Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-02 00:00:00

В грудні 2016 позивач звернувся до Московського районного суду м Харкова із позовом до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації. В обґрунтування позову зазначив, що 17.05.2016 року на VI позачерговій сесії Харківської міської ради під час розгляду другого питання порядку денного сесії «Про дострокове припинення повноважень депутата Харківської міської ради», депутат Харківської міської ради - [PERSON] під час свого публічного, зверненого до присутніх на засіданні депутатів та інших осіб, присутніх у сесійній залі Харківської міської ради, виступу з трибуни Харківської міської ради своїми висловами принизила його честь та гідність, завдала шкоди його діловій репутації, як депутата міської ради та як представника територіальної громади м.Харкова. Так, [PERSON] у своєму виступі вказала, що [PERSON] - «…став осередком появою нестабільності та палієм громадського протистояння..», «…він перекреслює своє політичне майбутнє дешевим самопіаром…», «…він шкодить своїй сім'ї, піддаючи її додатковими ризиками і випробуванням…». На думку позивача, відповідачем [PERSON] були зроблені заяви про факти, які є неправдивими, з наміром принизити його, як депутата Харківської міської ради, в очах виборців. Образи, грубощі та неправдива інформація заявлена відповідачем [PERSON], принижують його честь, гідність та ділову репутацію. Розповсюджені відповідачем відомості не відповідають дійсності, є безпідставними, голослівними, крім того, носять негативний характер. Позивач вважав, що протиправними діями відповідача порушено його особисті немайнові права на повагу до честі та гідності, на недоторканість ділової репутації, тощо. Позивач в позовній заяві зазначав, що він має право на спростування недостовірної інформації, поширення якої порушує його особисті немайнові права. Вважав, що недостовірна інформація щодо нього має бути спростована у такий же спосіб, у який вона була поширена, а саме під час сесії Харківської міської ради - публічним виступом з трибуни Харківської міської ради. Позивач також зазначив, що внаслідок порушення відповідачем його особистих немайнових прав, розповсюдження недостовірної та негативної інформації щодо нього, він відчуває сильні моральні страждання і нервовий стрес. Порушився нормальний хід його життя, йому доводиться постійно поясняти та спростовувати неправдиві відомості перед його виборцями та іншими представниками територіальної громади м. Харкова, в позивача порушився сон та погіршилось самопочуття. В зв'язку із викладеним позивач, уточнивши під час розгляду справи свої позовні вимоги, просив суд визнати недостовірною і такою, що порочить його честь, гідність і ділову репутацію, інформацію поширену відповідачем [PERSON] 17.05.2016 року на VI позачерговій сесії Харківської міської ради, а саме: «…він став осередком появою нестабільності та палієм громадського протистояння..», «… він перекреслює своє політичне майбутнє дешевим самопіаром…», «…він шкодить своїй сім'ї, піддаючи її додатковими ризиками і випробуванням…» та зобов'язати відповідача спростувати її під час першої чергової сесії Харківської міської ради після набуття рішенням суду законної сили - публічним виступом з трибуни Харківської міської ради, стягнути з відповідача судовий збір. В судовому засіданні позивача та його представники, що діяли на підставі нотаріально посвідченої довіреності, - [PERSON] та [PERSON], уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, та, посилаючись на вищевикладене, просили суд позов задовольнити. Представник відповідача - адвокат Козир Ю.В., що діє на підставі договору про надання правової допомоги, проти задоволення позову заперечувала, надала до суду письмові заперечення проти позову, про таке. Висловлювання відповідача на позачерговій сесії Харківської міської ради 17 травня 2016 р., на які посилається [PERSON] в позові, за усіма мовно-стилістичними ознаками останні є оціночним судженням, що не підлягає спростуванню. Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач посилається на те, що поширена відповідачем інформація є негативною за своїм змістом, не відповідає дійсності та порушує його особисті немайнові права. Однак, вищенаведене не обґрунтовано належним чином та не забезпечено жодним доказом. Оцінюючи зміст оспорюваної позивачем інформації та враховуючи вищенаведене, інформація, про спростування якої пред'явлено вимоги, є оціночним судженням, а тому відсутні підстави вважати, що дана інформація є недостовірною. Зазначені фрази, які позивач вважає недостовірними твердженнями, не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема алегорій, вислови відповідача стосуються позивача опосередковано та не містять оцінки його конкретних дій. Оскільки до суду не було подано доказів, які б свідчили про поширення відповідачем недостовірної інформації саме щодо позивача, позовні вимоги в частині визнання інформації недостовірною є безпідставними. А оскільки публічний виступ та спірна інформація, яку позивач у даному позові просить визнати недостовірною інформацією відносно нього є нічим іншим, як оціночними судженнями, то, згідно зі статтею 30 Закону України «Про інформацію», такі судження не підлягають спростуванню, і за їх висловлювання ніхто не може бути притягнутий до відповідальності. Загальновідомим фактом є те, що позивач є публічною особою, відомим харківським політиком. Отже, враховуючи практику Європейського суду з прав людини, вищенаведені фрази, які позивач просить спростувати, становлять основу права на свободу вираження поглядів та захищені на рівні національного законодавства та Конституції України, навіть у тих випадках, коли зміст висловлювань суб'єктивно здатний викликати негативну реакцію публічної особи, стосовно якої вони поширені. Виходячи з вищевикладеного, встановлених