Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-18 00:00:00

В жовтні 2016р. позивач TOB «ФК «Довіра та Гарантія» звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON], в якому просив суд: - в рахунок погашення заборгованості перед позивачем за договором про надання споживчого кредиту та застави № 113092257000 від 03 березня 2008р. (далі по тексту - договір) звернути стягнення на користь позивача на предмет застави, а саме транспортний засіб марки «Chevrolet» модель «Epica», 2007р. випуску, номер шасі [NUMBER], д.н. [NUMBER], який належить відповідачу на праві власності, шляхом визнання за відповідачем права власності на предмет застави, вчинення подальших дій пов'язаних з переоформленням автотранспортного засобу в органах Державної автомобільної інспекції України позивачем наділивши правом зняття з обліку цього транспортного засобу та постановленням на облік в органах Управління безпеки дорожнього руху; - зобов'язати відповідача передати позивачу предмет застави - зазначений вище автомобіль з комплектом ключів, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу; - стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, які скошлаються з судового збору. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 30 січня 2017р. було залучено правонаступника TOB «ФК «Довіра та Гарантія» - «ФК» Актив +», оскільки 30 листопада 2016р. між ними було укладено договір про відступлення права вимоги № 279/ФК-16. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 03 березня 2008р. між АКІБ «УкрСиббанк» та відповідачем був укладений договір, згідно умов якого банк надав відповідачу кредит в розмірі 25838,0 дол. США з відсотковою ставкою 13,5% річних для придбання автомобіля, на строк до 03 березня 2015р. Позичальник зобов'язувався сплачувати кредит та проценти, комісії та інші платежі у порядку га терміни встановлені договором. Укладений між сторонами договір є змішаним, який містить умови забезпечення кредиту. Так, відповідно до розділу 2 договору, відповідачем було передано в заставу транспортний засіб - автомобіль марки «Chevrolet», 2007р. випуску, д.н. [NUMBER], який належить відповідачу на праві власності. Банк надав відповідачу кредитні кошти згідно з умовами договору, проте, в їх порушення, відповідач свої зобов'язання по поверненню кредиту та відсотків за користування ним не виконує. Рішенням Загальних зборів акціонерів від 27 жовтня 2009р. АКІБ «УкрСиббанк» змінив своє найменування на ПАТ «УкрСиббанк». Між ПАТ «УкрСиббанк» та TOB «ФК «Довіра та Гарантія» 20 квітня 2015р. було укладено договір факторингу № 17, відповідно до умов якого банк відступив на користь товариства своє право вимоги заборгованості за договором укладеного з відповідачем. Внаслідок порушення зобов'язань за договором утворилась заборгованість у відповідача по кредитному договору перед позивачем в загальній сумі 920650,74 грн. Через неналежне виконання зобов'язань, забезпечених заставою, позивач набув право стягнути заборгованість та задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет застави. До судового засідання представником позивача було подано до суду заяву, про розгляд справи у відсутність представника, заявлені позовні вимоги сторона позивача підтримує в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач, про час і місце судового розгляду оповіщався у встановленому законом порядку за місцем своєї реєстрації, у судове засідання не з'явився, про поважність причин неявки суд не повідомляв та не просив розглядати справу у його відсутність, свого представника до суду не направив, заперечення проти позову не подавалися. Оскільки сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 169, 224 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 03 березня 2008р. між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником всіх прав та обов'язків якого є ПАТ «УкрСиббанк» та відповідачем було укладено договір. Відповідно до п. 1.1 договору банк надав позичальнику кредит в сумі 25838,0 дол. США, що за курсом НБУ на день укладення договору еквівалентно 130481,9 грн. на строк до 03 березня 2015р., з процентною ставкою 13,5% річних. Пунктом 1.4 договору визначено, що кредит надається для придбання транспортного засобу - автомобіля. Згідно п. 3.4.1. договору, позичальник зобов'язувався повернути кредит, проценти та інші платежі у порядку та терміни згідно умов договору на рахунок № 3739611309257 в АКІБ «УкрСиббанк». Судом встановлено, що відповідачем були отримані кредитні кошти, а отже банк виконав свої зобов'язання та надав позичальнику кредитні кошти у розмірі, визначеному кредитним договором. Згідно п. 2.1. договору в забезпечення виконання в повному обсязі усіх грошових зобов'язань позичальника за договором, останній передав в заставу, а банк прийняв рухоме майно, а саме транспортний засіб марки «Chevrolet» модель «Epica», 2007р. випуску, номер кузова [NUMBER], д.