Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-18 00:00:00

В жовтні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтовує тим, що 11 липня 2009 року між ним та [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований Малоданилівською селищною радою Дергачівського району Харківської області. Від шлюбу спільних дітей вони не мають. До укладення шлюбу з [PERSON] позивачу на праві особистої власності належав незавершений будівництвом житловий будинок (73% готовності) в с. Артемівка Бориспільського району, вул. Котляревського, 12 та земельна ділянка площею 0,12 га за даною адресою з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку. Маючи намір одружитись з [PERSON] позивач продав належне йому на праві власності нерухоме майно та отримав за це грошові кошти у розмірі 185785 гривень. У звязку з тим, що на час відчуження майна не було можливості одночасно оформити договір купівлі-продажу квартири, тому отримані від продажу нерухомості грошові кошти були передані позивачем на зберігання своїм батькам. 24 липня 2009 року за грошові кошти, отримані від продажу будинку та земельної ділянки, позивачем було придбано квартиру [ADDRESS]. Вартість даної квартири становила 48597 гривень. Тобто для придбавання квартири були використані не всі грошові кошти, отримані від попереднього продажу. Враховуючи ту обставину, що договір купівлі-продажу квартири був оформлений вже після реєстрації шлюбу, тому [PERSON] надавала письмову згоду на її придбання, тому відповідач вважає, що дана квартира є обєктом спільного майна подружжя. В свою чергу, [PERSON] стверджує, що квартира була придбана за його особисті кошти. Тому [PERSON] просить суд визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS]. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав та просив суд його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти позову. В обґрунтування своїх заперечень вказав на те, що спірна квартира була придбана під час перебування сторін у шлюбі, а тому є спільною сумісною власністю і не потребує встановлення походження коштів, на які вона була придбана. До того ж представник відповідача вказав на те, що позивачем не надано жодного доказу розрахунку за придбану квартиру коштами, отриманими від продажу будинку та земельної ділянки, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та у задоволенні позову слід відмовити. Заслухавши пояснення представників сторін, допитавши свідків та дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах цивільної справи, суд дійшов до висновку, що предявлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 11 липня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований Малоданилівською селищною радою Дергачівського району Харківської області, актовий запис №30, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.5).Від шлюбу сторони спільних дітей не мають. До укладення шлюбу між сторонами, позивачу на праві особистої власності належав незавершений будівництвом житловий будинок (73% готовності) в с. Артемівка Бориспільського району по вул. Котляревського, 12 та земельна ділянка, яка розташована в с. Артемівка Бориспільського району площею 0,12 га з кадастровим номером 3220884402:05:004:0185 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку. 11 червня 2009 року на підставі договорів купівлі-продажу [PERSON] продав незавершений будівництвом житловий будинок (73% готовності) в с. Артемівка Бориспільського району по вул. Котляревського, 12 та земельну ділянку, яка розташована в с. Артемівка Бориспільського району площею 0,12 га з кадастровим номером 3220884402:05:004:0185. Продаж майна згідно умов договорів було здійснено за грошову суму у загальному розмірі 185785 гривень. Вказана обставина підтверджується копіями договорів купівлі-продажу обєкту незавершеного будівництва та договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчених приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу [PERSON] (а.с.6,7). 24 липня 2009 року [PERSON] придбав за договором купівлі-продажу квартиру [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий №1337. Вартість квартири становить 48597 гривень (а.с.8-9). Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири; садові будинки; земельні ділянки та насадження на них; продуктивна і робоча худоба; засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери; паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. За змістом п.3 ч.1 ст.57 СК України майно, набуте одним із подружжя за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто, є особистою приватною власністю. Згідно правової позиції Верховного суду України, висловленої у справі №6-612цс15, норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя, визначені ст.60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування ст.60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд має повинен установити не лише факт набуття цього майна в період шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Враховуючи фактичні обставини справи, підтверджені належними та допустимими доказами, дають підстави стверджувати, що квартира є обєктом особистої власності позивача, як одного із подружжя, оскільки придбана за особисті кошти позивача, отримані від продажу власної нерухомості, а не за кошти подружжя. Встановлено, що позивач продав належне йому на праві власності нерухоме майно 11 червня 2009 року та отримав особисті кошти за місяць до шлюбу, який був укладений 11 липня 2009 року. Договір купівлі-продажу квартири був оформлений 24 липня 2009 року, на тринадцятий день після реєстрації шлюбу. Крім цього, як повідомила у судовому засіданні свідок [PERSON] їй з чоловіком належав приватний будинок, який пішов під знос і їм надали квартиру, а на земельній ділянці в с. Артемівці позивач їх син почав будувати будинок з матеріалів знесеної хати. Що будинок не добудували, і син до весілля продав, кошти зберігав у їх квартирі в шафі та разом з її чоловіком підшукував квартиру. Оформити квартиру до весілля не встигли, бо були якість проблеми з документами. Після весілля син купив за кошти від продажу будинку квартиру в поганому стані та за залишок коштів проводив там ремонтні роботи. Свідок [PERSON] надав суду аналогічні покази та додав, що він особисто з сином підшукували та знайшли квартиру для купівлі ще до шлюбу і син купив цю квартиру за кошти від продажу будинку в с. Артемівці та провів там ремонт. Відповідно до змісту довідки №01-07-632 від 18 вересня 2015 року підтверджено той факт, що попередні власники спірної квартири були зняті з реєстраційного обліку з спірної квартири 21 липня 2009 року, що і стало підставою для видачі довідки Ф.3 від 22 липня 2009 року №1757 (а.с.33,32). Довідка Ф.3 від 22 липня 2009 року №1757 підтверджує, що станом на 22 липня 2009 року в квартирі [ADDRESS], власником особового рахунку вказано [PERSON], тобто попереднього власника квартири, інших зареєстрованих осіб не зазначено (а.с.32). Вказані обставини підтверджують, що лише 22 липня 2009 року попередні власники знялись з реєстрації з квартири і через два дні, тобто 24 липня 2009 року було укладено договір купівлі-продажу квартири. Таким чином, зясовуючи джерело придбання спірної квартири, суд приходить до висновку, що грошові кошти у розмірі 48597 гривень, були отримані в результаті продажу нерухомого майна, а саме: обєкта незавершеного будівництва та земельної ділянки. Тому квартира [ADDRESS] не є спільним сумісним майном подружжя, так як грошові кошти, які були витрачені на її придбання є особистою приватною власністю [PERSON] За правилами ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. В супереч цьому, відповідачем та її представником [PERSON] не було надано належних доказів, що спірна квартира була придбана за спільні кошти подружжя. Судом критично сприймається твердження відповідача, що сам факт оформлення спірної квартири в період перебування у шлюбі є беззаперечним доказом того, що квартира є обєктом спільного майна подружжя. Крім того, судом також не встановлено підставі для відмови у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строку позовної давності. У відповідності до ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до положення ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Сам по собі факт укладення договору купівлі-продажу квартири не свідчить про порушення права позивача та про початок перебігу позовної давності. Позивач звернувся до суду з позовом, в якому він обґрунтовує невизнання відповідачем за ним права особистої приватної власності на квартиру на час звернення до суду. Оскільки, саме у судовому засіданні представник відповідача вказав на те, що відповідач не визнає за [PERSON] право власності на всю квартиру. Зазначене свідчить про те, що відсутні підстави для застосування строків позовної давності до спірних правовідносин. Зважаючи на викладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, а позов таким, що підлягає задоволенню. Згідно з ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. З квитанції від 29 вересня 2015 року (а.с.1) вбачається, що при предявленні позову до суду [PERSON] сплатив судовий збір у розмірі 487 гривень 20 копійок. Предявлений ним позов задоволений. З огляду на це, з [PERSON] на користь позивача слід стягнути витрати на оплату судового збору у розмірі 487 гривень 20 копійок. На підставі викладеного та

Outcome: approved