Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-17 00:00:00

В вересні 2015 року позивач звернувся з позовом про захист прав споживачів і визнання іпотечного договору припиненим, посилаючись на те, що відповідач в односторонньому порядку збільшив обсяг відповідальності майнового поручителя за іпотечним договором. Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 07 грудня 2015 року в задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з позивача на користь держави 974 грн. 40 коп. судового збору. Не погоджуючись з рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати, позов задовольнити, посилаючись на те, що іпотечний договір не передбачає збільшення процентів в односторонньому порядку банком. Нотаріальну згоду на це він і його мати [PERSON] - не давали, а тому договір іпотеки є припиненим в силу ч.1 ст.559 ЦК України. Також, суд першої інстанції неправомірно стягнув судовий збір, оскільки позивач звернувся з позовом про захист прав споживача і його звільнено від сплати судового збору на підставі п.7 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» і ч.3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з`явилися, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Постановлюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що підстав для визнання договору іпотеки припиненим немає. Доводи позивача не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, є необґрунтованими, недоведеними. З таким висновком суду судова колегія погоджується. Судовим розглядом встановлено, що 17 грудня 2007 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено кредитний договір № НАЕ2GA00000034, згідно якого [PERSON] отримав кредит в розмірі 22000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 11,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 16.12.2027 року. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 17.12.2007 року між банком, [PERSON] та [PERSON] укладено договір іпотеки № НАЕ2GA00000034, предметом якого є нерухоме майно, а саме - однокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS], яка належить [PERSON] та [PERSON] на праві власності. Згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається в письмовій формі. Стаття 1056 ЦК України передбачає, що позичальник має право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, притриманням, завдатком. Згідно до ст. 11 Закону України «Про іпотеку», майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. Іпотека за правовою природою є заставою і самостійним видом забезпечення виконання зобов'язання та регулюється нормами параграфу 6 (статті 572 - 593) глави 49 Цивільного кодексу України та спеціальним законом. Тобто, іпотека і порука є різними видами забезпечення зобов'язань, тому норми, які регулюють поруку (статті 553-559 Цивільного кодексу України), не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. Суд правильно дійшов висновку, що норми права, які регулюють поруку не застосовуються до іпотеки. Позивач просив в позові визначити іпотеку припиненою, при цьому посилався лише на норми матеріального права, що регулюють припинення поруки (ч.1 ст.559 ЦК України), жодних підстав припинення іпотеки відповідно до ст.17 Закону України «Про іпотеку» і ст.593 ЦК України позивач не навів і не надав обґрунтування припинення іпотеки у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки неприпиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Таким чином, рішення суду про відмову у задоволенні позову в цій частині є законним і обґрунтованим. Що стосується розподілу судових витрат і стягнення з позивача на користь держави судового збору, то судова колегія вважає, що суд помилково не застосував спеціальний Закон України «Про захист прав споживачів» і надав перевагу загальним нормам права Закону України «Про судовий збір» і стягнув судовий збір з позивача на користь держави в сумі 974 грн. 40 коп. Відповідно до ч. 3 ст. 22 ЗУ « Про захист прав споживачів», споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Отже, рішення в частині стягнення судового збору підлягає скасуванню, оскільки позивач звернувся з позовом за захистом своїх прав як споживач.

Outcome: partial