обставин справи та положень законодавства, яким врегульовано спірні правовідносини сторін, представник відповідача вважала, що відсутні підстави вважати інформацію, зазначену в позові, недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача. Також, на думку представника відповідача, не підлягають задоволенню, як похідні, вимоги щодо спростування інформації, яку позивач просив визнати недостовірною і такою, що порочить його честь, гідність та ділову репутацію. В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечувала, вважала позов необґрунтованим, недоведеним і таким, що не підлягає задоволенню з підстав, викладених в письмових запереченнях. Суд, вислухавши пояснення позивача та представників сторін, дослідивши надані докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. У судовому засіданні з виписки зі стенограми VІ (позачергової) сесії Харківської міської ради від 17.05.2016 року встановлено, що 17.05.2016 року відповідачем [PERSON] під час свого публічного виступу з трибуни ХМР було сказано: «…він став осередком появою нестабільності та палієм громадського протистояння..», «…він перекреслює своє політичне майбутнє дешевим самопіаром…», «…він шкодить своїй сім'ї, піддаючи її додатковими ризиками і випробуванням…». Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частина 2 ст. 16 ЦК України містить перелік можливих способів захисту цивільних прав та інтересів. Статтею 270 ЦК України встановлено, що відповідно до Конституції України фізична особа, зокрема, має право на повагу до гідності та честі. Відповідно до ч.1 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. За змістом ст. 277 ЦК України, ч. 4 ст. 32 Конституції України та ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожному гарантується право на захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію у такий же спосіб, у який вона була поширена. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Якщо недостовірна інформація, що порочить гідність, честь чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів судам слід керуватися нормами, що регулюють діяльність засобів масової інформації. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією розуміють документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. В ст. 5 Закону України «Про інформацію» закріплені принципи інформаційних відносин, серед яких - об'єктивність, вірогідність, повнота і точність інформації. Згідно з ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема, критика, оцінка дій, а також висловлювання, які не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема, вживання гіпербол, алегорій, сатири. Згідно з ст. 42 вказаного Закону учасниками інформаційних відносин є громадяни, юридичні особи або держава, які набувають передбачених законом прав і обов'язків у процесі інформаційної діяльності. Стаття 43 зазначеного Закону передбачає обов'язок учасників інформаційних відносин забезпечувати додержання принципів інформаційних відносин, передбачених статтею 5 цього Закону. Розповсюдження інформації, що не відповідає дійсності, та порушує немайнові права особи відповідно до ст. 47 Закону України «Про інформацію» є порушенням інформаційного законодавства, за яке передбачена відповідальність. Згідно з роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України у п. 5 постанови від 27.02.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи», позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім'ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні немайнові права. Кваліфікація поданої в тексті негативної інформації, як фактологічної (ствердної) або суб'єктивно-оцінної (суб'єктивна думка, припущення, оцінне судження) має значення для з'ясування підстав юридизації спірного тексту, наявність або відсутність його елементів у площині правового регулювання. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до ч. 5 п. 15 вищенаведеної Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). У пункті 19 тієї ж Постанови зазначено, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Верховний Суд України наголосив на тому, що оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а, відповідно до ст. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції. З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що фрази з публічного виступу відповідача, які позивач вважає недостовірними твердженнями та спростування яких вимагає в своєму позові, не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема алегорій, вислови відповідача містять критичні вислови, оцінку дій позивача, тощо, стосуються позивача опосередковано та не містять оцінки його конкретних дій, інформації щодо конкретних фактів, обставин, подій. Відповідно до ст. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції. Стаття 10 Європейської Конвенції з прав людини встановлює, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією. Представник відповідача в своїх письмових запереченнях проти позову цілком слушно і обґрунтовано посилалась на практику Європейського суду з прав людини по застосуванню статті 10 Конвенції, зокрема, на рішення ЄСПЛ в справах «Лінгенс проти Австрії» (1986); «Обершлік проти Австрії» (1991) у яких йшлось про публічну критику політиків. Дійсно, у вказаних справах ЄСПЛ дійшов висновку, що публічні діячі повинні бути відкритими для критики з боку своїх опонентів. Тому, Європейський суд вважає порушенням статті 10 Конвенції задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації. У справі «Єрусалим проти Австрії» суд встановив, що ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії обумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики. На підставі вищевикладеного, суд вважає позовні вимоги [PERSON] необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню. З урахуванням викладеного,

Outcome: dismissed