Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-25 00:00:00

Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 червня 2020 року [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст.286 ч.1 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі строком на 2 (два) роки. На підставі ст.ст.75,76 КК України звільнено [PERSON] від відбуття призначеного йому покарання, якщо він протягом іспитового строку тривалістю 2 (два) роки, не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки: - періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; - повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи. Цивільний позов директора КП «Луцька міська клінічна лікарня» Духневич Л.П. до [PERSON] про відшкодування витрат, пов`язаних з лікуванням потерпілої [PERSON] задоволено. Стягнуто з [PERSON] в користь КП «Луцька міська клінічна лікарня» витрати пов`язані з лікуванням потерпілої в сумі 8113 гривень. Цивільний позов потерпілої [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, з врахуванням збільшення позовних вимог задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] в користь потерпілої [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 20203,55 гривень та моральну шкоду в розмірі 20 000 гривень. Ухвалою Волинського апеляційного суду від 04 листопада 2020 року апеляційні скарги прокурора, захисника Урина Ореста Ігоровича в інтересах обвинуваченого [PERSON] , потерпілої [PERSON] задоволено частково. Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 червня 2020 року в даному кримінальному провадженні щодо [PERSON] в частині стягнення моральної шкоди змінено. Збільшено суму стягнення моральної шкоди до 50000 гривень. Даний вирок щодо [PERSON] в частині стягнення матеріальної шкоди за позовом потерпілої [PERSON] до обвинуваченого [PERSON] скасовано та призначено новий розгляд провадження в цій частині в Луцькому міськрайонному суді Волинської області в порядку цивільного процесуального судочинства. 19 листопада 2020 року вказана справа повернулася до суду для її розгляду в порядку цивільного судочинства. Цивільний позов потерпілої [PERSON] , в частині стягнення матеріальної шкоди, був обґрунтований тим, що вона витратила кошти на придбання медикаментів, також заправляла автомобіль для поїздки до лікарів, а також втратила можливість працевлаштуватися. Просить суд стягнути з відповідача на її користь 150\~000,00 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні та у письмовому відзиві позов заперечив. Представник третьої особи у судовому засіданні позов заперечив. Заслухавши присутніх учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, з таких підстав. Згідно вироку Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 червня 2020 року, у незміненій частині, [PERSON] визнаний винним та засуджений за те, що він 18.08.2019 року, близько 19:35 год., в світлу пору доби, керуючи технічно справним автомобілем марки «Форд Фієста» д.н.з. [NUMBER] , рухаючись по пр. Василя Мойсея в напрямку вул. Стрілецька зі сторони пр. Перемоги в м. Луцьку, зі швидкістю 40 км/год., під`їжджаючи до нерегульованого пішохідного переходу, який розташований навпроти Меморіалу Слави в м. Луцьку, не вибрав безпечної швидкості, проявив безпечність та неуважність, не правильно оцінив дорожню обстановку, відволікся від її спостереження, тим самим, всупереч вимогам п.п.2.3 (б), 12.3 та 18.1 Правил дорожнього руху України, не вжив негайних заходів для зменшення швидкості руху аж до зупинки транспортного засобу, таким чином не надав дорогу пішоходу [PERSON] , 1999 року народження, яка здійснювала перехід проїзної частини дороги по нерегульованому пішохідному переході з права на ліво відносно руху автомобіля, та здійснив наїзд на останню. Внаслідок вищевказаних грубих порушень Правил дорожнього руху України, обвинувачений [PERSON] , своїми необережними протиправними діями, які знаходяться в прямому причинному зв`язку із виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди, спричинив пішоходу [PERSON] , 1999 року народження, згідно висновку судово-медичної експертизи № 611 від 17.09.2019 року, тілесне ушкодження у вигляді: закритого відламкового перелому обох кісток лівої гомілки в середній третині зі зміщенням, що за ступенем тяжкості відноситься до категорії середнього ступеня тяжкості, за ознакою тривалого розладу здоров`я, оскільки для його загоєння необхідний час більше 21 доби. Таким чином, в прямому причинному зв`язку із даною дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками, що настали є грубі порушення водієм [PERSON] п.п.2.3 (б), 12.3 та 18.1 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року. З матеріалів справи слідує, що на момент ДТП цивільно-правова відповідальність власника автомобіля Форд Фієста» д.н.з. [NUMBER] , була застрахована у Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія», поліс №АО0733668 від 20 квітня 2019 року. Ліміт страхової виплати за шкоду життю і здоров`ю 200\~000,00 грн., розмір франшизи 500 грн. (а.с.58). З пояснень представника позивача слідує, що позивач не зверталася до страховика для виплати їй страхового відшкодування. Надаючи правову оцінку відносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке. У пунктах 55-58, 62 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року зроблений наступний правовий висновок. Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Велика Палата Верховного Суду вважала, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (див. пункт 35 цієї постанови). А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Відтак, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-2587цс15, відповідно до якого страховик, який виплатив страхове відшкодування, має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема, право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування. В розглядуваному випадку, як слідує з матеріалів справи, позивач заявляє позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди на суму 150\~000,00 грн., тобто, в межах ліміту відповідальності страховика за щкоду завдану життю та здоров`ю особи, який становив 200\~000,00 грн., а тому пред`явлення таких позовних вимог до особи, яка застрахувала свою відповідальність, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. З наведених підстав, у задоволенні позову слід відмовити, звернувши увагу позивача на те, що вона має право пред`явити свої вимоги до страховика - Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія». Стосовно суми франщизи у розмірі 500,00 грн., суд звертає увагу, що відповідно до п.12.2 статті 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», франшиза при відшкодуванні шкоди, заподіяної життю та/або здоров`ю потерпілих, не застосовується, а тому відсутні підстави для покладання і цієї суми на відповідача. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову через неналежність відповідача, судом не оцінюються додані позивачем докази понесених матеріальних витрат, оскільки вони мають бути оцінені судом у разі виникнення спору у позивача зі страховиком.

Outcome: dismissed