Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-29 00:00:00

В жовтні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до ТОВ «ГАГАРІН-СЕРВІС» про стягнення заборгованості по заробітній платі за вересень 2015 року в розмірі 116000,00 грн. та стягнення моральної шкоди в сумі 50000,00 грн. (а.с. 2-3, 29-31). Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач вказує, що починаючи з 05.07.2014 року перебувала у фактичних трудових відносинах з ТОВ «ГАГАРІН-СЕРВІС», займаючи посаду керівника відділу конференц-сервісу, й 03.10.2015 року припинила фактичні трудові відносини з ТОВ «ГАГАРІН-СЕРВІС», подавши заяву про звільнення за згодою сторін згідно ст. 36 КЗпП України або за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України, але, в порушення вимог діючого трудового законодавства, відповідач не уклав з нею трудовий договір та до теперішнього часу не запровадив їй виплату заробітної плати за вересень 2015 року у загальному розмірі 116000,00 грн. Також позивач зазначає, що вищевказаними своїми діями відповідач заподіяв їй великих нервових зворушень та загострення її депресивного стану, який погіршився ще більше у звязку з невиплатою їй відповідачем заробітної плати, яка була її єдиним джерелом заробітку на проживання, харчування та існування взагалі. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] підтримали позов, а представник відповідача адвокат [PERSON] не визнав позов, посилаючись, що позивач ніколи не перебувала у трудових відносинах з ТОВ «ГАГАРІН-СЕРВІС», у штатному розкладі якого відсутня посада керівника відділу конференц-сервісу, як і самого такого відділу, що ТОВ «ГАГАРІН-СЕРВІС» не уособлює в собі готель «ГАГАРІНН», нежитлові приміщення якого належить різним власникам фізичним та юридичним особам, й ТОВ «ГАГАРВН-СЕРВІС» лише орендує окремі з них, де надає послуги з тимчасового проживання та надає в суборенду приміщення для проведення конференцій та інших заходів, а також подав адресовані суду свої письмові заперечення проти позову, які приєднані судом до матеріалів справи (а.с.10-13), та просив стягнути з позивача на користь відповідача понесені ним у даній справі судові витрати в сумі 900000 грн., повязані з оплатою правової допомоги. Дослідивши матеріали справи і вислухавши пояснення сторін, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав. За приписами ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цієї угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобовязується вплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У силу ч. 1, 2 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтю 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як стверджує позивач, починаючи з 05.07.2014 року вона перебувала у фактичних трудових відносинах з ТОВ «ГАГАРІН-СЕРВІС», займаючи посаду керівника відділу конференц-сервісу, й 03.10.2015 року припинила фактичні трудові відносини з ТОВ «ГАГАРІН-СЕРВІС», подавши заяву про звільнення, але, в порушення вимог діючого трудового законодавства, відповідач не уклав з нею трудовий договір та до теперішнього часу не запровадив їй виплату заробітної плати за вересень 2015 року у загальному розмірі 116000,00 грн. При цьому, в первісній позовній заяві позивач вказала, що трудові відносини між нею і відповідачем були припинені за згодою сторін згідно ст. 36 КЗпП України, а в уточненій позовній заяві вже вказала, що нею було подано відповідачу заяву про звільнення за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України. Відповідач категорично заперечує вказані доводи позивача, стверджуючи, що, по-перше, ТОВ «ГАГАРІН-СЕРВІС» ніколи не перебувало у трудових та/або цивільно-правових відносинах з позивачем, й остання ніколи не допускалась до роботи в цьому товаристві; по-друге, у штатному розкладі ТОВ «ГАГАРІН-СЕРВІС» відсутня посада керівника відділу конференц-сервісу, як і самого такого відділу; по-третє, ТОВ «ГАГАРІН-СЕРВІС» не уособлює в собі готель «ГАГАРІНН», нежитлові приміщення якого належить різним власникам фізичним та юридичним особам, а лише орендує окремі з них, де надає послуги з тимчасового проживання та надає в суборенду приміщення для проведення конференцій та інших заходів; і, по-четверте, з позивачем керівництво ТОВ «ГАГАРІН-СЕРВІС» дійсно було знайомо, але виключно як з особою, яка у відносинах з цим товариство представляла інтереси окремих клієнтів, що орендували у товариства приміщення для проведення конференцій, й, як відповідачу було відомо від позивача, остання, маючи певні звязки в різних професійних колах та будучи активним користувачем соціальних мереж, через них позиціонувала себе як фахівця у сфері організації різних заходів, в тому числі конференцій, який здатний у оптимальному форматі за співвідношенням «ціна-якість» організовувати і обслуговувати на високому рівні проведення конференцій у різних готелях міста Одеси та інших місцях, що надають відповідні послуги, й за надання послуг з організації конференцій, що включали у себе бронювання та оренду конференц-залів, обладнання, взаємодію від імені клієнтів з менеджментом відповідних закладів, отримання рахунків за оренду конференц-залів, обладнання, проведення бізнес-ланчів та організацію їх оплати клієнтами та т.п., позивач отримувала безпосередньо від клієнтів комісійну винагороду. В свою чергу позивач не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів, а так само не спростувала вищевказані доводи відповідача, як цього вимагає ст. 60 ЦПК України. Більш того, згадані доводи відповідача повністю підтверджуються матеріалами справі, а саме наданими відповідачем суду : копіями штатного розкладу ТОВ «ГАГАРІН-СЕРВІС» станом на 15.05.2014 р. та 07.09.2015 р.; копіями табелів робочого часту за період з 01.08.2014 р по 01.082015 р.; та актом ДПІ у Приморському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області від 14.12.2015 р. № 9492/15-53-17-06/39128402 «Про результати фактичної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю «ГАГАРІН-СЕРВІС», код ЄДРПОУ 39128402», з якого вбачається, що відповідно до наказу ДПІ у Приморському районі ГУ ДФС в Одеській області від 30.11.2015 № 1873, у звязку з надходженням до ДПІ у Приморському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області листа від гр. [PERSON], в період з 30.11.2015 р. по 11.12.2015 р. проведена фактична перевірка ТОВ «ГАГАРІН-СЕРВІС», в ході якої, по-перше, для спілкування та надання пояснень, до ДПІ у Приморському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області у телефонному режимі (за номерами вказаними у заяві гр. [PERSON]В.) були запрошені фізичні особи [PERSON] та [PERSON], й згідно наданих ними пояснень зясовано, що ці особи є СГД фізичними особами, які не мають відношення до ТОВ «ГАГАРІН-СЕРВІС»; і, по-друге, на підставі досліджених первинних документів не знайшов документального підтвердження факт перебування у трудових відносинах [PERSON] з ТОВ «ГАГАРІН-СЕРВІС». З огляду на наведене, суд доходить висновку, що позивач не довела в суді свої позовні вимоги. Відповідно до ч. 1 та п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. При цьому до витрат, повязаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на правову допомогу. Згідно із ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволення яких позивачеві відмовлено. Згідно розяснень, які містяться в пунктах 47, 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України \~від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».\~ Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Як вбачаться з матеріалів справи, 16.11.2015 р. між відповідачем та адвокатом [PERSON] було укладено договір № 16/11-15 про надання правової допомоги у даній справі, й за цим договором відповідачем було сплачено адвокату [PERSON] грошові кошти в сумі 9000,00 грн., що підтверджується видатковим касовим ордером від 16.11.2015 р. Крім того, згідно наданого адвокатом [PERSON] суду розрахунку витрат часу на правову допомогу, ним було витрачено безпосередньо на надання правової допомоги ТОВ «ГАГАРВН-СЕРВІС» у даній справі в період з 16.11.2015 р. по 17.02.2015 р. 19 годин. На підставі викладеного і

Outcome: approved