Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-28 00:00:00

Відповідач у судові засідання, які призначалися на 15.03.2017 р., 29.03.2017р., будучи належним чином сповіщена, не явилась, про причину неявки суд не сповістила, була попереджена, що на підставі ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки без поважних причин або неповідомлення суду про причини неявки справа буде розглянута у її відсутності на підставі даних, що є в матеріалах справи. Від третьої особи - Одеської товарної біржі в м. Ізмаїлзаперечень, додаткових заяв не надходило. Позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив справу розглянути у його відсутність. У зв'язку із цими обставинами суд прийняв рішення про заочний розгляд справи на підставі наявних доказів. Позивач проти заочного розгляду справи не заперечував. В ході розгляду справи судом були досліджені наступні докази: копія договору міни № 1864 від 08.05.1997р.; копія технічного паспорту на квартиру [ADDRESS]. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач [PERSON] звернулась до суду із вищезгаданими вимогами до [PERSON], зазначивши, 08.05.1997р. вона із відповідачем уклала договір міни квартири № 12 у житловому будинку [ADDRESS] у житловому будинку [ADDRESS]. За № 1864 договір було зареєстровано представництвом в м. Ізмаїлі Одеської товарної біржі. На підставі даного договору відповідач передача позивачу у власність визначене договором нерухоме майно, а позивач передала їй інше. Вартість предметів договору була визначена домовленістю сторін і склала 25 284 грн. Право власності на квартиру було зареєстроване у Ренійському БТІ за позивачем. При зверненні до відповідних органів з питанням про оформлення квартири належним чином, позивачу було роз'яснено, що вона, як власник нерухомого майна, має право користуватися та володіти житлом, проте через ряд порушень, допущених біржею при оформленні договору, не може розпорядитися ним. Враховуючи вищенаведене, позивач вимушена була звернутися із позовом до суду. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки доводи позивача знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. У зв'язку з тим, що спірні правовідносини мали місце до 01.01.2004р. (тобто до введення в дію Цивільного кодексу 2003р.), застосовуються положення цивільного законодавства 1964 р. Згідно ч.1, 2 ст. 241 ЦК Української РСР (1963р.), за договором міни між сторонами проводиться обмін одного майна на інше. Кожен з тих, хто бере участь у міні, вважається продавцем того майна, яке він дає в обмін, і покупцем майна, яке він одержує. Відповідно до ст. 242 ЦК Української РСР (1963р.), встановлено, що до договору міни застосовується відповідно правила про договір купівлі - продажу, якщо інше не випливає з змісту відносин сторін. Згідно ст. 227 ЦК Української РСР (1963р.), договір, укладений із порушеннями нотаріальної форми є недійсним. Однак, в ч.2 ст. 47 ЦК Української РСР (1963р.), зазначено, що якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, а інша сторона ухиляється від нотаріального посвідчення угоди, суд вправі за вимогою сторони, що виконала угоду, визнати угоду дійсною. Така можливість передбачена законом як одна із форм захисту інтересів добросовісного учасника цивільних правовідносин. Аналогічні вимоги містить ст. 220 ЦК України 2003р. Таким чином, по даній справі між сторонами при укладанні договору міни була досягнута угода по всіх істотних умовах: відповідач передача позивачу у власність визначене договором нерухоме майно, а позивач передала їй інше, проте через ряд допущених порушень при оформленні договору, позивач не може ним розпорядитися. Вини сторін у порушенні вимог законодавства щодо нотаріального посвідчення договору немає, в даний час повторне оформлення договору міни є неможливим, оскільки прохання позивача з цього приводу відповідачем не сприймаються, так як потребують додаткових матеріальних витрат. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Крім того, ч. 3 ст. 334 ЦК України встановлено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Виходячи із вищенаведеного, угода (правочин) між сторонами відбулася, вона виконана в повному обсязі, нею були припиненні обов'язки відповідача щодо квартири [ADDRESS] та встановленні права на нерухомість у позивача, тому є правові підстави визнати договір дійсним та право власності на квартиру за позивачем.

Outcome: approved