Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-03 00:00:00

В жовтні 2019 позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про захист житлових прав та позбавлення права користування житловим приміщенням. Позов обґрунтовано тим, що відповідач не проживає в квартирі за адресою: [ADDRESS] з 15.12.2012, що підтверджується рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 01.04.2013. Позивач стверджує, що саме з 15.12.2012 припинилось спілкування його з відповідачем. Також позивач зазначає, що відповідач має зареєстровану адресу перебування: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Водночас, з 2012 року відповідач не виконує свої обов`язки щодо утримання майна, зокрема, не сплачує комунальні платежі, чим наносить матеріальну шкоду позивачу. У зв`язку з чим, позивач просить позбавити відповідача права користування житловим приміщенням, а саме, квартирою, за адресою: [ADDRESS] . Також, в позовній заяві позивач просив розглядати справу у його відсутності. Відповідно до ухвали Святошинського районного суду м.Києва від 01.11.2019 позовну заяву було залишено без руху. В подальшому, після отримання від позивача заяви про усунення недоліків, згідно з ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 14.11.2019 у справі відкрито провадження за правилами позовного (спрощеного) провадження, без виклику сторін, копії якої направлені учасникам справи. Клопотання позивача про звільнення його від сплати судового збору було задоволено. Також, було витребувано від Департаменту з питань реєстрації Виконавчого органу Київської міської ради та Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» інформацію про власника квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с. 15). Учасників справи повідомлено про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, а також, роз`яснено їх процесуальні права на подачу відповідних заяв по суті справи у встановлені строки. Засвідчена належним чином копія ухвали про відкриття провадження у справі та копія позовної заяви з додатками надсилалася судом на останню відому адресу реєстрації відповідача, а також, на адресу місця проживання відповідача та відповідно до інформації Укрпошти були отримані відповідачем (а.с. 24). Відтак, відповідач вважається повідомленим належним чином. Відзив на позовну заяву, заяви з процесуальних питань від сторони відповідача до суду не надходили. Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною 8 статті 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. У встановлений судом строк відповідач відзив на позовну заяву не подав. За таких обставин, у відповідності до положень ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, оскільки клопотання про інше від сторін не надходили. Такий висновок суду, зважаючи, що відповідачем не подано відзив на позовну заяву та не повідомлено про причину невчинення ним своєчасно такої процесуальної дії, узгоджується також із положеннями частини восьмої статті 178 вказаного Кодексу. Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощено позовного провадження від сторін не надходило. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до вимог частини другої статті 247 вказаного Кодексу не здійснюється. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов таких висновків. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Судом встановлено, що позивач є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченого 4-ю Київською державною нотаріальною конторою 07.02.1995 №1-513, зареєстрованим в Київському міському бюро технічної інвентаризації 08.02.1995 (а.с.19 ). У зазначеній квартирі зареєстрований відповідач, син позивача, [PERSON] (а.с.10). При цьому, згідно з довідкою Житлово-експлуатаційного Товариства з обмеженою відповідальністю «Оселя» №176, відповідач з квітня 2014 проживає зі своєю бабусею [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , яка є власницею даної квартири (а.с.3). Згідно з описовою частиною рішення Святошинського районного суду м.Києва від 01.04.2013, яке набрало законної сили, вбачається, що при вирішенні питання про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , яка є матір`ю відповідача підтвердила, що з 12.12.2012 відповідач не проживає разом з позивачем (а.с.6). Відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань підтверджено, що при реєстрації відповідача як фізичної особи-підприємця, відповідач вказав місце проживання за адресою: [ADDRESS] (а.с.7). Відповідно, відповідач втратив інтерес до квартири, у добровільному порядку залишивши її як своє місце проживання. При цьому, доводи позивача щодо самостійного утримання вказаної квартири відповідачем не спростовані. Зі змісту статті 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Крім того Пленум Верховного суду України в свої постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985 року, зазначив, що судовому розгляду підлягають спори пов`язанні з договором найму житлового приміщення, і зокрема, про визнання і втрату права на жиле приміщення… У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Докази про те, що відповідачу чинилися перешкоди у доступі до спірної квартири суду не надано. Все вищевикладене на переконання суду об`єктивно підтверджує твердження позивача про факт відсутності відповідачу у спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин, а тому його позовна вимога про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, суд приходить до висновку, про стягнення з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 768,40 грн.

Outcome: approved