Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-10 00:00:00

В жовтні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу, в якому просив суд стягнути на його користь з відповідача [PERSON] грошові кошти в сумі 141012,00 грн., що становить еквівалент 5000 доларів США, 8509,00 грн. в якості відсотків за користування борговими коштами, 19412,00 грн. втрат від інфляції, 7164,00 грн. - 3% річних за використання коштів та понесені судові витрати. Позовні вимоги мотивовані тим, що 21.12.2016 року [PERSON] , перебуваючи в автомобілі [PERSON] , позичив останньому грошові кошти в сумі 5000 доларів США, строком до 01.06.2017 року, що підтверджується розпискою. Еквівалент 5000 доларів США на момент звернення [PERSON] з позовом до суду при офіційному курсі НБУ становить 141012,00 грн. Проте відповідач взяті на себе зобов`язання щодо повернення боргових коштів не виконав, грошові кошти не повернув, тому [PERSON] вимушений був звернутись до правоохоронних органів, щоб захистити свої майнові права, внаслідок чого було відкрите кримінальне провадження, яке в подальшому було закрито на підставі заяви позивача. У зв`язку з тим, що відповідач ухиляється від виконання взятого на себе зобов`язання щодо повернення боргу, позивач звернувся з даним позовом до суду. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат Білан В.В. позовні вимоги підтримали в повному обсязі, надали пояснення аналогічні змісту позовної заяви, просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Шикунова А.О. в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, пославшись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву (а.с. 40). У відзиві відповідач зазначив, що [PERSON] стверджує, що 21.12.2016 року позичив [PERSON] грошові кошти в сумі 5000 доларів США, однак в постанові про закриття кримінального провадження від 27.04.2018 року позивач зазначив, що познайомившись з [PERSON] , звернувся до нього по допомогу, в результаті для вирішення питань, про які велась мова по телефону, відповідач попросив 5000 доларів США. Відповідач наголошує, що факту передачі грошей не було, як і не було укладено між сторонами договору позики, а сама ситуація виглядає не як надання грошей у борг, а надання послуг. Відповідачем було написано даний документ для того, щоб отримати кошти, які були б спрямовані на вирішення обумовлених питань, тобто як гарантія надання позивачу посередницьких послуг. Проте, оскільки вказані кошти відповідач не отримував, тому, як наслідок, жодних послуг не виконував. До того ж зазначений документ взагалі не можна вважати борговою розпискою в рамках договору позики, оскільки відсутня сама назва документу, мета позики, місце та свідки, при яких могли бути передані згадувані кошти. Також варто відмітити, що відповідачем так і не було підписано вказаний документ. Відповідач зазначає, що позивач не надає будь-якого документу, який би підтверджував передання ним відповідачу грошей, а також жодним чином не доводить, що зазначена у вище згадуваному і сума грошей є позикою, тому відсутні правові підстави для зобов`язання відповідача повернути позивачу зазначену у позовній заяві суму грошей. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з таких підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що відповідно до розписки (дослівно) « [PERSON] , прож. за адресою [ADDRESS] паспорт серія [NUMBER] виданий Ленінським ВМ ВМВ УМВС України у Вінницькій області отримав від [PERSON] прож. [ADDRESS] паспорт [NUMBER] виданий Ленінським РВ УМВС України у Вінницькій області 27.06.1996 р. грошові кошти в розмірі 5 тис (п`ять тисяч) доларів США до 1 червня 2017 р. повернення коштів гарантую в обмін на дану розписку в цьому і розписуюсь. 21.12.2016» (а.с. 4). Оригінал даної розписки міститься в матеріалах справи (а.с. 56). Відповідно до довідки від 30.10.2018 року про встановлений офіційний курс валют гривні щодо долара США, виданої АТ КБ «Приватбанк», становить 28,2025 грн. за 1 долар США (а.с. 16). Станом на 01.06.2017 року відповідач позичені кошти не повернув, а лише запевняв позивача, що поверне кошти з часом. Неповернення відповідачем коштів змусило позивача звернутися із відповідною заявою до правоохоронних органів за захистом майнових прав, внаслідок чого було відкрито кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12018020010000504 від 06.02.2018 року. В подальшому, згідно постанови про закриття кримінального провадження від 27.04.2018 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12018020010000504 від 06.02.2018 року закрито у зв`язку відсутністю в діях невідомої особи складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, оскільки між [PERSON] і [PERSON] виник спір щодо укладеного між ними договору позики, а тому такі спори вирішуються в цивільному порядку в судах загальної юрисдикції. Крім того, 27.04.2018 року [PERSON] написав власноручно заяву про те, що бажає кримінальне провадження закрити, а також не бажає, щоб [PERSON] притягували до кримінальної відповідальності, тому до нього немає претензій (а.с. 9). Попри це, відповідач не повернув отримані у позику грошові кошти, ухиляється від виконання свого зобов`язання, на неодноразові нагадування з боку позивача відповідач ніяк не реагує, чим завдає позивачу збитків. Відповідно до висновку експерта №217 від 16.08.2019 року Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України (а.с. 130-136) підпис під рукописним текстом розписки від імені [PERSON] від 21.12.2016 року, виконаний [PERSON] . Питання по суті «Що було виконано раніше підпис чи рукописний текст у досліджуваному документі (документ знаходиться в матеріалах цивільної справи №127/27541/18 на аркуші справи №56)?», не вирішувалось у зв`язку з відсутністю місць перетинання штрихів підпису та штрихів рукописного тексту. Питання по суті «Встановити коли саме (час виготовлення) виконано рукописний текст і підпис у досліджуваному документі (документ знаходиться в матеріалах цивільної справи №127/27541/18 на аркуші справи №56)?», не вирішувалось у зв`язку з відсутністю науково-обґрунтованої методики. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 31.10.2019 року (а.с. 163-164) за клопотанням відповідача [PERSON] було призначено додаткову судову почеркознавчу та технічну експертизу, проведення якої було доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. В подальшому, на адресу суду надійшло клопотання експертів щодо надання необхідних матеріалів та погодження умов для проведення судово-технічної експертизи документів, надано строк та рахунок про оплату додаткової судової експертизи в сумі 33284,00 грн., однак відповідачем [PERSON] витрати за проведення додаткової судової експертизи не було сплачено, додаткові матеріали не надано, тому додаткову судову почеркознавчу та технічну експертизу не було проведено з причин незалежних від суду. Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема з правочинів та договорів. Згідно статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). За змістом статей 525, 526, 599 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним у момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У відповідності до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. А тому письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі №723/304/16-ц (провадження №14-360цс19) зазначено, що: «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки». Матеріали справи не місять доказів на підтвердження того, що відповідач [PERSON] написав розписку під тиском чи не розуміючи значення своїх дій. Зважаючи на передбачену чинним законодавством презумпцію правомірності правочину, [PERSON] , заперечуючи передачу йому грошових коштів за договором позики, не був позбавлений можливості оспорювати чинність такого правочину шляхом пред`явлення відповідного позову, однак таким правом не скористався. Крім того, [PERSON] не звертався до [PERSON] з вимогою про повернення йому боргової розписки, з підстав не отримання вказаних у розписці грошових коштів. Також договір позики від 21.12.2016 року не визнаний недійсним у встановленому законом порядку. Оригінал розписки від 21.12.2016 року міститься в матеріалах справи (а.с. 56), тому наявність даної розписки у позивача свідчить про невиконання відповідачем умов договору позики та є єдиним доказом передачі коштів. Отже, як вбачається з матеріалів справи, 21.12.2016 року між сторонами було укладено договір позики у відповідності до якого [PERSON] отримав у [PERSON] у борг грошові кошти в розмірі 5 000 (п`ять тисяч) доларів США, які зобов`язався повернути до 01.06.2017 року, проте свій обов`язок не виконав, кошти в обумовлений строк не повернув, тому суд дійшов висновку про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 5 000 доларів США, що еквівалентно станом на 30.10.2018 року 141 012,00 грн. Вирішуючи питання про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 8509 грн. процентів за договором позики, суд виходить з наступного. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Так як у розписці від 21.12.2016 року сторони не погодили питання щодо сплати процентів за договором позики, позивач просив стягувати їх на рівні облікової ставки Національного банку України з 22.12.2016 року по 31.05.2017 року (а.с. 10). За змістом статті 1 Закону України від 20 травня 1999 року №679-XIV «Про Національний банк України» (далі - Закон № 679-XIV) облікова ставка НБУ - один із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів. НБУ є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України (стаття 2 Закону №679-XIV). Пунктом 1 частини першої статті 15 цього Закону передбачено, що правління НБУ приймає рішення, зокрема про встановлення та зміну облікової та інших процентних ставок Національного банку. Відповідно до статті 27 Закону №679-XIV НБУ встановлює порядок визначення облікової ставки та інших процентних ставок за своїми операціями. Частиною другою статті 46 вказаного Закону НБУ здійснює дисконтну валютну політику, змінюючи облікову ставку НБУ для регулювання руху капіталу та балансування платіжних зобов`язань, а також коригування курсу грошової одиниці України до іноземних валют. Пунктом 1.1 Положення про процентну політику НБУ, затвердженого постановою Правління НБУ від 18 серпня 2004 року №389 (далі - Положення № 389; чинне на момент виникнення спірних правовідносин), визначено, що облікова ставка НБУ - один з монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ установлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів на відповідний період, і є основною процентною ставкою, яка залежить від процесів, що відбуваються в макроекономічній, бюджетній сферах та на грошово-кредитному ринку. Пунктами 3.1, 3.2 цього Положення визначено, що НБУ визначає розмір облікової ставки, дотримуючись таких основних принципів: облікова ставка використовується НБУ одночасно як засіб реалізації грошово-кредитної політики та орієнтир ціни на гроші; облікова ставка є одним із чинників, що характеризують основні напрями змін грошово-кредитного регулювання; облікова ставка має підтримуватися на позитивному рівні щодо прогнозного рівня інфляції, який визначається схваленими Кабінетом Міністрів України основними прогнозними макроекономічними показниками на відповідний рік та враховується під час складання державного бюджету з наступними змінами; облікова ставка є найнижчою серед процентних ставок, за якими НБУ може підтримати ліквідність банків. Визначення рівня та характеру змін облікової ставки НБУ залежить від тенденцій загального економічного розвитку, макроекономічних та бюджетних процесів, стану грошово-кредитного ринку. Національний банк під час визначення облікової ставки враховує й інші фактори, які можуть вплинути на вартість коштів у національній валюті, - інфляційні або девальваційні очікування, процентні ставки рефінансування, які використовуються центральними банками країн, що мають тісні торговельно-економічні зв`язки з Україною тощо. Можна зробити висновок, що облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні. Крім того, висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16. Враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав. Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування. Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника. Як вбачається з розписки від 21.12.2016 року [PERSON] отримав від [PERSON] в борг грошові кошти в розмірі 5000,00 доларів США до 01.06.2017 року, тобто в іноземній валюті, розмір відсотків у даній розписці сторонами не встановлено, тому позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення з відповідача 8509,00 грн. в якості відсотків за користування борговими коштами є необґрунтованими та безпідставними, а тому не підлягають до задоволення. У зв`язку із простроченням виконання [PERSON] зобов`язання за договором позики, [PERSON] просив стягнути з відповідача 19412,00 грн. інфляційних втрат та 7164 грн. - 3 % річних від простроченої суми. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З аналізу наведеної норми слідує, що за умови якщо сторони в договорі не передбачили сплату процентів та їх розмір, підлягають сплаті три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення. Тобто, приписи ст. 625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки укладеним між сторонами договором не було встановлено інший розмір процентів, ніж передбачений ч. 2 ст. 625 ЦК України, тому нарахування позивачем процентів на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України є правомірним. Разом з тим, суд не у повній мірі погоджується з наданим позивачем розрахунком 3% річних від простроченої суми згідно ст. 625 ЦК України (а.с. 12) та звертає увагу на таке. Розрахунок 3% річних здійснюється за такою формулою: сума боргу х 3% : 365 х кількість днів. Таким чином, 3% річних відповідно до заявлених позовних вимог за період з 01.06.2017 року по 29.10.2018 року (в межах заявлених позовних вимог) становить 5980,45 грн. (141012,00 грн. х 3% : 365 х 516) і саме вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Як вбачається із розписки від 21.12.2016 року, [PERSON] отримав в борг від [PERSON] грошові кошти в розмірі 5000 доларів США. Визначення в договорі грошових зобов`язань в іноземній валюті унеможливлює урахування розрахованого Державним комітетом статистики України індексу інфляції для обґрунтування вимог, пов`язаних зі знеціненням боргу, визначеного в іноземній валюті. Положення ст. 625 ЦК України про стягнення з боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, суми боргу з урахуванням інфляційних втрат може бути застосоване тільки в разі, якщо валютою виконання зобов`язання є гривня. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Індекс споживчих цін - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Поріг індексації - величина індексу споживчих цін, яка надає підстави для проведення індексації грошових доходів населення. Згідно ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Матеріалами справи встановлено, що між сторонами виникли правовідносини на підставі розписки, за змістом яких [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти в іноземній валюті - 5000 доларів США, тому суд не вправі застосувати до таких грошових зобов`язань положення закону в частині нарахування індексу інфляції, який регулює порядок сплати боргу, визначеного у гривнях. З огляду на викладене, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 19412,00 грн. інфляційних втрат задоволенню не підлягають. Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Зокрема, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача;у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що 30.10.2018 року між адвокатом Біланом В.В. та [PERSON] укладено договір про надання правничої допомоги №49-Б (а.с. 13). [PERSON] звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області із позовом до [PERSON] про стягнення боргу, зазначивши суму витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката у зв`язку з розглядом справи 5600 грн., надавши попередній розрахунок судових витрат, де зазначено обсяг робіт: консультування клієнта та визначення обсягів доказової бази 60 хв.; попереднє опрацювання матеріалів наданих клієнтом 120 хв.; опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні питання та підготовка позовної заяви 180 хв.; участь в судових засідання 120 хв. (а.с. 19). Інтереси позивача в судових засіданнях по даній справі у Вінницькому міському суді Вінницької області представляв адвокат Білан В.В. згідно ордеру серії ВН №087840 (а.с. 36). Квитанцією №49-БВ від 30.10.2018 року підтверджується сплата 5600 грн. позивачем [PERSON] адвокату Білану В.В. за надані послуги згідно договору про надання правничої допомоги №49-Б (а.с. 15). Крім того, позивачем надано акт виконаних робіт від 27.07.2020 року, відповідно до якого адвокатом Біланом В.В. були виконані наступні роботи: консультування клієнта та визначення обсягів доказової бази 60 хв.; попереднє опрацювання матеріалів наданих клієнтом 120 хв.; опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні питання та підготовка позовної заяви та матеріалів до неї 180 хв.; участь в судових засіданнях (21 судове засідання) витрачений час 120 хв. Загальна кількість часу, витраченого адвокатом щодо надання правничої допомоги [PERSON] складає 8 год. Враховуючи наведені обставини, а також складність справи та виконані адвокатом роботи; час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та значення справи для сторін, попередній (орієнтовний) розрахунок витрат на правничу допомогу, а також з урахуванням того, що позов задоволено частково (на 83,47%), тому суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 4674,32 грн. понесених витрат на правову допомогу. Як вбачається з матеріалів справи, позивач при зверненні до суду з даним позовом сплатив судовий збір у розмірі 1761,00 грн. Оскільки позов задоволено частково (на 83,47%), то відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно до суми задоволених позовних вимог, а саме в розмірі 1469,91 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial