Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-19 00:00:00

В грудні 2015 року позивачка [PERSON] звернулася до суду в своїх інтересах та в інтересах своїх неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON], [PERSON] з позовною заявою про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні квартирою шляхом вселення, в якому просила усунути перешкоди у користуванні квартирою № 2 в будинку № 7 по вул. Набережній в с. Шевченко Дніпропетровського району Дніпропетровської області шляхом вселення її, [PERSON], та її дітей [PERSON], [PERSON] та [PERSON]; зобов'язати [PERSON] забезпечити вільний доступ та не чинити перешкоди їй, [PERSON] та її дітям [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у користуванні квартирою № 2 в будинку № 7 по вул. Набережній в с. Шевченко Дніпропетровського району Дніпропетровської області та передати ключі від вхідних дверей до квартири [ADDRESS]; стягнути з [PERSON] на її користь судові витрати. В обґрунтування позову позивачка вказала, що з 24 червня 2002 року вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі, який за рішенням Калинінського районного суду м. Калинівка Вінницької області від 24 вересня 2004 року було розірвано. 13 грудня 2005 року на її ім'я, як лаборанту НВД АФ «Наукова», спільним рішенням адміністрації та профспілкового комітету, був виданий ордер № 12 і надана квартира [ADDRESS], площею 30 кв.м. Разом з родиною, на підставі вказаного ордеру, вона вселилась та проживала в квартирі до березня 2008 року. Однак, вже з березня 2008 року, вона разом з своїми малолітніми дітьми не має змоги проживати та користуватися квартирою, тому що [PERSON] постійно здійснює їй та її дітям перешкоди у користуванні житлом, внаслідок чого вона змушена тривалий час мешкати у своєї матері. На неодноразові звернення до відповідача з наміром домовитись про добровільне вирішення питання щодо вселення її та малолітніх дітей в квартиру, відповідач не відкривав двері та при зустрічі неодноразово зазначав, що двері не відчинить та нікого не впустить до квартири. Незважаючи на усі зусилля вселитися до квартири, [PERSON] перешкоджає їй вселитися до квартири та користуватися нею, а тому вона звернулася до суду з даним позовом. У судовому засіданні позивачка [PERSON], яка виступає в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх [PERSON], [PERSON], [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити в їх задоволенні. Представник третьої особи Служби у справах дітей Дніпропетровської районної державної адміністрації за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, дослідивши в сукупності докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом; а відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Згідно ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Встановлено, що з 24 червня 2002 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який 23 травня 2006 року було розірвано на підставі рішення Калинінського районного суду м. Калинівка Вінницької області від 24 вересня 2004 року (а.с.13), про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області зроблено актовий запис №82 та видане відповідне свідоцтво серії 1-КИ №031080 (а.с.14). Від даного шлюбу сторони мають спільного сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-КИ №149619, виданим Виконкомом Горьківської сільської ради с. Горького, актовий запис №08 (а.с.17). Відповідно до положень ст. 4 ЖК України, житловий фонд утворюють жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території України. Жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових приміщень і гуртожитків, ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням, займаним на законній підставі (ст. 6, ч. 3 ст. 9 ЖК України). Згідно ст. 58 ЖК України, єдиною підставою для вселення громадян у надане житлове приміщення є ордер, який видається уповноваженим на це органом. Положеннями статей 9, 14 ЖК Кодексу передбачено, що громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду. З матеріалів справи вбачається, що на імя [PERSON], як лаборанту НВД АФ «Наукова», спільним рішенням адміністрації та профспілкового комітету, 13 грудня 2005 року видано ордер №12 і надано квартиру [ADDRESS], площею 30 кв.м. (а.с.18). Так, родина з трьох осіб, чоловіка [PERSON], дружини [PERSON] та їх спільного сина [PERSON], на підставі вказаного ордеру вселилися та зареєструвалися в квартирі за вказаною адресою, і проживали разом до березня 2008 року. На даний час в квартирі проживає відповідач [PERSON] Квартира не приватизована. Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Отже, малолітні діти мають право на проживання у квартирі, де проживає їх мати. Цим самим захищається права малолітніх дітей. Як вбачається з заперечень відповідача на позов він не визнає за позивачкою право користування квартирою і перешкоджає їй в цьому, що є порушенням її права на користування квартирою. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Основною метою Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема закріплених в ст.8 є право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання гарантій кожній особі в тому числі права на повагу її житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання « вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» ( рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється, як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймачів та членів його сім'ї (рішення у справі Larkos v Cyprus від 18.02.1999 року). Позивачка зареєстрована в [INFO], у встановленому законом порядку не позбавлена права користування даною квартирою, а тому її право на користування житлом підлягає захисту. Встановивши при розгляді справи, що позивачка [PERSON] та її неповнолітні діти мають право нарівні з відповідачем [PERSON] проживати та користуватися квартирою № 2 в будинку № 7 по вул. Набережній в с. Шевченко Дніпропетровського району Дніпропетровської області, однак відповідач [PERSON] чинить позивачці та її дітям перешкоди у користуванні спірною квартирою, змінивши замки в ній, а тому суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] про вселення та усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням. Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно задоволеним позірним вимогам. Тому суд вважає за необхідне стягнути зі [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати у розмірі 487 грн. 20 коп. сплаченого судового збору.

Outcome: approved