Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-11 00:00:00

В грудні 2013 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача заборгованість по відсоткам за користування кредитом в розмірі 8 630 грн., а також судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп. В обґрунтуванні своїх вимог позивач вказав на те, що відповідно до укладеного договору № 4526-Д від 13.12.2006 року та договору поруки № 4526-П від 13.12.2006 року [PERSON] отримав кредит в розмірі 10 800 грн. зі сплатою 30% річних з кінцевим терміном повернення заборгованості до 13.07.2007 року. Умовами кредитного договору передбачалось, що повернення кредиту здійснюється відповідно до графіку повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом. Відповідач не виконав умови кредитного договору, погашення кредиту не здійснював належним чином, чим порушив зобов'язання, щодо щомісячної сплати процентів за користування наданими кредитними коштами. 03.06.2007 року позивач звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із заявою про видачу судового наказу про стягнення боргу по кредитному договору № 4526-Д від 13.12.2006 року з відповідача - [PERSON] та [PERSON] 20.06.2007 року Бабушкінський районний суд по справі №2н-550/07 видав судовий наказ про стягнення солідарно з [PERSON] та [PERSON] суму боргу 19025 грн. та судові витрати на користь кредитної спілки «Дніпропетровська ощадна кредитна спілка». Всього сплачено в рахунок погашення боргу по судовому наказу № 2н-550/07 - 10 080 грн. Станом на 05.12.2013 року борг становить 1 055 грн. 12 коп. У зв'язку з невиконанням кредитних зобов'язань у відповідача існує заборгованість, станом з 13.06.2007 року по 05.12.2013 року сума відсотків за користування кредитом становить - 8 630 грн. Тому позивач був змушений звернутися до суду з даною заявою. В судове засідання представник позивача не з`явився, але в позовній заяві просив проводити розгляд справи без його участі. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином про день, час та місце судового розгляду, причини своєї неявки суду не повідомив. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 526 ЦК України - зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно ст. 1054 ЦК України - за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов'язана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов'язаний повернути кредит і сплатити відсотки. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У судовому засіданні встановлено, що відповідно до укладеного договору № 4526-Д від 13.12.2006 року [PERSON] отримав кредит в розмірі 10 800 грн. зі сплатою 30% річних з кінцевим терміном повернення заборгованості до 13.07.2007 року тіла кредиту у розмірі 10 800 грн., процентів за користування кредитом 1 620 грн. згідно встановленого графіку платежів (а.с.7-8). Умовами кредитного договору передбачалось, що повернення кредиту здійснюється відповідно до графіку повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом. Строк дії договору, тобто кінцевий термін повернення кредиту настав 13.07.2007 року. Як вбачається з матеріалів справи відповідач не виконав умови кредитного договору, погашення кредиту не здійснював належним чином, чим порушив зобов'язання, щодо щомісячної сплати кредитних коштів та процентів за користування наданими кредитними коштами, що прямо передбачалось умовами кредитного договору. У відповідності до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Як зазначив позивач у позові, у зв'язку з невиконанням кредитних зобов'язань, станом з 13.06.2007 року по 05.12.2013 року сума відсотків за користування кредитом становить - 8630 грн. Проте, як вбачається з матеріалів справи (а.с.9) Судовим наказом Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровськ від 20.06.2007 року було стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] суму боргу 19 025 грн. та судові витрати на користь кредитної спілки «Дніпропетровська ощадна кредитна спілка». Даний наказ набрав чинності 30.07.2007 року. Станом на час розгляду даної справи не скасований. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за кредитним договором за період з 13.12.2006 року по 13.07.2007 року, то дані вимоги задоволенню не підлягають, оскільки з цих правовідносин між сторонами є вже рішення суду. Що стосується позовних вимог позивача щодо стягнення нарахованих процентів за весь час прострочки виконання зобов'язань, а саме до 05.12.2013 року, то дані вимоги задоволенню не підлягають також по наступним обставинам. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Право позикодавця вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів у разі прострочення сплати чергових платежів передбачено ст. 1050 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як встановлено судом, обставиною, яка стала підставою для звернення позивача 10 грудня 2013 року до суду з позовом про стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом виявився факт порушення позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором № 4526-Д від 13.12.2006 року строк дії якого закінчився 13.07.2007 року. Також, аналізуючи норми ст. ст. 261, 530, 631 ЦК України слід дійти висновку про те, що у разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом всього часу - до закінчення строку виконання останнього зобов'язання, а саме до 13.07.2007 року, вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими процентами, щомісячні платежі (з процентами) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. В останньому випадку, перебіг позовної давності буде починатись в залежності від закінчення строку сплати кожного із щомісячних платежів. Оскільки в даному випадку строк дії договору закінчився 13.07.2007 року, то позивач не вправі нараховувати після цього терміну проценти за користування кредитом та звертатися з позовом щодо їх стягнення. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 06 листопада 2013 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України Рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Таким чином позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки позивачу у задоволенні позову відмовлено, суд вважає що не має підстав в повернені позивачу судових витрат. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed