Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-04 00:00:00

В грудні 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі - продажу транспортного засобу. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що йому на праві власності належав автомобіль SUBARU LEGACY, 1990 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. 14.12.2012 року між сторонами був укладений договір купівлі-продажу зазначеного автомобіля в письмовій формі, за яким вони свої зобов'язання виконали в повному обсязі, а саме відповідачі сплатили кошти в розмірі 20 000 грн. 00 коп., а позивач передав автомобіль. В цей же день позивачем було оформлено довіреність на ім'я відповідачів щодо права володіння, користування та розпорядження транспортним засобом. Проте, відповідачі не зняли автомобіль з реєстраційного обліку за позивачем та не поставили його на облік за собою. Разом з тим, з моменту набуття у власність відповідачі постійно та одноосібно володіють, користуються придбаним транспортним засобом, але ухиляються від його нотаріального посвідчення. Посилаючись на вказані обставини, а також положення ч.2 ст. 220 ЦК України, позивач просив визнати договір купівлі - продажу транспортного засобу, що був укладений між сторонами, дійсним. Позивач у судове засідання не з'явився, направивши на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідачі в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] визнали, не заперечували проти їх задоволення. Третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: [PERSON], в судове засідання не з'явився. Про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Дослідивши матеріали цивільної справи, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема виникає із договорів та інших правочинів. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Зокрема за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України). Особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом (ч. 5 ст. 656 ЦК України). Закон встановлює особливий порядок набуття права власності на транспортні засоби, що відповідає положенню ч. 5 ст. 656 ЦК України. Зокрема, такий порядок встановлений «Правилами державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок», затвердженими постановою Кабінету Міністрів України № 1388 від 7 вересня 1998 р. з подальшими змінами (далі - Правила). Згідно цих Правил відчуження автомобіля передбачає зняття його органами ВРЕР ДАЇ з обліку за попереднім власником та реєстрацію його на підставі заяви набувача, документів, що підтверджують правомірність придбання транспортного засобу (та супутніх документів) за новим власником (набувачем). П. 8 Правил визначено перелік документів, що підтверджують правомірність придбання особами транспортних засобів, які є підставою для реєстрації цього майна в органах ВРЕР ДАЇ та до яких віднесено договори та угоди, укладені на товарних біржах на зареєстрованих у Департаменті Державтоінспекції бланках, інші засвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби. Таким чином, з вищевикладеного слідує, що для договору купівлі-продажу автомобіля передбачена письмова форма, що є обов'язковим для всіх юридичних і фізичних осіб. Разом з тим, чинним законодавством не встановлено, що договори купівлі-продажу транспортного засобу підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Проте, за змістом ч. 2 ст. 220 ЦК України, на яку посилається позивач в обґрунтування своїх вимог, можливість визнання дійсним у судовому порядку договору купівлі - продажу передбачена лише для договорів, обов'язковість нотаріального посвідчення яких прямо передбачена законом. Так, як вбачається з матеріалів справи, позивачу [PERSON] належав (до 13.01.2015 року) автомобіль SUBARU LEGACY, 1990 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. 04.08.2006 року власник уклав з відповідачем [PERSON] договір доручення, оформивши на його ім'я нотаріально посвідчену довіреність, якою надав останньому право володіння, користування, розпорядження спірним автомобілем. 14.12.2012 року аналогічна довіреність була видана позивачем на ім'я відповідачів [PERSON], [PERSON] Також у судовому засіданні встановлено, що сторонами не було дотримано вищевказаних особливостей укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу, зокрема вони не зняли автомобіль з реєстраційного обліку за попереднім власником, не уклали належним чином договір та не зареєстрували відчужуване майно за набувачем. Разом з тим, сторони укладали договори доручення, оформивши останні довіреностями. Повіреними особами за вказаними договорами є відповідачі. Таким чином, ставши повіреним особами (представниками) власника спірного автомобіля, відповідачі не могли бути набувачами ввіреного їм майна, оскільки відповідно ч. 3 ст. 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах. За таких обставин, суд на підставі ч. 4 ст. 174 ЦПК України відмовляє у прийнятті визнання позову відповідачами та у задоволенні позову в цілому. В силу ст. 88 ЦПК України також не підлягають відшкодуванню понесені ним судові витрати.

Outcome: dismissed