Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-18 00:00:00

В жовтні 2013 року позивач ПАТ «АКБ «Капітал» звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 16.06.2006р. відповідно до укладеного договору № 0140 банк надав [PERSON] кредит у розмірі 6 400грн. строком до 15.06.2007р. зі сплатою 25% річних. Відповідач зобов'язаний був щомісячно погашати заборгованість перед банком по наданому кредиту та нарахованим відсоткам згідно встановленого графіку, не пізніше 25-го числа наступного місяця сплачувати відсотки за кредит. Проте, відповідач всупереч умовам договору та вимогам чинного законодавства України, свої зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим станом на 02.08.2013р. виникла заборгованість у розмірі 21 241грн. 40коп., з яких 6 400грн. - заборгованість за кредитом, не сплачені відсотки за кредит - 11 641грн. 40коп., штраф - 3 200грн., яку позивач просив стягнути з відповідача (а.с. 2-3). Оскаржуваним рішенням позов ПАТ «АКБ «Капітал» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «АКБ «Капітал» заборгованість за кредитним договором у розмірі 21 241грн. 40коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В апеляційній скарзі [PERSON], яка подана через його представників [PERSON], [PERSON] просить скасувати судове рішення, та постановити нове про відмову у задоволенні позовних вимог, через неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не обґрунтовано не застосував до спірних правовідносин строк позовної давності, передбачений ст.257 ЦК України. Представники апелянта в судовому засіданні апеляційного суду підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити. Позивач в судове засідання апеляційного суду не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що 16.06.2006р. відповідно до укладеного договору №0140 банк надав [PERSON] кредит у розмірі 6 400грн. строком до 15.06.2007р. зі сплатою 25% річних (а.с.8-9). Відповідно до п.4.2 кредитного договору позичальник зобов'язався щомісячно погашати отриманий споживчий кредит згідно встановленого графіку. Проте, відповідач всупереч умовам договору та вимогам чинного законодавства України, свої зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим станом на 02.08.2013р. має заборгованість у розмірі 21 241грн. 40коп., з яких з яких 6 400грн. - заборгованість за кредитом, не сплачені відсотки за кредит - 11 641грн. 40коп., штраф - 3 200грн. (а.с. 5). Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не пропущено строк позовної давності для звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки кредитний договір діє до повного погашення кредиту та відсотків за договором, відповідач належним чином не виконує взяті на себе зобов`язання за договором щодо своєчасного повернення кредиту, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягнення заборгованість за кредитним договором з урахуванням відсотків за його користування та штрафу. Колегія суддів не погоджується з даним висновком суду з наступних підстав. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону не відповідає. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до частини 1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Встановивши порушення [PERSON] зобов`язань за кредитним договором № 0140 від 16.06.2006р. перед ПАТ «АКБ «Капітал», суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у розмірі 21 241грн. 40коп. Проте, дійшовши висновку про задоволення позовних вимог суд першої інстанції не врахував наступне. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 ст.260 ЦК України передбачено, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Як вбачається із ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч.1 ст.254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Відповідно до ч.3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як вбачається з п.1.1 договору про надання споживчого кредиту №0140 від 16.06.2006р., банк надав позичальнику споживчий кредит у сумі 6 400грн. строком з 16.06.2006р. по 15.06.2007р. (а.с.8). Вказану суму кредитних коштів відповідач повинен був погашати відповідно до графіку погашення заборгованості, який є невід`ємною його частиною. З розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачем заборгованість з кредиту не погашалася (а.с. 5). З заяви [PERSON] (представника відповідача) від 22.01.2014р. (а.с. 48) вбачається, що остання просила застосувати до позовних вимог строк позовної давності. Між тим, суд першої інстанції залишив поза увагою вимоги ст.ст.257,260,267 ЦК України, не врахував, що ПАТ «АКБ «Капітал» звернувся до суду з позовом до [PERSON] після спливу трирічного строку позовної давності, встановленого ст.257 ЦК України (30.09.2013р. (відмітка відділу поштового зв`язку), кредитним договором не передбачена збільшена позовна давність за вимогами про стягнення кредитної заборгованості, а також надану представником відповідача заяву про застосування строку позовної давності, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про задоволення позову. Разом з тим, колегія суддів з урахуванням вищенаведених вимог закону та встановлених обставин, вважає, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні, оскільки сплив позовної давності, про застосування якої заявлено представником відповідача, є підставою для відмови у позові. Посилання суду першої інстанції на п.5.4 кредитного договору, згідно якого строк дії даного договору встановлюються з моменту підписання його сторонами і до повного виконання сторонами зобов`язань по ньому є помилковим з огляду на наступне. Згідно ч.ч.1, 2 ст.251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Згідно ч.ч.1, 2 ст.252 ЦК України, строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Таким чином, оскільки строк дії договору та його виконання встановлено конкретною датою - 15.06.2007р., умова договору про його дію «до повного погашення кредиту та процентів», не може вважатися встановленням сторонами строку дії договору. Даний висновок суду узгоджується з правовими позиціями щодо застосування ст.ст.251,252 ЦК України, викладених Верховним Судом України в постановах від 23.05.2012р. по справі №6-33цс12 та від 18.07.2012р. по справі №6-78цс12, які відповідно до вимог ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. За таких обставин, рішення суду першої інстанції не можна визнати законним й обґрунтованим, тому відповідно до п.п.3, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed