Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-09 00:00:00

В грудні 2019 року позивач [PERSON] через свого представника адвоката Омеляна О.О. звернулась до суду з позовом до відповідачів Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія», [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди, відповідно до якого просила стягнути із відповідача ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» на її користь матеріальну шкоду в сумі 31815,95 грн., а з відповідача [PERSON] суму шкоди (франшизи) в розмірі 1000,00 грн. В обґрунтування позову зазначено, що 10.12.2016 року в м. Києві по вул. Святошинській, 4 відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів «Рено» д.н.з. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] та автомобіля «Хюндай» д.н.з. [NUMBER] , що належить позивачу [PERSON] В результаті зазначеної ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження. Постановою судді Святошинського районного суду м. Києва від 22.12.2016 року, [PERSON] було визнано винним у скоєнні ДТП. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача [PERSON] була застрахована в ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія». Згідно рахунків та актів виконаних робіт позивачем було здійснено відновлювальний ремонт автомобіля на загальну суму 31815,95 грн. Однак, відповідачі завдану позивачу матеріальну шкоду не відшкодували, в зв`язку з чим позивач вимушена звернутись до суду за захистом своїх прав та просить стягнути матеріальну шкоду та розмір франшизи в примусовому порядку. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 10.12.2019 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Позивач після відкриття провадження з будь-якими клопотаннями до суду не зверталась. Представник відповідача ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» надіслав до суду відзив, відповідно до якого просив в задоволенні позову відмовити, зокрема, в зв`язку з тим, що позивачем не доведено суму завданої шкоди (прямі збитки), а наявні акти виконаних робіт, видаткові накладні з ремонту автомобіля свідчать про те, що позивачем, крім відновлювального ремонту отриманих в результаті аварії пошкоджень, ще було проведено і поточний ремонт автомобіля. Відповідач [PERSON] з будь-якими клопотаннями до суду не звертався, відзив на позов до суду не подав. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обстави та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником транспортного засобу «Хюндай» д.н.з. [NUMBER] , про що свідчить копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. 10.12.2016 року приблизно о 09-50 год. в м. Києві по вул. Святошинській, 4 відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів «Рено» д.н.з. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] та автомобіля «Хюндай» д.н.з. [NUMBER] , що належить позивачу [PERSON] . В результаті зазначеної ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження, та власнику автомобіля «Хюндай» д.н.з. [NUMBER] завдані збитки. Постановою судді Святошинського районного суду м. Києва від 22.12.2016 року, [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 340 грн. Позивач зазначає, що в результаті аварії їй, як власнику автомобіля Хюндай» д.н.з. [NUMBER] , було завдано матеріальні збитки, однак, належних доказів (звіт про оцінку вартості завданого матеріального збитку та/бо вартості відновлювального ремонту) на підтвердження вартості завданої майнової шкоди, та/або вартості відновлювального ремонту, матеріали справи не містять. Відповідно до пунктів 1.4, 1.6, 1.7 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», особи, відповідальність яких застрахована, - це визначені в договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності особи, цивільно-правова відповідальність яких застрахована згідно з цим договором, або залежно від умов договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, будь-які особи, що експлуатують забезпечений транспортний засіб. Забезпечений транспортний засіб - це наземний транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування, або будь-який наземний транспортний засіб, який експлуатується особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована на законних підставах. На час дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 10.12.2016 року цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Рено» д.н.з. [NUMBER] була застрахована у ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія», що підтверджується полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/2019933. При вирішенні спору, суд приймає до уваги те, що відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною 2 статті 1187 ЦК України визначено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до вимог ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Правовою позицією Верховного Суду, викладена у постанові від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц, визначено, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик заподіювача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В обгрунтунвання пред`явлених позовних вимог зазначено, що відповідачами завдану шкоду відшкодовано не було, а тому позивач була вимушена звернутись до суду та просила суд, зокрема, стягнути зі страхової компанії матеріальні збитки. Разом з тим, в ході розгляду справи не доведено факт звернення позивача до страхової компанії із відповідним повідомленням про настання події та із заявою про виплату страхового відшкодування, а також не надано доказів відмови страхової компанії у виплаті страхового відшкодування. Суд звертає увагу на те, що доказуванню у даній цивільній справі не підлягають встановлені судом у справі про адміністративне правопорушення обставини про те, чи мало місце порушення Правил дорожнього руху України та чи вчинено це порушення цією особою, а в частині інших обставини, які входять до предмета доказування у даному спорі (заподіяна шкода, її розмір, причинний зв`язок між шкодою і ДТП), то, останні, мають бути доведені належними та допустимими доказами. Сам по собі факт ДТП не є підставою для виплати страхового відшкодування, якщо не доведено, що пошкодження майна відбулося саме внаслідок цієї пригоди. Крім того, слід звернути увагу на те, що стороною позивача не надано суду переконливих доказів, які б підтверджували розмір завданого позивачу матеріального збитку та/або відновлювального ремонту, а наявні в матеріалах справи акти виконаних робіт та видаткові накладні на придбання запчастин не доводять поза розумним сумнівом те, що позивачем здійснено відновлювальний ремонт лише пошкоджень, які були завдані внаслідок аварії, а тому доводи страхової компанії в цій частині заслуговують на увагу. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що стороною позивача не надано суду доказів звернення до страхової компанії за виплатою страхового відшкодування, та, відповідно, відмови, останньої, у її виплаті, що свідчить про недоведеність факту порушення прав позивача з боку відповідача ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія», суд вважає, що в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» на користь позивача матеріальних збитків в сумі 31815,95 грн. слід відмовити. Крім того, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог до страхової компанії, суд вважає за необхідне відмовити і в задоволенні позовних вимог до відповідача [PERSON] в частині стягнення суми збитків, яка становить розмір франшизи в сумі 1000,00 грн., оскільки, позивачем, пред`явлено дану вимогу на підставі ст. 1194 ЦК України, яка регулює відповідальність особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність у разі недостатньої страхової виплати для повного відшкодування завданої нею шкоди, а не на підставі вимог закону, які регулюють стягнення матеріальної шкоди з особи, яка винна в ДТП, за умови відмови страхової компанії у виплаті страхового відшкодування, в зв`язку з чим позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог до відповідача [PERSON] В порядку ст. 141 ЦПК України, судовий збір та витрати, пов`язані із отриманням правової допомоги слід залишити за позивачем по фактично понесеним.

Outcome: dismissed