Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-31 00:00:00

В грудні 2016 року позивач звернулась до суду з вище вказаним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що 30.01.1993 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, під час якого у них народилось двоє дітей: [PERSON] Радувич, [INFO] та [PERSON] Радувна, [INFO]. Вказувала на те, що з відповідачем вона не проживає на протязі останніх 8 років та не веде з ним спільного господарства, оскільки в літку 2008 року вона виїхала за кордон, де перебуває по теперішній час та за цей період втратила до чоловіка почуття любові і поваги. На даний час вона проживає в Італії, де створила нову сімю та повертатись в Україну не має бажання, а тому збереження шлюбу з відповідачем буде суперечити її інтересам. На підставі викладеного просила розірвати шлюб між нею та [PERSON] В судове засідання позивач не зявилась, в її інтересах діяв представник, який пояснив, що [PERSON] проживає за кордоном та не може бути особисто присутня при розгляді даної справи. Просив позов задовольнити, оскільки подальше збереження шлюбу між позивачем та відповідачем буде суперечити їх інтересах так як вони на протязі багатьох років разом не проживають та не підтримують між собою будь-яких стосунків, при цьому позивач створила нову сімю за кордоном. Справа слухалась у відсутності відповідача, який не зявився в судове засідання незважаючи на те, що належним чином був повідомлений судом про час та місце розгляду справи за зареєстрованою адресою його місця проживання, про причини своєї неявки суд не повідомив. У відповідності до вимог ч.4 ст. 169 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки представник позивача не заперечував проти розгляду даної справи за відсутності відповідача, суд вважає, що по справі слід ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Так, судом встановлено, що 30.01.1993 року між позивачем та відповідачем міськвідділом ЗАГС м. Чернівці було зареєстровано шлюб, актовий запис №119 (а/с 5). Під час вказаного шлюбу у сторін народилось двоє дітей: [PERSON] Радувич, [INFO] та [PERSON] Радувна, [INFO] (а/с 6,7). Матеріали справи не містять відомостей про те, що сторони підтримують між собою подружні стосунки та ведуть спільне господарство. Відповідно до ст.ст. 110-112 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. При таких обставинах, суд вважає, що сімя у сторін остаточно розпалась і зберегти її не можливо, а тому їх шлюб необхідно розірвати. У відповідності до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Так, позивач заявила про своє бажання не змінювати прізвище на дошлюбне після розірвання шлюбу. Згідно ч. 2 ст. 115 СК України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

Outcome: approved