Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-06 00:00:00

В грудні 2016 року [PERSON] (далі - Позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі - Відповідач), третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу м. Києва Степаненко Дмитро Васильович про визнання договору купівлі-продажу квартири удаваним у частині покупця, визнання покупцем за договором та права власності на квартиру. Свої позовні вимоги Позивач обґрунтовує тим, що 26.10.2013р. [PERSON], що діяла на підставі нотаріальної довіреності в інтересах [PERSON], [INFO].н., було укладено договір купівлі-продажу № 1256 трьохкімнатної квартири за адресою: [ADDRESS], загальною площею 60,5 кв.м., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Степаненко Дмитро Васильовичем, за індексним номером 7249513 від 26.10.2013р. Так, 23.09.2006р. між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, в якому народився син [PERSON], [INFO].н. Після продажу квартири [ADDRESS] отриманої Позивачем у порядку черговості як службову житлову площу, та квартири [ADDRESS], набутої Позивачем за заповітом на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Лічман В.М. (реєстраційний №2002), отримані грошові кошти в сумі 30 000,00 доларів США та 20 000,00 доларів США відповідно були покладені [PERSON], дружиною Позивача, на власний депозитний рахунок, відкритий у відділенні ПУМБ «РЦ в м. Маріуполь». В подальшому, після прийняття рішення про придбання трьохкімнатної квартири за адресою: [ADDRESS], дружина Позивача наполегливо просила оформити вказану квартиру на її батька - [PERSON], оскільки Позивач відповідно до вимог Закону України «Про прокуратуру» має право на службове житло, як особа, що переїхала до м. Києва для проходження служби з іншої місцевості. Так, з метою реалізації даної домовленості, дружина Позивача - [PERSON] перерахувала зі свого депозитного рахунку у відділенні ПУМБ «РЦ в м. Маріуполь» та поклала на розрахунковий рахунок Відповідача в сумі 50 000,00 доларів США, які в подальшому на підставі довіреності від Відповідача перерахувала на розрахунковий рахунок продавців квартири [ADDRESS]. З 11.11.2013р. Позивач фактично вселився у вказану квартиру та став постійно проживати в ній, лише з 28.08.2014р. до квартири вселилися дружина Позивача - [PERSON] та син [PERSON] Таким чином, на підставі викладеного та відповідно до вимог ст. 235 ЦК України договір купівлі-продажу № 1256 трьохкімнатної квартири за адресою: [ADDRESS], укладений [PERSON] повинен вважатися удаваним у частині покупця, оскільки сторонами було вчинено інший прихований правочин, а саме договір купівлі-продажу вказаної трьохкімнатної квартири за кошти та на ім'я Позивача, а отже даний правочин не відповідав вимогам ст. 203 ЦК України, так як не був спрямований на реальне настання правових наслідків для Відповідача, що обумовлені змістом правочину. Враховуючи вищевикладене, Позивач просив: - визнати договір купівлі-продажу від 26.10.2013р. № 1256 трьохкімнатної квартири за адресою: [ADDRESS], загальною площею 60,5 кв.м., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Степаненко Д.В. за індексним номером 7249513 від 26.10.2013р. - удаваним із моменту його укладення в частині покупця; - визнати [PERSON] покупцем та власником квартири за договором купівлі-продажу від 26.10.2013р. № 1256 трьох кімнатної квартири за адресою: [ADDRESS], загальною площею 60,5 кв.м., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Степаненко Д.В. за індексним номером 7249513 від 26.10.2013р. Після усунення недоліків позовної заяви ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Піхур О.В. від 16.01.2017р. відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у судовому засіданні (а.с.30). 23.12.2016 року позивач подав заяву, у якій просив суд забезпечити позов шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] (а.с.16-17). Ухвалою суду від 16.01.2017р. у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Степаненко Дмитро Васильович про визнання договору купівлі-продажу квартири удаваним у частині покупця, визнання покупцем за договором та права власності на квартиру, - відмовлено (а.с.31). 15 березня 2017 року Позивачем подано суду клопотання про витребування доказів, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог (а.с.36-39) та заяву про виклик в судове засідання свідків (а.с.43-44). 01 червня 2017 року Позивачем через канцелярію суду подано заяву про зменшення позовних вимог (а.с.70-71) та клопотання про повернення судового збору (а.с.74-75). В судове засідання Позивач не з'явився, направив на адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутність, просив розглянути та задовольнити подані Позивачем заяви та клопотання, які підтримав в повному обсязі (а.с.72-73). Відповідач та третя особа в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належні чином, про причини неявки суд не повідомили. В судовому засіданні суд вирішив відмовити у прийнятті заяви про зменшення позовних вимог, оскільки фактично це є відмовою від частини позовних вимог, та як наслідок суд відмовив в задоволенні клопотання про повернення судового збору, водночас, розглянувши клопотання позивача про витребування доказів та про виклик свідків суд дійшов висновку про відсутність підстав для їх задоволення. Суд, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на таке. Судом встановлено, що трикімнатна квартира [ADDRESS], загальною площею 60,5 кв.м., житловою площею 44,2 кв.м. зареєстрована на праві власності за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 26.10.2013р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Степаненко Д.В. та зареєстрованого за № 1256, номер запису про право власності: 3080581, дата державної реєстрації: 26.10.2013р., що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 75842271 від 14.12.2016р. (а.с.7). Як зазначив Позивач договір купівлі-продажу № 1256 трьохкімнатної квартири за адресою: [ADDRESS], укладений [PERSON] повинен вважатися удаваним у частині покупця, оскільки сторонами було вчинено інший прихований правочин, а саме договір купівлі-продажу вказаної трьохкімнатної квартири за кошти та на ім'я Позивача, а отже даний правочин не відповідав вимогам ст. 203 ЦК України, так як не був спрямований на реальне настання правових наслідків для Відповідача, що обумовлені змістом правочину. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 9 листопада 2009 року, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Згідно ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України). За пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Разом з тим, Позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст.58-59 ЦПК України на підтвердження того, що договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений 26.10.2013р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Степаненко Д.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1256, на підставі якого [PERSON] набув право власності на відповідну квартиру, є удаваним в частині покупця, а відтак є недійсним у відповідній частині. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Окрім того, слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири удаваним у частині покупця, визнання покупцем за договором та права власності на квартиру, - слід відмовити. Враховуючи вищевикладене, на підставі ст.ст. 203, 215, 235, 655 ЦК України, з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 9 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», та

Outcome: dismissed