госпіталізацію до протитуберкульозного закладу; розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб. Частинами 1-2 ст. 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до довідки Томашпільської селищної ради № 2363 від 18.09.2018, на день смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , [PERSON] , 1973 року народження, проживала разом з останньою (5 років), похоронила покійну за власний рахунок та фактично прийняла спадщину (а.с.15). Із довідки Томашпільської селищної ради № 2349 від 17.09.2018 вбачається, що після смерті [PERSON] єдиним спадкоємцем за законом залишилася [PERSON] , яка проживала разом із спадкодавцем останні 5 років без реєстрації за місцем проживання, вела догляд за померлим та після смерті похоронила померлу [PERSON] Гр . [PERSON] в шестимісячний термін з моменту смерті [PERSON] фактично вступила у володіння спадковим майном (а.с.16). Свідки [PERSON] та [PERSON] , згідно наданих заяв, також підтвердили, що [PERSON] , 1973 року народження з 1999 року по 2004 рік проживала однією сім`єю із [PERSON] яка померла [INFO] . [PERSON] вела з [PERSON] спільне господарство. Згідно з пунктами 2, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року тощо. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Як вбачається з ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Отже, для підтвердження прийняття спадщини має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку. Згідно зі ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] [PERSON] звернулася 7 грудня 2018 року, тобто, в шестимісячний строк заяву не подала, однак і не подала заяви про відмову від спадщини. З вищезазначеного суд робить висновок, що [PERSON] проживав зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини, даний факт знайшов своє підтвердження в судовому засідання, підтверджений довідками Томашпільської селищної ради, письмовими показами свідків, заяву нотаріусу у шестимісячний термін не подавала, про відмову від спадщини не заявляла. Згідно з п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» діями, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ заявника в управління чи володіння спадковим майном у межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини. Метою [PERSON] при зверненні до суду є встановлення факту її постійного проживання, як спадкоємця зі спадкодавцем на час відкриття спадщини для подальшого оформлення прав на спадкове майно в нотаріальному порядку на підставі ч. 3 ст. 1268, ст. 1264 ЦК України. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу (шість місяців), він не заявив про відмову від неї. Відповідно до п. 211 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Міністра Юстиції України №20/5 від 03 березня 2004 року - доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Довідками Томашпільської селищної ради та показами свідків підтверджується те, що на момент смерті [PERSON] [PERSON] фактично проживала разом з нею без реєстрації. У своїй ухвалі № 505/2085/14-ц від 14.09.2016 року Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшов висновку - «якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. З наведених підстав колегія суддів погоджується із висновками апеляційного суду про те, що відсутність реєстрації спадкоємця за останнім місцем проживання спадкодавця сама по собі не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини ч. З ст. 1268 ЦК України підтверджуються достатністю інших належних і допустимих доказів.» Аналогічні правові висновки містяться в ухвалі Верховного Суду України № 6-7165св09 від 03 листопада 2010 року, рішенні Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6048327св14 від 11 листопада 2015 р., ухвалі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6-20158св15 від 21 жовтня 2015 року. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» - «якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.» Отже, в судовому засіданні факт спільного проживання [PERSON] з [PERSON] на час відкриття спадщини знайшов своє підтвердження. Відповідно до ст. 319 ЦПК України, у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів Як було зазначено позивачем [PERSON] , факт спільного проживання із спадкодавцем на момент смерті спадкодавця має для неї юридичне значення і впливає на оформлення спадщини, тому заявлена вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю на момент смерті спадкодавця підлягає до задоволення. Як уже судом було встановлено, [INFO] в смт Томашпіль Томашпільського району Вінницької області померла [PERSON] (а.с.6). До відносин спадкування необхідно застосовувати законодавство чинне на час відкриття спадщини. Спадщина відкрилась [INFO] в день смерті спадкодавця [PERSON] . В цей час діяв ЦК України (2003 року). Згідно цього, зазначений нормативно-правовий акт потрібно застосувати для вирішення цих спірних правовідносин. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Як вбачається з ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1-2 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Прийняття спадщини - це акт, який поширюється на всі об`єкти спадкування водночас і свідчить про бажання скористатися правом на спадщину. До спадкоємця в момент виникнення правонаступництва переходять і ті права, які в цей час ще не були відомі. Відповідно до довідки Томашпільської селищної ради № 2349 від 17.09.2018, після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , залишилося спадкове майно, що складається із земельної частки (паю) площею 4,3998 га, що належала останній на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії РН № 057858 , що знаходиться на території Томашпільської селищної ради. Єдиним спадкоємцем зазначеного майна залишилася [PERSON] , яка фактично вступила у володіння спадковим майном (а.