Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-23 00:00:00

В грудні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS] , а також земельні ділянки, які знаходяться в [ADDRESS] . В обґрунтування вимог вказував, що його батькам належало зазначене вище нерухоме майно. У 2006 році помер батько [PERSON] та після його смерті відкрилася спадщина на Ѕ частину належних йому житла та земельних ділянок. За життя батько склав заповіт на своїх дітей, а саме, на нього та відповідачку [PERSON] , котра відмовилася від прийняття спадщини. Відтак спадщину прийняли дружина спадкодавця, як непрацездатна вдова на 1/12 частку, та він (позивач) на 5/12 частки, але свідоцтва про право на спадщину не отримали. [PERSON] , котра померла у 2018 році, за життя також не оформила право власності у спільному майні подружжя на належну їй Ѕ частину. Згідно складеного нею заповіту усе своє майно вона заповіла для нього (сина) та він у встановлений законодавством шестимісячний строк прийняв спадщину на 7/12 частин, однак позбавлений можливості оформити в нотаріальній конторі право на спадщину за заповітом, оскільки за життя мати не здійснила державну реєстрацію своїх прав на належну їй частину вказаного житла, тому за захистом свого права змушений звернутися до суду. В підготовчому засіданні [PERSON] позов підтримав та просив його вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник Полонської міської ради та відповідачка [PERSON] в засідання не з`явилися, подали суду письмові заяви про визнання позову, в яких також просили розгляд справи проводити без їхньої участі. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази, суд зазначає про таке. Встановлено, що батьки позивача [PERSON] та [PERSON] в період шлюбу, а саме в 1958 році побудували житловий будинок в [ADDRESS] , право власності на який було зареєстровано в КП БТІ 24.09.1981 року в книзі № 10 за номером 1174 за [PERSON] на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, виданого відділом комунального господарства 20.01.1958 року та посвідченого Полонською держнотконторою 17.03.1958 року в реєстрі № 646, про що свідчать дані довідки, виданої КП БТІ Полонської міської ради ОТГ № 597 від 07.10.2020 року. Також згідно державного акту на право приватної власності на землю серії IV-ХМ № 036445 від 17.12.2002 року, виданого на підставі рішення Полонської міської Ради народних депутатів від 11.12.2002 року за № 14, на ім`я [PERSON] зареєстровано право власності на наступні земельні ділянки: 1) з цільовим призначенням - для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва, загальною площею 0,0664 га, кадастровий номер 6823610100:02:005:0358, яка розташована по [ADDRESS] ; 2) з цільовим призначенням - для ведення особистого підсобного господарства, садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, загальною площею 0,0791 га, кадастровий номер 6823610100:02:003:0177, яка розташована по [ADDRESS] ; 3) з цільовим призначенням - для ведення особистого підсобного господарства, садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, загальною площею 0,0366 га, кадастровий номер 6823610100:02:006:0364, яка розташована в м. Полонне, р-н Новоселиця, Хмельницької області. Дана обставина стверджується відомостями витягів з бази даних автоматизованої системи ведення державного земельного кадастру АБВ-280074, АБВ-280075, АБВ-280076 від 27.07.2006 року. Відповідно до ч.1 ст.22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Враховуючи, що зазначений будинок був побудований батьками позивача під час шлюбу на вказаній земельній ділянці, а також отримані в цей період [PERSON] земельні ділянки для ведення особистого підсобного господарства, то зазначене нерухоме майно було їх спільною сумісною власністю і кожному з них належало по 1/2 частині будинковолодіння та земельних ділянок. 06.03.1998 року батько позивача склав заповіт, яким заповів для своїх дітей [PERSON] та [PERSON] (відповідачки по справі) в рівних долях належне йому майно. [INFO] помер батько позивача [PERSON] та після його смерті відкрилась спадщина на 1/2 частину нерухомого майна. Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч.1 ст.1217 цього Кодексу спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За положеннями ст.1218 згаданого Кодексу до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частинами 1, 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.1223, ч.1 ст.1241 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст.1261- 1265 цього Кодексу. Малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). При визначенні розміру обов`язкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги та увесь склад спадщини. Відтак, після смерті [PERSON] спадкоємцями за законом першої черги були непрацездатна вдова [PERSON] та діти [PERSON] і [PERSON] , кожен з яких мав право на спадкування 1/6 частини спадкового майна. Дочка померлого [PERSON] , як спадкоємиця за заповітом, у встановлений ст.1270 ЦК України шестимісячний строк з дня відкриття спадщини подала до нотаріуса заяву про відмову від прийняття спадщини. Відтак, спадщину шляхом подачі відповідних заяв до нотаріуса прийняли [PERSON] як спадкоємець за заповітом та дружина спадкодавця [PERSON] як особа, що має право на обов`язкову частку у спадщині. Виходячи із зазначеного, незалежно від змісту заповіту розмір обов`язкової частки [PERSON] у спадщині складала половину частки, яка належала б кожному із спадкоємців, тобто 1/6 (або 1/12 від усього майна в цілому), тому для неї стало належати 7/12 частин житлового будинку та земельних ділянок. Решту спадщини успадкував [PERSON] і йому стало належати 5/12 частин від усього нерухомого майна. Разом з тим, [PERSON] 17.07.2006 року звернулася до Полонської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право власності на Ѕ частку майна в спільній сумісній власності подружжя, але за життя не отримала цього свідоцтва. Також не видавалися свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] , що стверджується повідомленням в.о.завідувача Полонської державної нотаріальної контори Камфорович О.А. від 09.09.2020 року № 483/02-14. 04.05.2017 року мати позивача [PERSON] склала заповіт, яким заповіла [PERSON] все належне їй майно. [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті відкрилась спадщина на 7/12 частин всього будинковолодіння та земельних ділянок. Позивач, як спадкоємець за заповітом, прийняв спадщину на 7/12 частин спадкового майна шляхом подачі нотаріусу, у встановлений ч.1 ст.1270 ЦК України строк у шість місяців після відкриття спадщини, заяви про прийняття спадщини. Однак, через відсутність документів, які посвідчують право власності спадкодавиці на належне їй майно, державний нотаріус Борщівської державної нотаріальної контори Дідик І.О. відмовив [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, а тому іншого шляху оформити право власності на спадкове майно позивач немає. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За положеннями ч.2 ст.328 цього Кодексу право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючи характер спірних правовідносин сторін, характер порушеного права позивача та можливість його захисту належним способом, суд знаходить обґрунтовані підстави для захисту порушеного права [PERSON] шляхом визнання за ним права власності на належних йому на праві спадкування за заповітом після смерті батька 5/12 частин зазначеного вище нерухомого майна, та після смерті матері - на 7/12 частин, а в цілому на все нерухоме майно. Отже, суд не знаходить підстав для відмови у прийнятті заяв про визнання відповідачами позову та, з урахуванням наведених обставин, позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved