Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-30 00:00:00

В грудні 2015 року [PERSON] (надалі по тексту - позивач 1) та [PERSON] (далі по тексту - позивач 2) звернулись до суду із позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» (далі по тексту - відповідач), відповідно до якого просять визнати недійсними кредитний договір №R12012020139 від 12.12.2013 року, що був укладений між [PERSON] та ПАТ «ВТБ Банк» та договору поруки за №R12012020139/П від 12.12.2013 року, що був укладений між [PERSON] та ПАТ «ВТБ Банк»». Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між позивачем 1 та ПАТ «ВТБ банк» 12.12.2013 року було укладено кредитний договір, за умовами якого банк зобов»язався надати кредитні кошти в сумі - 150 000 грн. до 12.12.2018 року зі сплатою відсотків в сумі - 10 % річних. В забезпечення виконання умов договору поруки із позивачем 2 та банком було укладено договір поруки 12.12.2013 року. Між тим, позивачі зазначили, що вони ніколи не укладали і не підписували оспорювані кредитний та договір поруки, а тому вважає вказані договіри неукладеними у відповідності до вимог ст.203, 215 ЦК України за відсутності вільного волевиявлення учасника правочину. Враховуючи вище викладене, позивачі звернулись до суду із вказаним позовом. Позивачі в судове засідання не з»явились, але направили до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність з підстав зазначених у позові та просили їх позов задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні, оскільки позов є необґрунтованим. Додатково пояснив, що рішенням Солом»янського районного суду м. Києва від 10.09.2015 року позов банку до позивачів про стягнення заборгованості було задоволено, що вказує на підписання ними оспорюваних договорів та отримання позивачем 1 кредитних коштів у користування. Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пунктом другим частиною другою зазначеної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, є визнання правочину недійсним. В судовому засіданні встановлено, що між позивачем 1 та ПАТ «ВТБ банк» 12.12.2013 року було укладено кредитний договір, за умовами п.1 якого банк зобов»язався надати [PERSON] кредитні кошти в сумі - 150 000 грн. на строк до 12.12.2018 року зі сплатою відсотків в сумі - 10 % річних (11-15). При цьому, в забезпечення виконання умов кредитного договору 12.12.2013 року було укладено договір поруки за №R12012020139/П між [PERSON] та ПАТ «ВТБ Банк»»(а.с. 14-16). Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Згідно до ч. 1 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Надання грошових коштів по кредиту шляхом перерахування їх на розрахунковий рахунок позивача 1 у визначеному за п.1 його умов розмірі вказує на його укладення шляхом підписання і ознайомлення з усіма його умовами позивачем 1. При цьому, укладення договору поруки за №R12012020139/П між [PERSON] та ПАТ «ВТБ Банк»»шляхом його підписання, забезпечує виконання позивачем 1 зобов»язань про повернення кредитних коштів банку. Вказані обставини встановлено рішенням Солом»янського районного суду м.Києва від 10.09.2015 року, що набуло законної сили 24.11.2015 року, яким стягнуто на користь банку в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] заборгованість по кредиту в сумі - 200 515 грн. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому, вказаним рішенням також встановлено наявність заборгованості позивача 1 по тілу кредиту в розмірі - 144 102 грн., що вказує на часткову сплату боргу по кредиту позивачем 1 (загальний розмір кредиту - 150 000 грн.), та спростовує її посилання на не підписання оспорюваного кредитного договору. Крім того, надані представником відповідача в судовому засіданні копії особистих документів позивачів, що надавались ними для отримання кредиту до банку, є завіреними особисто позивачами в присутності представника банку. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Згідно положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За наявності такого, що набрало законної сили рішення Солом»янського районного суду м.Києва від 10.09.2015 року, у суду відсутні підстави для визнання оспорюваних правочинів недійсними, оскільки зобов»язання за ними в одностороньому порядку були виконанні банком в частині надання кредитних коштів, а позивач, отримавши кредитні кошти, прийняла пропозицію банку на укладення договору та погодилась із його умовами та частково погасила кредит з огляду на розмір стягнутих коштів. Як вбачається з матеріалів справи, позивачами не надано доказів в розумінні ст.ст.10,58-61 ЦПК України, які підтверджували не укладення чи не підписання оспорюваних договорів. Відповідно до ч.1,2 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних або юридичних осіб, поданими відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть у ній участь. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За умовами ч.1,2 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи вище викладене та ту обставину, що позивачем не доведено, що оспорювані Договори є неукладеними та не підписаними з боку позивачів, як не доведено й інших підстав для визнання договорів недійсним, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити. На підставі викладено та

Outcome: dismissed