Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-11 00:00:00

В жовтні 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» (далі - банк) звернувся до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області із позовом, в якому просить стягнути солідарно з відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь банку заборгованість у розмірі 4781,78 доларів США, що за курсом 25,90 складає 123848,10 грн. за кредитним договором № DNJ0GK00000095 від 16.11.2006 року. Стягнути солідарно з відповідачів судові витрати. В обґрунтування своїх вимог банк посилався на те, що відповідно до укладеного кредитного договору [PERSON] отримав кредит у розмірі 4950,00 доларів США на термін до 16.11.2021 року та зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. В порушення умов кредитного договору [PERSON] свої зобов'язання не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитним договором у встановленому договором порядку. У зв'язку з зазначеним порушенням зобов'язання, станом на 28.07.2017 року має заборгованість 27866,46 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитним договором 4781,78 доларів США, заборгованості по відсоткам за користування кредитом 6287,27 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом - 990,26 доларів США; пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором - 15807,15 доларів США. Враховуючи, те що кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості, банк як позивач, визначив розмір позовних вимог з суми заборгованості за кредитним договором 4781,78 доларів США. В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між банком та [PERSON] був укладений договір поруки, а також окремий договір поруки між банком та [PERSON] Згідно п.5 вказаних договорів поруки, банком було направлено на адресу відповідачів письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов'язань за кредитним договором. Вказана вимога була залишена поручителями без задоволення. Приймаючи до уваги, що відповідачі у кредитних правовідносинах діють як солідарні боржники; предметом спору є однорідні права та обов'язки, що випливають з кредитного договору та договорів поруки, вважає можливим об'єднати позовні вимоги до відповідачів в одній позовній заяві та просить позов задовольнити. В грудні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до банку, в якому просить визнати недійсним вимоги, викладені у п.1.1 кредитного договору № DNJ0GK00000095 від 16.11.2006 року, укладеного між банком та [PERSON], стосовно сплати щомісячної комісії у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту. Зустрічна позовна заява мотивована тим, що споживач сплачує за обслуговування кредиту додаткові суми у вигляді щомісячної комісії у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, що на думку заявника, є несправедливим згідно положень ч.5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суперечить вказаним положенням закону, що також підтверджується висновками Верховного Суду України у постанові №6-80цс13 від 25.09.2013 року. Також заявник посилався на постанову Верховного Суду України від 06.09.2017 року №6-2071цс16, щодо застосування Закону України «Про споживче кредитування» в частині заборони кредитодавцю встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-яких зборів, відсотків, комісії, платежів тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього закону, така умова договору є нікчемною. У своїх додаткових поясненнях просив поновити строк звернення до суду, оскільки дізнався про порушення своїх прав в кінці 2017 року, коли звернувся за правовою допомогою після подання первісного позову банком. Ухвалою суду від 23.01.2018 року вимоги за зустрічним позовом об'єднані в одне провадження з первісним позовом. Відповідач [PERSON] направила суду відзив на первісну позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позову з наступних підстав. Вважає, що позивач не надав доказів того, що він дійсно надав кредит відповідачу у розмірі, визначеному договором в сумі 4950 доларів США, оскільки первинні бухгалтерські документи банком не надано. Також вказує на невідповідність відомостям, викладених у розрахунку обставинам справи, з якого вбачається збільшення тіла кредиту 12.10.2011 року та 15.11.2012 року. Також розрахунок не містить фактичних даних про загальну місячну суму здійсненого відповідачем платежу, що не дає повної інформації про кількість сплачених коштів. Також посилається на те, що стягнення боргу солідарно з декількох поручителів не можливо, якщо це не передбачено договорами поруки, про що зроблено відповідний висновок у постанові Верховного Суду України №6-1348цс15 від 30.09.2015 року. Також вказав, що банк своїм листом від 16.11.2012 року змінив строк виконання зобов'язань, а тому був зобов'язаний пред'явити позов до боржника протягом трьох років, а до поручителів протягом шести місяців. При цьому, залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу строку позовної давності, про що зроблено відповідний висновок у постанові Верховного Суду України №6-1707цс15 від 02.12.2015 року. Крім того вважає, що оскільки останній платіж за кредитним договором був здійснений 28.05.2009 року, погашення кредитного договору відбувається щомісячними платежами до 20 числа кожного місяця, то строк пред'явлення до поручителя рахується протягом шести місяців по кожному платежу. Оскільки після 28.05.2009 року і після пред'явлення вимоги 06.11.2012 року пройшло понад трьох років і за весь цей час банк не пред'являв вимогу до поручителя, то вважає договір поруки припиненим. Такий висновок міститься в постанові Верховного Суду України №6-223цс16 від 16.09.2016 року. Вважає, що строк позовної давності до відповідача [PERSON] закінчився в грудні 2015 року, а до поручителів в травні 2013 року, а за наявності ухвали про залишення позову без розгляду строк позовної давності не був зупинений. Просила застосувати наслідки пропущення позовної давності. У своєму відзиві на зустрічну позовну заяву банк просить відмовити в задоволенні зустрічного позову, а позовні вимоги банку задовольнити в повному обсязі. При цьому вважає, що в силу ст. 610, 554 ЦК України боржник та поручитель несуть відповідальність як солідарні боржники. Щодо комісійної винагороди, вважає, що вона за своїм характером є встановленою договором платою банку за здійснення фінансової послуги - надання кредитних коштів у користування, встановлена внаслідок домовленості сторін (свобода договору ст. 627 ЦК України) і не суперечить вимогам діючого законодавства. Також зазначив, що відповідач деякий час сплачував кошти для погашення заборгованості, а тому погодився з його умовами та визнав свої зобов'язання. Крім того, вказав, що відповідачем пропущена позовна давність, оскільки договір був укладений в 2006 році, а з даним позовом він звернувся лише в кінці 2017 року. Представник банку [PERSON] в судовому засіданні первісний позов підтримала, в задоволенні зустрічного позову просила відмовити, з підстав викладених у позові та відзиві на зустрічний позов. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] в судове засідання не з'явився, просив справу розглянути за його відсутності. Відповідач [PERSON] в судові засідання не з'являлась, була повідомлена належним чином. Представник відповідача [PERSON], адвокат [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення первісного позову заперечував з підстав, вкладених у відзиві на позов. Зустрічний позов підтримав, просив його задовольнити та застосувати наслідки недійсності правочину. Суд повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, вважає що первісний позов не підлягає задоволенню, а зустрічний позов слід задовольнити з наступних підстав. Судом встановлено, що 16.11.2006 року між банком та [PERSON] (позичальником) був укладений кредитний договір № DNJ0GK00000095. За умовами даного договору Банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом: надання готівкою через касу на строк з 16.11.2006 року по 16.11.2021 року включно, у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 4950 доларів США з метою купівлі житла, а також у розмірі 668,32 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% відсотків від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу. Періодом сплати вважати період з 13 по 20 число кожного місяця. Щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 69,84 доларів США для погашення заборгованості за Кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії. (п.1.1). Крім того, в силу п. 2.3.3 при виникненні кожного з перелічених подій банк має право змінити умови договору - зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплату винагороди, комісії і відсотків за його користування, виконання інших зобов'язань за цим договором у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення. При цьому, щодо зобов'язань строк виконання яких не настав, вважається що строк настав у зазначеному в повідомленні дату. На цю дату позичальник зобов'язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду й відсотки за фактичний строк його користування, у повному обсязі виконати інші зобов'язання за договором (а.с.13-14). 16.11.2006 року між банком та [PERSON] був укладений договір поруки, згідно якого [PERSON] надала поруку перед банком за виконання [PERSON] (боржником) зобов'язань за кредитним договором від 16.11.2006 року № DNJ0GK00000095, за яким банк надав [PERSON] кредит в сумі 4950 доларів США, а боржник повинен виконати зобов'язання з повернення кредиту, сплати відсотків та інших обов'язків, передбачених кредитним договором (п.1). Поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов'язань за кредитним договором в тому ж розмірі що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків (п.2). У випадку невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники (п.4). У випадку невиконання боржником якого-небудь зобов'язання, передбаченого п. 1 договору, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням невиконаного зобов'язання (п.5). Поручитель зобов'язаний виконати зобов'язання, зазначені в письмовій вимозі кредитора на протязі 5 календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної в п.5 (п.6). Цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов'язань за кредитним договором (п.11). Порука за цим договором припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором (п.12), (а.с.15). Аналогічний договір поруки був укладений 16.11.2006 року між банком та [PERSON] в забезпечення виконання [PERSON] своїх обов'язків за вказаним вище кредитним договором (а.с.16). Згідно наданого банком розрахунку заборгованості по кредитному договору від 16.11.2006 року № DNJ0GK00000095, укладеного між банком та [PERSON], заборгованість станом на 28.07.2017 року складає 27866,46 доларів США, що складає еквівалент 721741,31 грн., яка складається з заборгованості за кредитним договором 4781,78 доларів США, заборгованості по відсоткам за користування кредитом 6287,27 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом - 990,26 доларів США; пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором - 15807,15 доларів США (а.с.5-8). Банк, скориставшись правом позивача щодо визначення способу відновлення порушеного права та визначення об'єму позовних вимог, просить стягнути заборгованість за вказаним кредитним договором в сумі 4781,78 доларів США що за курсом 25,90 складає 123848,10 грн. (а.с.4). Тобто просить стягнути лише тіло кредиту. В серпні 2017 року банком було направлено письмове повідомлення від 01.08.2017 року всім відповідачам по даній справі, в якому банк просить їх у термін не пізніше 5 календарних днів з дати одержання цього повідомлення, погасити прострочену заборгованість у розмірі 25134,71 доларів США за вказаним вище кредитним договором. У разі несплати простроченої заборгованості у цей строк, вимагає повернути суму кредиту в повному обсязі, а також нараховані проценти та штрафні санкції (а.с.10). Крім того, згідно письмової вимоги банку до [PERSON] від 06.11.2012 року, банк вимагав від останнього в тридцятиденний строк з дня отримання цієї вимоги повернути суму кредиту в повному обсязі, а також процентів, комісії та штрафних санкцій, нарахованих на день повернення кредиту. Прострочена заборгованість [PERSON] за кредитним договором складає 6455,08 доларів США. (а.с.86). Відповідно до ухвали Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2017 року у справі № 176/548/13-ц за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки зазначена позовна заява залишена без розгляду. Предметом даної справи було звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 16.11.2006 року № DNJ0GK00000095, укладеного між банком та [PERSON] При вирішенні первісного позову суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України). Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За частинами першою, п'ятою статті 261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Як зазначалося вище, сторони кредитного договору встановили як строк дії договору, так і строки виконання зобов'язань за щомісячним погашенням платежів. Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків. Отже, перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов'язання, тобто строку виконання зобов'язання в повному обсязі (кінцевий строк) або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким чином, пред'явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов'язання та зумовлює перебіг позовної давності. У зв'язку з порушенням боржником виконання зобов'язання за кредитним договором банк використав право достроково вимагати з позичальника, в тридцяти денний строк з дня отримання вимоги, повернення заборгованості за кредитним договором, надіславши 06 листопада 2012 року претензію (вимогу) боржнику про дострокове повернення всієї суми кредиту й пов'язаних з ним платежів (відсотків) (а.с. 86). Отже, пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання, а тому перебіг позовної давності за вимогами банку про дострокове повернення кредиту та платежів за ним почався з 31 дня після одержання боржником такої вимоги. Банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором в жовтні 2017 року. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 9 листопада 2016 року у справі № 6-2251цс16. Згідно із ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (ст.253 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд. Таким чином, суд враховуючи те, що банк дійсно змінив умови кредитного договору від 16.11.2006 року, враховуючи межі позовних вимог та письмову заяву відповідача [PERSON] про застосування строків позовної давності (а.с. 85), приходить до висновку про пропуск банком трирічного строку звернення до суду за захистом своїх прав та про відмову в задоволенні позову банку до боржника [PERSON] При цьому, суд враховує, що відповідно розрахунку заборгованості, відповідач здійснив останній платіж за кредитним договором 28.05.2009 року, що також було підтверджено представником банку в судовому засіданні (а.с.5-8). Також суд не приймає до уваги як доказ зміни умов кредитного договору вимогу банку до позичальника [PERSON] та поручителів [PERSON] та [PERSON] від 01.08.2017 року (а.с.10), оскільки така вимога надіслана після зміни банком умов кредитного договору іншою письмовою вимогою від 06.11.2012 року (а.с.86) і фактично повторяє зміст вимоги від 06.11.2012 року. Відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник. Частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, установленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). З правового аналізу вказаних норм діючого законодавства, суд приходить до висновку, що строк дії поруки та позовна давність за своєю правовою природою є різними (окремими) строками. Строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 17 вересня 2014 року, справа №6-53цс14 Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до п. 12 договорів поруки від 16.11.2006 року порука не є припиненою, і кредитор вправі до спливу позовної давності за основною вимогою, пред'явити поручителю позов до суду про стягнення суми боргу боржника. Однак, строк позовної давності, відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК, слід обчислювати від дня, коли про порушення свого права довідався або мав довідатися кредитор (з 31 дня після одержання боржником письмової вимоги). Саме з цього часу в кредитора і виникає право вимагати виконання обов'язку чи то від боржника, чи то від поручителя, чи від них обох солідарно. При цьому, спливає позовна давність одночасно і для боржника, і для поручителя на підставі ст. 266 ЦК України. Враховуючи вищенаведе, суд також дійшов до висновку, що пред'явлення позову до поручителів в межах строку дії поруки, але після спливу позовної давності за основною вимогою не може бути підставою для задоволення позову до поручителів. Оскільки як законом так і договором поруки передбачена відповідальність поручителів в тому ж розмірі, що і боржника, позовна давність за основною вимогою до боржника кредитором пропущена, то суд, на підставі ст. 266 ЦК України, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову до поручителів [PERSON] та [PERSON] Доводи відповідача за первісним позовом [PERSON] про припинення договору поруки в силу ч. 4 ст. 559 ЦК України, не приймаються до уваги, оскільки спростовуються п.12 договорів поруки від 16.11.2006 року, за якими порука припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором. Оскільки в листопаді 2012 року банк змінив умови кредитного договору, то порука припиняється через 5 років з цього часу. Протягом цього строку банк звертався з вимогою до поручителів та звернувся з даним позовом до суду, тому порука не є припиненою. Вирішуючи зустрічний позов суд виходить з наступного. Частиною першою статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За положеннями частини другої статті 215 ЦК України правочин є нікчемним, якщо його недійсність прямо встановлена законом. Визнання у такому випадку правочину недійсним в окремому порядку не вимагається. Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки споживач є вразливою стороною договірних відносин, законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування», який набрав чинності 10 червня 2017 року. За положеннями частин першої, другої, четвертої та п'ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», чинних на момент укладення спірного договору, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1). Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Така правова позиція, висловлена Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16. Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Отже, встановивши у кредитному договорі обов'язок споживача сплачувати щомісячну комісію у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту, ПАТ КБ «Приватбанк» не довів, які саме послуги (фінансовий інструмент) за вказану винагороду він надав позивачу. Натомість нараховував, а позивач сплатив щомісячну винагороду за надання фінансового інструменту, які не можуть бути визнані послугами (надання матеріального чи нематеріального блага) які замовлялись споживачем за договором кредиту. Враховуючи зазначене, встановлення щомісячної комісії у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту суперечило вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», а тому суд, дійшов обґрунтованого висновку щодо встановлення недійсності п.1.1 кредитного договору № DNJ0GK00000095 від 16.11.2006 року, укладеного між банком та [PERSON], стосовно сплати щомісячної комісії у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, з моменту його укладення. Таким чином, сплата щомісячної комісійної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту, є несправедливою умовою договору із урахуванням положень статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Доводи банку щодо пропуску позовної давності не приймаються судом до уваги, оскільки такий строк позивачем не пропущено, з огляду на те, що позивач визнаний слабким суб'єктом економічних відносин, якому об'єктивно бракує знань для оцінки договорів і він дізнався про своє порушене право не з моменту укладення договору, а після звернення до адвоката в жовтні 2017 року після подання банком первісного позову, про що зазначив у відповідній письмовій заяві, тому суд вважає, що строк звернення до суду із позовом про визнання частини кредитного договору недійсним [PERSON] не пропущений. Доводи банку про те, що кошти, отримані за спірним пунктом кредитного договору, є платою банку за здійснення фінансової послуги - надання кредитних коштів у користування, також не приймаються судом до уваги, оскільки щомісячна винагорода за надання фінансового інструменту, не може бути визнана послугами (надання матеріального чи нематеріального блага), які замовлялись споживачем за договором кредиту. Доводи представника відповідача [PERSON] [PERSON] про застосування наслідків недійсності правочину не приймаються судом до уваги, оскільки така письмова вимога, в силу ч. 5 ст. 216 ЦК України, відповідачем [PERSON] не заявлялась, а [PERSON] не є його представником, а представляє інтереси лише [PERSON] як представник, тому не може вважатись заінтересованою особою в розумінні вказаної норми. На підставі викладеного,

Outcome: approved