с.16). Відповідно до ст. 1264 ЦК України -четверта черга спадкоємців за законом -у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Оскільки судом було встановлено той факт, що [PERSON] проживала із [PERSON] однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, відповідно [PERSON] є спадкоємцем майна [PERSON] четвертої черги спадкування за законом. Відповідно до відповіді відділу у Томашпільському районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області на запит адвоката від 07.12.2018, [PERSON] мала сертифікат на право на земельну частку (пай) серії РН № 057358 на земельну ділянку площею 4,3998 ум.кад.га, що розташована на території Томашпільської селищної ради (а.с.13). Дані відомості підтверджуються і копією сертифікату на право на земельну частку (пай), виданого на ім`я [PERSON] (а.с.12). Як вбачається із технічного паспорта на житловий будинок по [ADDRESS] , власником даного будинку є [PERSON] (а.с.8). З домової книги на даний будинок вбачається, що в будинку були зареєстровані [PERSON] та [PERSON] (а.с.9-10). Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді цих справ, судом перевіряється наявність обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій, зокрема відмови у видачі свідоцтва про спадщину. Як вбачається із відповіді державного нотаріуса Томашпільської державної нотаріальної контори від 07.12.2018 на заяву [PERSON] , останній відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] , оскільки відсутні оригінали правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та відсутній факт родинних відносин (а.с.14). Згідно абзацу 3 пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді цих справ, судом перевіряється наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини. Як вбачається із відповіді Державного нотаріального архіву Вінницької області, спадкову справу після смерті [PERSON] , померлої [INFO] не виявлено. Згідно ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Відповідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Право власності є непорушним. Ст. 5 ЗК України в редакції 1990 року визначала, що право на земельну частку може бути передано у спадщину в порядку і на умовах, передбачених цивільним законодавством щодо спадкового майна. Згідно ч. 3 ст.. 152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав. Відповідно до п. 5 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» передбачена видача сертифікатів на право на земельну частку. Згідно ст.1-2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», зі змінами станом на 02.10.2012 року, право на земельну частку (пай) мають колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: - рішення суду про визнання права на земельну частку (пай)». Згідно п. 16, 17 Перехідних положень Земельного кодексу України, зі змінами станом на 01.07.2014 року, сертифікат на право на земельну частку (пай) є виданим державою документом, що підтверджує наявність у особи права на земельну частку (пай). Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними прав вимоги на відведення земельної частки (пай) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай), є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Маючи земельну частку (пай), її власник може вимагати виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) з видачею державного акту на право власності на землю (свідоцтва про право власності на земельну ділянку). Для виділення земельної частки (паю) в натурі потрібно, щоб її власник виявив таке бажання шляхом подання до відповідної ради заяви про виділення земельної частки (паю) у натурі. Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] померла, не подавши заяви про виділення земельної частки (паю) у натурі, а тому і не отримала державного акту на право власності на земельну ділянку. Однак, сертифікат на право на земельну частку (пай) [PERSON] підтверджує право її спадкоємців на земельну частку (пай), яка перейшла у спадок. Отже, за наявності сертифікату на право на земельну частку, виданого на ім`я спадкодавця, спадкоємці успадковують право на цю земельну ділянку, що є передумовою для оформлення ними в подальшому права власності на цю земельну ділянку і отримання відповідних документів про право власності. Як тлумачить лист Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Згідно ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судових розгляд. Відповідно до п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясовування і дослідження інших обставин справи. Висновки суду за результатом розгляду справи. Відповідно ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За наведених обставин, враховуючи, що стороною позивача доведено, що вона є спадкоємцем [PERSON] за законом четвертої черги спадкування, спадщину прийняла у передбачений законом термін, відповідачем визнано позовні вимоги [PERSON] , визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що за [PERSON] може бути визнано в порядку спадкування право власності на спадкове майно, що залишилося після смерті [PERSON] . Відповідно до ч.5 ст.265 ЦПК України, у резолютивній частині рішення зазначається розподіл судових витрат. Відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідно ч.7 ст. 294 ЦПК України, при ухваленні судом рішення у справах окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. Як вбачається із матеріалів справи, позивачем [PERSON] при подачі позову до суду сплачено судовий збір в розмірі 1580,00 гривень за вимоги майнового характеру ( 112955,63 грн - вартість земельної ділянки + 44982 грн - вартість будинку х 1%) (а.с.1), та 353,00 гривень за вимогу окремого провадження (а.с.2), а тому враховуючи вимоги ч.1 ст. 142 ЦПК України, та зважаючи на те, що позовні вимоги в частині визнання права власності на житловий будинок залишені без розгляду, позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову майнового характеру за вимогу про визнання майнового права на земельну частку (пай), що становить 637, 50 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved