Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-28 00:00:00

В жовтні 2017 року заявниця [PERSON] звернулась до суду з заявою про визнання [PERSON], [INFO], безвісно відсутнім. В обґрунтування своїх вимог заявниця зазначила, що [INFO] в неї та [PERSON] народилася дитина - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження. З [PERSON] заявниця проживала в Автономній республіці Крим в одному місті - Севастополі, але за різними адресами, та ніколи не перебували у шлюбі і не проживали однією сім'єю. [PERSON] не приймає участі у вихованні дитини та добровільно не надає систематичної та достатньої матеріальної допомоги на утримання дитини. Відповідно до виконавчого листа Гагарінського районного суду м. Севастополя від 12.02.2013 року, що виданий по справі № 2702/11334/12 про стягнення аліментів, судом вирішено стягувати аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], з [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з 05.12.2012 року до повноліття дитини. До окупації заявниця проживала за адресою: Автономна [ADDRESS]. [PERSON] проживав за адресою: [ADDRESS]. З 2013 року [PERSON] проживає у цивільному шлюбі з іншим чоловіком - військовослужбовцем Військово-Морських Сил України. З моменту окупації Автономної республіки Крим заявниця разом з цивільним чоловіком та дитиною [PERSON] переїхали до м.Одеси та на даний час проживають за адресою: [ADDRESS] На окупованій території залишилися проживати батьки заявниці - [PERSON] та [PERSON]. Батько дитини - [PERSON] також залишився проживати на окупованій території, однак більше ніж два роки заявниця намагається розшукати його через батьків, але за останньою адресою місця проживання він відсутній, сусіди кажуть, що він ще в 2014 році зник і до цього часу ніяких відомостей про його місцезнаходження немає. З'ясувати місце перебування [PERSON] наразі неможливо, що і стало приводом звернення до суду. Визнання його безвісно відсутнім необхідно заявниці для періодичного відвідування її батьків, які проживають на окупованій території України, а саме: в Автономній республіці Крим, тобто для виїзду з дитиною за межі України без дозволу батька дитини. Заявник [PERSON] в судовому засіданні підтримала заявлені вимоги. Представник заінтересованої особи Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області в судове засідання не з'явився, про дату та час судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Вислухавши пояснення заявника, допитавши свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 43 ЦК України, фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. Судом встановлено, що [INFO] у заявниці [PERSON] та [PERSON], які не перебували у зареєстрованому шлюбі, народилася дитина - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Гагарінського районного управління юстиції м.Севастополя 24 травня 2004 року, актовий запис № 208.(а.с.5) Відповідно до виконавчого листа Гагарінського районного суду м. Севастополя від 12.02.2013 року, що виданий по справі № 2702/11334/12 про стягнення аліментів, судом вирішено стягувати аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], з [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з 05.12.2012 року до повноліття дитини.(а.с.17) У виконавчому листі зазначено адресу боржника [PERSON]: [ADDRESS].(а.с.17а) Однак, згідно з поясненнями заявниці, [PERSON] не приймає участі у вихованні дитини та добровільно не надає систематичної та достатньої матеріальної допомоги на утримання дитини. До окупації заявниця з донькою проживали за адресою: Автономна [ADDRESS], що підтверджується копією паспорта [PERSON] серії [NUMBER], виданого Гагарінським РВ УМВС України в місті Севастополі 19 грудня 2000 року.(а.с.6а) З моменту окупації Автономної республіки Крим заявниця разом з цивільним чоловіком та дитиною [PERSON] переїхали до м.Одеси і на даний час проживають за адресою: [ADDRESS], та є особами, які переміщені з тимчасово окупованої території України, що підтверджується довідками № [NUMBER] та № [NUMBER] від 03.02.2017 року. (а.с.8-9) Батьки заявниці - [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] серії [NUMBER], виданим Відділом РАЦС Гагарінського райвиконкому м. Севастополя 17 вересня 1984 року (а.с.7), залишилися проживати на окупованій території за адресою: [ADDRESS]. При цьому заявниця не має можливості з донькою відвідати своїх батьків на окупованій території, оскільки не має згоди на це батька неповнолітньої дитини, а таку згоду не може отримати у зв'язку з відсутністю відомостей про його місцезнаходження. Батько дитини - [PERSON] також залишився проживати на окупованій території, однак більше ніж два роки заявниця намагається розшукати його через батьків, але за останньою адресою місця проживання, а саме: Автономна республіка Крим, м. Севастополь, вул. Ген. Острякова, буд. 154, кв.60, він відсутній, сусіди кажуть, що він ще в 2014 році зник і до цього часу ніяких відомостей про його місцезнаходження немає. Зазначена інформація підтверджена свідком [PERSON], який зазначив, що заявниця дійсно більше двох років намагається знайти батька своєї дитини, щоб отримати згоду на вивезення її за межі України з метою відвідування своїх батьків, що спричиняє їй та її батькам величезні моральні страждання. Однак на сьогоднішній день ніякої інформації щодо місця проживання [PERSON] за останньою адресою: Автономна [ADDRESS], немає. Таким чином, суд приходить до висновку, що дійсно з'ясувати місце знаходження [PERSON] наразі є неможливим. Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для задоволення заяви про визнання особи безвісно відсутньою, суд вважає за доцільне наголосити на тому, що цивільно-правові інститути, насамперед, спрямовані на захист прав інших осіб, що перебувають у правових відносинах з особою, місцезнаходження якої невідоме. В даному випадку, захисту підлягають права заявниці як матері неповнолітньої доньки вище зазначеної особи на отримання дозволу на виїзд за межі України без згоди батька [PERSON], що, з огляду на фактичні обставини даної справи, без визнання особи безвісно відсутньою не виявляється можливим. Рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою спричиняє певні правові наслідки, проте, не позначається на правоздатності та дієздатності особи. Особа, яка жива, не перестає бути суб'єктом права. Відповідно до ст. 45 ЦК України, якщо фізична особа, яка була визнана безвісно відсутньою, з'явилася чи якщо одержано відомості про місце її перебування, то суд за місцем її перебування або суд, що постановив рішення про визнання цієї особи безвісно відсутньою, за заявою цієї чи іншої заінтересованої особи скасовує рішення про визнання її безвісно відсутньою. Отже, проаналізувавши фактичні обставини справи, за результатами дослідження наявних у справі документальних доказів, допиту свідка, суд вважає факт відсутності [PERSON], [INFO], за місцем реєстрації та фактичного проживання понад один рік встановленим, у зв'язку з чим вбачає наявність правових підстав для задоволення заяви шляхом визнання особи безвісно відсутньою. При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки з вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні по справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (остаточне 17.06.2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)». Адже національним судам належить не тільки ефективно захищати людину, а й самим діяти у такий спосіб, щоб не порушувати права, гарантовані Конвенцією про захист прав та основоположних свобод людини 1950 року.

Outcome: approved