Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-09 00:00:00

В грудні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, який в березні 2018 року збільшила та просила суд постановити рішення, яким встановити факт проживання її, [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період часу з 01 вересня 2004 року по 26 вересня 2008 року; визнати за нею, [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] ; визнати за нею, [PERSON] право власності на автомобіль «Тойота Кемрі» державний номерний знак [NUMBER] . Позивачка [PERSON] та її адвокат за договором про надання правової допомоги [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх в повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в позові. Адвокат відповідача Назаркіна С.М. за договором про надання правової допомоги [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення. Вислухавши позивачку та адвокатів сторін, свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , повно та всебічно вивчивши матеріали справи, ознайомившись з наданими сторонами доказами, суд приходить до наступного. Згідно з ч. 2 ст. 293, ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Згідно із ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, а також на інших підставах, не заборонених законом та моральним засадам суспільства. Пунктом 6 рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 передбачено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт тощо. У судовому засіданні встановлено, що з метою придбання у особисту власність нерухоме майно, 27 вересня 2007 року [PERSON] уклав з ТОВ «Дніпроцентрбуд» угоду про видачу авансу №29/09/07-ПКП, відповідно до умов якої було частково сплачено вартість квартири [ADDRESS] (том №1 а.с.170-172). Угода посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петренко К.В., зареєстрована в реєстрі за №4031. Згідно п. 1.1, 1.2 сторони зобов`язалися до 20 листопада 2007 року укласти Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] за ціною 370857 грн.; а в рахунок платежів [PERSON] зобов`язався сплатити аванс в розмірі 111257 грн. в тому числі ПДВ в розмірі 18542,83 грн. строком до 01 жовтня 2007 року. 20 листопада 2007 року між ТОВ «Дніпроцентрбуд» та [PERSON] був укладений Договір купівлі-продажу квартири №15/11/07-КП, за умовами п. 1.1. якого, ТОВ «Дніпроцентрбуд» передав у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] , загальною площею 51,0 кв.м., житловою площею 21,0 кв.м. (том №1 а.с.173-174), що також підтверджується Витягом з Державного реєстру правочинів №4987579 від 20 листопада 2007 року (том №1 а.с.175) та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №17503435 від 25 січня 2008 року (том №1 а.с.177). Під час укладення вищевказаного договору купівлі-продажу, [PERSON] своєю заявою підтвердив, що в шлюбі не перебуває, грошові кошти, що витрачаються на придбання квартири [ADDRESS] не є спільною сумісною власністю, і особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на грошові кошти (чи їх частку), витрачені на купівлю квартири (у тому числі і відповідно до ст. 65, 74, 97 СК України) відсутні (том №1 а.с.223). 26 вересня 2008 року сторони зареєстрували шлюб, що підтверджується актовим записом №797 вчиненим Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 26 вересня 2008 року (том №1 а.с.12). [INFO] у сторін народилася донька [PERSON] , що підтверджується актовим записом №26 від 21 січня 2009 року вчиненим Відділом реєстрації актів цивільного стану Марганецького міського управління юстиції Дніпропетровської області, свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 21 січня 2009 року (том №1 а.с.205). 27 листопада 2013 року подружжя придбало транспортних засіб автомобіля «Тойота» державний реєстраційний номер [NUMBER] , який був зареєстрований за [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] виданого Центром ДАІ №1201 ГУ МВС України в Дніпропетровській області. 05 лютого 2015 року подружжя придбало транспортних засіб «Тойота Кемрі» державний реєстраційний номер [NUMBER] , який був зареєстрований за [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу СХХ536764 виданого Центром ДАІ №1203 ГУ МВС України в Дніпропетровській області. Як вказала позивачка в своєму уточненому позові, в 2004 році вона познайомилась з відповідачем і між ними відразу склалися дружні стосунки, які в подальшому переросли в кохання. З вересня 2004 року вона з відповідачем почали проживати разом як одна сім`я в найманій квартирі в м. Дніпро впродовж п`яти років, тобто до 2010 року. Також вказала, що з вересня 2004 року по 26 вересня 2008 року вона з відповідачем працювали, отримували заробітну плату, вели спільне господарство без реєстрації шлюбу. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 81 ЦПК України надає право сторонам та іншим учасникам справи подавати докази на підтвердження своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком і жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності в сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Отже, предмет доказування при розгляді справ про встановлення факту проживання однією сім`єю передусім складає сукупність обставин, що є згідно із законом основними ознаками сім`ї; спільне проживання, пов`язаність спільним побутом, наявність взаємних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. З роз`яснень, даних Пленумом Верховного Суду України у п. 1 своєї постанови від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вбачається, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми Сімейного кодексу України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Частина 1 ст. 74 СК України передбачає, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Між тим, в контексті п. 1 Розділу VII «Прикінцеві положення» Сімейного кодексу України цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. Пред`явлені [PERSON] вимоги щодо встановлення факту проживання з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з вересня 2004 року по вересень 2008 року регулюються нормами Сімейного кодексу України, оскільки інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки було введено в національне законодавство СК України, який набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, а Кодекс про шлюб та сім`ю Української РСР, який діяв до 01 січня 2004 року, таких положень не містив, тому вказаний факт може бути встановлений лише з 01 січня 2004 року. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2020 року по справі №546/912/16-ц. У судовому засіданні було встановлено відсутність між сторонами усталених відносин притаманних подружжю, саме в період з вересня 2004 року по вересень 2008 року, оскільки будь-яких документів щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографій певних подій, документів, що підтверджують придбання майна саме на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази), позивачкою не надано. За таких обставин, оскільки законом не визначено іншого, крім судового порядку встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд дослідивши матеріали справи, допитавши в судовому засіданні свідків, вивчивши надані сторонами докази, прийшов до висновку, що факт сумісного проживання однією сім`єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, який просить встановити позивачка, не підтверджено письмовими матеріалами справи, згідно яких сторони дійсно проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, приймали участь у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї, мали добрі стосунки, а тому позовні вимоги позивачки в цій частині є необґрунтованими та не доведеними належними та допустимими доказами, а тому задоволенню не підлягають. Сімейно-шлюбні відносини між сторонами не склалися. Угоди про добровільний поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжям не досягнуто, тому [PERSON] звернулася до суду з даним позовом за захистом своїх майнових прав. Статтею 60 СК України, встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст. 70 СК України). Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Предметом позову є зокрема квартира [ADDRESS] , яку позивачка вважає спільною сумісною власністю подружжя, внаслідок чого просить визнати за нею право власності на 1/2 її частину. Однак твердження [PERSON] про належність квартири до спільної сумісної власності подружжя не відповідають дійсності, не підтверджуються належними та допустимими доказами та спростовується наявними в матеріалах доказами, зокрема: укладеним 20 листопада 2007 року між ТОВ «Дніпроцентрбуд» та [PERSON] . Договором купівлі-продажу спірної квартири №15 /11/07-КП та заявою [PERSON] якою відповідач підтвердив, що в шлюбі не перебуває, грошові кошти, що витрачаються на придбання спірної квартири не є спільною сумісною власністю, і особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на грошові кошти (чи їх частку), витрачені на купівлю квартири (у тому числі і відповідно до ст. 65, 74, 97 СК України) відсутні. У матеріалах справи відсутні докази підтверджуючі факт придбання квартири [PERSON] спільно з [PERSON] , зокрема згоди [PERSON] на придбання квартири, а тому позовні вимоги в цій частини задоволенню не підлягають. Позивачем до матеріалів справи долучено Висновки про ринкову вартість спірних автомобілів станом на 23 листопада 2017 року, згідно яких ринкова вартість автомобіля «Тойота» державний реєстраційний номер [NUMBER] складає 227700 грн. (том №1 а.с.103-136), а вартість автомобіля «Тойота Кемрі» державний реєстраційний номер [NUMBER] складає 307500 грн. (том №1 а.с.69-102), на який позивачка просить визнати за нею право власності. Відповідно до ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Згідно з п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України, яка від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. У п. 25 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч. 4, 5 ст. 71 СК України, щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Щодо застосування вказаної норми при поділі майна подружжя Верховним Судом України викладена правова позиція у справі №6-37цс13 від 23 вересня 2015 року, відповідно до якої при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч. 4, 5 ст. 71 СК України). За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Положеннями ч.ч. 1-2 ст. 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Частиною 1, 2 ст. 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній власності, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі ст. 364 ЦК України. Між тим, звертаючись до суду з цим позов позивач як на підставу своїх вимог посилається на положення ст. 60, 69, 70, 71 ЦК України. Проте, заявлені позивачем вимоги можуть бути вирішені на підставі ст. 365 ЦК України, і лише за умови попереднього внесення суми різниці вартості частки спірного автомобіля «Тойота Кемрі» державний номерний знак [NUMBER] на депозитний рахунок суду, чого зроблено не було. Відповідно до положень ст. 12, 76, 80, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Згідно ст. 141 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача у разі відмови в позові. Тому понесені позивачем витрати по сплаті судового збору при зверненні до суду з вказаним позовом стягненню з відповідача не підлягають.

Outcome: dismissed