Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-08 00:00:00

В вересні 2016 року до суду звернувся позивач з позовом до [PERSON], [PERSON], в якому ставить питання про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором у сумі 5172 грн. 40 коп. Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що між Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Укрсоцбанк (надалі ПАТ «Укрсоцбанк») та [PERSON] було укладено кредитний договір на купівлю автотранспортних засобів № 175/3114-кр3113 від 06.11.2007 року, відповідно до якого відповідач отримав споживчий кредит у сумі 97179 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,4 % річних, з кінцевим терміном повернення до 05.11.2014 року. Відповідно до умов договору [PERSON] повинен був щомісяця до 10 числа, починаючи з місяця отримання кредиту, частково погашати суму зобовязання згідно графіку погашення кредиту. В той же день, з метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між банком та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки №3113-П від 06.11.2007 року, відповідно до якого [PERSON] взяла на себе на добровільних засадах зобовязання перед позивачем відповідати в повному обсязі по зобовязанням [PERSON], які виникають з умов кредитного договору. Відповідач [PERSON] зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, відповідно до цього Банк нарахував заборгованість за кредитом у сумі 2676 грн. 47 коп., заборгованість за відсотками в сумі 717 грн. 11 коп., пеню за несвоєчасне повернення кредиту в сумі 1247 грн. 08 коп., пеню за несвоєчасне повернення відсотків у сумі 190 грн. 03 коп., інфляційні витрати за кредитом у сумі 283 грн. 72 коп., інфляційні витрати за відсотками в сумі 57 грн. 99 коп. Представник позивача в судове засідання не зявився, надавши суду письмову заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутності, заявлені вимоги підтримує повністю, проти розгляду справи на підставі ст. 224 ЦПК України не заперечує. Належно повідомлені через розміщення інформації в засобах масової інформації газеті «Урядовий курєр» № 20 від 02.02.2017 року відповідачі в судове засідання не з'явилися з невідомих причин, заяву про причини неявки або про розгляд справи у їх відсутності суду не надавали, тому суд розглядав справу на підставі ст. 224 ЦПК України заочно. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини на підставі договору кредитування, які регулюються Цивільним кодексом України. Згідно зі\~ст. 11 Цивільного кодексу України\~цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін та погоджені ними. При цьому згідно ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1078 ЦК України. Так, відповідно до кредитного договору на купівлю автотранспортних засобів №175/3114-кр3113 від 06.11.2007 року (а.с. 3-5; 6), відповідач [PERSON] отримав споживчий кредит у сумі 97179 грн., із зобовязанням сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 11,4% річних з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту до 05 листопада 2014 року. Однак, в порушення умов договору [PERSON] несвоєчасно сплачував суми кредиту, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість за кредитом. Згідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу. У зв'язку з цим суд зазначає, що відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Згідно ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Крім цього, відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором, зокрема сплата комісії банку, пені, штрафу. Суд перевіривши розрахунок заборгованості за кредитним договором на купівлю автотранспортних засобів № 175/3114-кр3113 від 06.11.2007 року, укладеного між Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ Укрсоцбанк та [PERSON] встановив, що станом на 02.07.2016 року утворилась заборгованість на загальну суму 5172 грн. 40 коп., з них 2676 грн. 47 коп. заборгованість за кредитом, 717 грн. 11 коп. заборгованість за відсотками, 1247 грн. 08 коп. пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 190 грн. 03 коп. пеня за несвоєчасне повернення відсотків, 283 грн. 72 коп. інфляційні витрати за кредитом, 57грн. 99 коп. інфляційні витрати за відсотками (а.с. 1- зворотна сторона а.с. 2; 10-13). В той же час відповідно до ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Згідно з додатком до розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053-р до зазначених населених пунктів належить Донецьк. В подальшому розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року №1079-р зупинено дію розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція». Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року № 1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнано такими, що втратили чинність розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р та розпорядження Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 року № 1079-р. Згідно із пунктом 23 додатку до розпорядження Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року до зазначених населених пунктів належить м. Донецьк. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачу [PERSON], який зареєстрований у м. Донецьку, пеня за несвоєчасне погашення кредиту та процентів за його користування нарахована після 14.04.2014 року і таким чином є підстави для застосування вимог ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Проведене позивачем нарахування пені у загальному порядку є неправомірним. В положеннях зазначеного Закону чітко визначено, що на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування саме пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики. Отже, нараховані банком інфляційні витрати за кредитом у сумі 283 грн. 72 коп. та за відсотками в сумі 57 грн. 99 коп. не є штрафною санкцією або пенею в розумінні ст. 549 ЦК України. Виходячи з цього, вимоги позивача в частині стягнення інфляційних витрат за кредитом та відсотками підлягають задоволенню в повному обсязі відповідно до розрахунку заборгованості по кредиту. Отже, позовні вимоги про стягнення суми заборгованості підлягають частковому задоволенню і з відповідача [PERSON] необхідно стягнути заборгованість за кредитним договором у сумі 2676 грн. 47 коп., заборгованість за відсотками в сумі 717 грн. 11 коп. Що стосується позовних вимог \~в частині стягнення заборгованості з відповідача [PERSON] то суд зазначає наступне. Судом встановлено, що між Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Укрсоцбанк та [PERSON], з метою забезпечення повернення грошового зобовязання за кредитним договором, був укладений договір поруки № 3113-П від 06.11.2007 року (а.с.7-8). Згідно з умовами зазначеного договору, відповідач [PERSON] на добровільних засадах несе відповідальність перед банком по зобовязанням відповідача [PERSON], які виникають з умов кредитного договору. Відповідно до вимог ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. В приписах частини 2 цієї статті зазначено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, якщо інше не встановлено договором поруки. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] згідно з умовами договору поруки, взяла на себе, на добровільних засадах, зобовязання перед банком відповідати по борговим зобовязанням відповідача [PERSON], які виникають з умов кредитного договору на купівлю автотранспортних засобів № 175/3114-кр3113 від 06.11.2007 року, а у випадку невиконання боржником взятих на себе зобовязань по кредитному договору, несе солідарну відповідальність перед банком у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, нарахованих відсотків. Однак, відповідно до вимог частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини \~позикодавець \~має право вимагати дострокового \~повернення \~\~частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Відповідно до договору поруки строк, після закінчення якого порука припиняється не визначено, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного припинення \~усіх зобов'язань боржника за кредитним договором. При цьому, суд зазначає, що сторони встановили як строк дії договору до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобовязань, так і строки виконання зобовязань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню у строк до 05.11.2014 року. Тому банк мав право пред'явити позов до поручителя [PERSON] на протязі шести місяців з 05.11.2014 року, однак таку вимогу вони заявили лише 29.09.2016 року, тобто по закінченню шестимісячного строку з моменту настання основного зобов'язання. Виходячи з цього, суд приходить до висновку, що зобовязання відповідача [PERSON] за договором поруки № 3113-П від 06.11.2007 року на момент розгляду справи у суді припинилися, а тому \~вимоги в цій частині недоведені і не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача [PERSON]

Outcome: partial