н. [NUMBER], який належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі - продажу автомобіля № 214232-0764 від 28 лютого 2008р., що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER], виданого 28 лютого 2008р. За згодою сторін оціночна вартість предмету застави встановлена в розмірі 130480,0 грн. Відповідно до п. 8.1 договору звернення стягнення на предмет застави здійснюється банком у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником зобов'язань за цим договором. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За приписами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. У відповідності до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до положень ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) 2) правонаступництва; 3) виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов'язку боржника третьою особою. 20 квітня 2015р. між ПАТ «УкрСиббанк» та TOB «ФК «Довіра та Гарантія» було укладено договір факторингу № 17, відповідно до умов якого банк відступив на користь товариства своє право вимоги заборгованості за договором укладеного з відповідачем. 30 листопада 2016р. між TOB «ФК «Довіра та Гарантія» та ТОВ «ФК» Актив +» було укладено договір про відступлення права вимоги № 279/ФК-16, відповідно до якого ТОВ «ФК» Актив +» отримало право вимоги заборгованості за договором. Згідно ч. 2 ст. 27 Закону України «Про заставу», застава зберігає силу і у випадках, коли у встановленому законом порядку відбувається уступка заставодержателем забезпеченої заставою вимоги іншій особі або переведення боржником боргу, який виник із забезпеченої заставою вимоги, на іншу особу. Частиною 1 ст. 514 ЦК України визначено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, з урахуванням зазначених вище обставин до TOB «ФК» Актив +» перейшли права первісного кредитора ПАТ «Укрсиббанк» за договором. В силу застави, згідно зі ст. 572 ЦК України, кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом. Згідно ст. 589 ЦК України, у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги ,якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч. 1 ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 ст. 19 Закону України «Про заставу» визначено, що за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Частиною 1 ст. 20 Закону України «Про заставу» визначено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо на момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконане, якщо інше не передбачено законом чи договором. Частиною 6 ст. 20 цього Закону, встановлено, що звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачено законом або договором застави. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» звернення стягнення на предмет забезпечуваного обтяження здійснюється на підставі рішення суду в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Згідно з ст. 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначається спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону, положеннями якої передбачено такий спосіб звернення стягнення на предмет застави як продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі - продажу з іншою особою-покупцем. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що актами цивільного законодавства України надано право сторонам договору самим обирати спосіб та порядок врегулювання спірних питань щодо виконання умов договору, зокрема заставодержатель має право на власний розсуд обрати спосіб звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач просив суд звернути стягнення на предмет застави шляхом визнання за позивачем права власності на предмет застави, при цьому в тексті позовної заяви позивач зазначав, що у зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором у відповідача наявна заборгованість у розмірі 920650,74 грн. Однак протягом всього часу розгляду справи в суді стороною позивача не було надано суду належних і допустимих доказів в обґрунтування зазначеної суми заборгованості, розрахунок заборгованості стороною позивача до суду не надавався, як і не було надано виписки по рахунку, з метою перевірки судом наявної суми заборгованості. До того ж, в тексті позову сторона позивача не зазначає станом на яку дату наявна заборгованість. Крім того, враховуючи вищенаведені положення ст. 19 Закону України «Про заставу», стороною позивача не було надано суду актуальних відомостей - цифрового вираження початкової вартості предмета застави, про що неодноразово вказував Верховний Суд України (правові позиції викладені в постановах по справах №6-18цс15 від 04 березня 2015р., №6-42цс15 від 15 квітня 2015р., №6-85цс15 від 22 квітня 2015р.), при цьому увага зверталась на актуальність оцінки вартості предмету застави в часі, проте на зазначені правові позиції сторона позивача увагу не звернула. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed