Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-04 00:00:00

Відповідачі [PERSON], [PERSON] позовні вимоги визнали, проти їх задоволення не заперечували, просили розглянути справу в попередньому судовому засіданні без їх участі. Третя особа представництво Одеської товарної біржі в м. Ізмаїл, будучі належним чином сповіщена, у судове засідання свого представника не направила, його неявка не першкоджає розгляду справи на підставі наявних доказів. Позивач на задоволенні позову наполягав, просив розглянути справу за його відсутністю. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання. Відповідно до ч.4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В ході розгляду справи судом були досліджені наступні докази: копія договору купівлі-продажу № 4001 від 14.01.1999р.; копія технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач звернулася до суду із вищезгаданими вимогами до [PERSON], [PERSON], зазначивши, що 14.01.199 9р. між ним та відповідачами був укладений договір купівлі-продажу нерухомості, згідно якого [PERSON], [PERSON] продали, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] за 6 979 грн. За № 4001 договір було зареєстровано представництвом Одеської товарної біржі в м. Ізмаїл. На підставі даного договору право власності [PERSON] на вказану квартиру було зареєстроване у Ренійському БТІ 21.01.1999 р., про що зроблена відповідна відмітка у технічному паспорті на вказану квартиру. На сьогоднішній день позивач вирішив розпорядитися своєю нерухомістю, проте через ряд порушень, допущених біржею при оформленні договору, а саме невиконання вимог ст. 227 ЦК України (1963 р.), згідно якої договір купівлі-продажу нерухомості повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин, та недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу), він не може цього зробити. Про ці обставини позивачеві не було відомо, про них він дізнався коли вирішив поновити технічний паспорт на квартиру. З метою нотаріального засвідчення правочину, позивач розпочав пошуки відповідачів, однак це не дало ніяких результатів, через їх родичів позивач передав відповідачам посилання про наявність цієї проблеми, недійсності правочину, про те його прохання було проігноровано. З огляду на вищенаведене, позивач був вимушений звернутися із позовом до суду. Згідно ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу повинен бути посвідчений нотаріально, якщо хоча б однією із сторін є громадянин, і недотримання цієї вимоги є підставою для визнання укладеного договору недійсним. Разом із тим, між сторонами була досягнута взаємозгода за всіх істотних умов Договору, Покупець передав Продавцям обумовлену в договорі суму, а Продавці передали Покупцеві документи, нерухомість в натурі та ключі. Позивач фактично вступив у володіння і розпорядження нерухомістю, вважаючи що він є власником квартири, після укладання правочину виконав поточний ремонт, разом із сімєю переїхав мешкати за адресою спірної квартири, прописався там - тобто правочин між Сторонами Договору фактично відбувся. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки його доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. У звязку з тим, що спірні правовідношення мали місце до 01.01.2004р. (тобто до введення в дію Цивільного кодексу 2003р.), застосовуються положення цивільного законодавства 1964 р. Згідно ст. 227 ЦК України 1964р. договір, укладений із порушеннями нотаріальної форми є недійсним. Однак, ч. 2 ст. 47 ЦК України 1964р. зазначено, що якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, а інша сторона ухиляється від нотаріального посвідчення угоди, суд вправі за вимогою сторони, що виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Така можливість передбачена законом як одна із форм захисту інтересів добросовісного учасника цивільних правовідносин. Аналогічні вимоги містить ст. 220 ЦК України 2003р. Таким чином, по даній справі між Сторонами при укладанні договору купівлі-продажу була досягнута угода по всіх істотних умовах: Продавці отримали обумовлену договором суму відступних, а Покупець отримав об'єкт нерухомості в натурі, документи та ключі. Таким чином, на теперішній час позивач, як власник вказаного нерухомого майна на підставі договору купівлі-продажу квартири, володіє та користується нерухомим майном, проте через ряд допущених порушень при оформленні договору, не може ним розпорядитися. Вини Сторін у порушенні вимог законодавства щодо нотаріального посвідчення договору немає, в даний час повторне оформлення купівлі-продажу є неможливим, оскільки прохання позивача з цього приводу відповідачами не сприймаються, так як потребують додаткових матеріальних витрат. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Крім того, ч. 3 ст. 334 ЦК України встановлено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Виходячи із вищенаведеного, угода (правочин) між Сторонами відбулася, вона виконана в повному обсязі, нею були припиненні обовязки відповідачів (Продавців) щодо квартири та встановленні права на нерухомість у позивача (Покупця), тому суд вважає, що є правові підстави визнати договір куплі-продажу нерухомості дійсним та визнати право власності на квартиру за позивачем.

Outcome: approved