Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-12 00:00:00

В жовтні 2013 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про відшкодування збитків, завданих злочином, мотивуючи вимоги тим, що 08.12.2012 року, поблизу будинку № 24 по вул. ІІ П'ятирічки в м. Новий Буг Миколаївської області відповідач [PERSON] керуючи автомобілем [NUMBER], допустив зіткнення з велосипедом «Україна» під керуванням [PERSON], який від тяжких тілесних ушкоджень загинув на місці пригоди. За цих умов, посилаючись на те, що вона є рідною матір'ю загиблого [PERSON], просила стягнути з відповідача матеріальну шкоду, яку вона понесла у зв'язку з перевезенням тіла сина до м. Тернополя, організацією його поховання, встановлення надгробного пам'ятника, витрат, яких вона понесла при неодноразовому переїзді поїздом та автобусом з м. Тернополя до м. Нового Бугу, що в сумі складає 50000 грн., крім цього, через передчасну смерть сина вона зазнала тяжких моральних страждань, втратила спокій, сон, внаслідок чого вона неодноразово зверталася до лікарів та проходила тривале лікування, а тому моральну шкоду оцінила у розмірі 50000 грн. При судовому розгляді справи позивачка [PERSON], посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, заявлені вимоги підтримала і просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] при судовому розгляді справи пред'явлений до нього позов не визнав, зазначивши, що вищезазначена ДТП сталася не з його вини, а виключно з вини самого [PERSON], який керував велосипедом у стані алкогольного сп'яніння, а тому він не повинен відшкодовувати завдані йому збитки. Представник відповідача [PERSON] підтримала вищезазначені доводи відповідача наголосивши, що згідно з постановою слідчого СУ УМВС України в Миколаївській області від 27.02.2013 року закрито провадження у справі за фактом вищевказаної ДТП, в результаті якої загинув [PERSON], оскільки в діях [PERSON] був відсутній склад кримінального правопорушення передбачений ч. 2 ст. 286 КК України. Встановлено, що шкода була завдана лише [PERSON] внаслідок грубого порушення ним ПДР. Зазначила, що вказана постанова слідчого позивачкою не оскаржувалася. При цьому повідомила, що після закриття вищевказаного кримінального провадження, тобто вже навіть формально усвідомлюючи свою непричетність до загибелі [PERSON], відповідач, придбав для сина останнього комп'ютер, а його колишній дружині передав 6000 грн. Крім цього підкреслила, що згідно постановою слідчого від 24.12.2012 року позивачку [PERSON] відмовлено у визнанні потерпілою в рамках вищевказаного кримінального провадження, яку остання також не оскаржувала. Сам же відповідач не є власником автомобіля [NUMBER], який зіткнувся з потерпілим, а тому не може нести відповідальність за спричинену ним шкоду як джерела підвищеної небезпеки. За таких умов, вважає пред'явлені позовні вимоги [PERSON] про відшкодування моральних та моральних збитків завданих злочином безпідставними і просила у їх задоволені відмовити повністю. Суд, вислухавши доводи сторін та їх представників, дослідивши письмові докази, що містяться у вказаній цивільній справі, матеріали кримінального провадження внесеного до ЄРДР за № 12012160080000039, приходе наступного висновку. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК України, п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду. Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Як встановлено матеріалами кримінального провадження, внесеного до ЄРДР 08.12.2012 року за № 12012160080000039, 08.12.2012 року, близько 16:30 год. в м. Новий Буг Миколаївської області, водій [PERSON], грубо порушуючи вимоги п.п. 2.3 «б», п. 2.9. «а», п.10.1, п. 16.11 та дорожнього знаку 2.1 «Надати дорогу» Правил дорожнього руху України (надалі ПДР України), керував технічно справним, однак в супереч вимогам п.6.2. та п. 6.6. ПДР України не обладнаним ліхтарем та світлоповертачами, велосипедом «Україна», рухаючись по провулку, що примикає до вул. ІІ П'ятирічки, в районі будинку № 21, виїжджаючи на головну дорогу, на вул. ІІ П'ятирічки, проявивши неуважність до дорожньої обстановки та її змін, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння (при судово-токсикологічному дослідженню крові трупу [PERSON] виявлений етиловий спирт в концентрації крові 2,581‰, що може відповідати сильному ступеню алкогольного сп'яніння у живих осіб), не контролював рух свого транспортного засобу, хоча зобов'язаний був постійно це зробити і мав таку можливість, не обрав швидкість, що забезпечує безпеку руху, перед початком виїзду на перехрестя нерівнозначних доріг, не переконався в тому, що це буде безпечним і не створить перешкод іншим учасникам дорожнього руху, своєчасно не вжив заходів, щодо зменшення швидкості руху (гальмування), аж до повної зупинки свого транспортного засобу, не надав перевагу у русі автомобілю «ВАЗ 2108», реєстраційний номер [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], який в цей час проїжджав вказане перехрестя, не зупинився та виїхав на головну дорогу внаслідок чого допустив зіткнення лівої сторони свого велосипеду з правою стороною автомобіля «ВАЗ 2108». В результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди водій велосипеду «Україна» [PERSON] від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці пригоди. При проведенні досудового розслідування в рамках вищевказаного кримінального провадження, старший слідчий відділу розслідування дорожньо-транспортних пригод СУ УМВС України в Миколаївської області [PERSON] дійшовши висновку, що в даній дорожній ситуації саме з вини водія велосипеду «Україна» [PERSON], який грубо порушуючи п.п. 2.3 «б», п. 2.9. «а», п.10.1, п. 16.11 та дорожнього знаку 2.1 «Надати дорогу» ПДР України, настала вищевказана ДТП, в результаті якої загинув сам [PERSON], виніс постанову від 27 лютого 2013 року про закриття вищевказаного кримінального провадження з підстав встановлених п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Як встановлено при судовому розгляді справи, зазначена постанова слідчого неоскаржувалася і наразі набрала законної сили. Водночас, згідно з абз. 4 п. 4, п. 7 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013 року за №4, відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК України. При завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов'язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди). Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193ЦК), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо). Положення статті 1193 ЦК про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність. Саме по собі перебування у нетверезому стані не є прикладом грубої необережності, якщо при цьому не було порушено Правила дорожнього руху. Відтак, враховуючи вищезазначені роз'яснення, суд приходить висновку, що порушення потерпілим [PERSON] п.п. 2.3 «б», п.10.1, п. 16.11 та дорожнього знаку 2.1 «Надати дорогу» ПДР України, перебуваючи при цьому в сильному ступені алкогольного сп'яніння, свідчить про наявність у таких його діях характерних ознак грубої необережності. Доводи представника відповідача, що позивачку [PERSON] в рамках кримінального провадження № 12012160080000039 не було призначеною потерпілою від злочину, а тому остання не має права пред'являти вказаний цивільний позов, суперечать положенням п. 2 ч. 1 ст. 1200 ЦК України, зважаючи на те, що [PERSON] є матір'ю загиблого (а.с. 172 кримінального провадження). Не заслуговують також на увагу доводи вищевказаного представника відповідача, щодо неналежності відповідачеві [PERSON] на праві власності транспортного засобу «ВАЗ 2108», реєстраційний номер [NUMBER], який був учасником згаданої ДТП, а відтак, безпідставність пред'явлення до нього позивачкою [PERSON] вказаного позову, оскільки у відповідності до вимог ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Як встановлено матеріалами кримінального провадження, на чому також наголошувала представник відповідача, відповідач [PERSON] експлуатував вищевказаний автомобіль «ВАЗ 2108», реєстраційний номер [NUMBER], на підставі нотаріально посвідченої довіреності його власника [PERSON] від 27.12.2011 року (а.с. 147 кримінального провадження). Таким чином, аналіз приведених вище положень закону, свідчить про наявність у позивачки [PERSON] підстав на відшкодування матеріальної та моральної шкоди з відповідача [PERSON] При визначенні розміру такої шкоди, суд виходить з того, така шкода виникла внаслідок грубої необережності самого потерпілого. При безпосередньому визначенні розміру матеріальних збитків, суд враховує положення ч. 3 ст. 1193 та ст. 1201 ЦК України, згідно з якими особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов'язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, ці витрати, при цьому вина потерпілого у цьому випадку не враховується. В ході судового розгляду справи позивачкою було доведено понесення нею витрат на перевезення сина [PERSON] з м. Миколаєва до місця його поховання в м. Тернополі, витрат пов'язаних з похованням сина, спорудження надгробного пам'ятника з мармуру, витрат, які вона зазнала у зв'язку з декількома вимушеними переїздами потягом та автобусом з м. Тернополя до м. Нового Бугу, лише у розмірі 30 000 грн., а тому суд приймає рішення про стягнення матеріальних збитків лише у такому розмірі. Ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] моральної шкоди, суд приймає до уваги глибину душевних страждань, яких остання зазнала внаслідок непоправної втрати свого рідного сина, який втім, тривалий час з позивачкою в м. Тернополі не проживав, а співмешкав разом зі своєю колишньою дружиною [PERSON] та їх спільним сином [PERSON] [INFO] в м. Новий Буг Миколаївської області; ступінь вини потерпілого [PERSON] у спричиненні ДТП, в результаті якої він загинув; добровільним придбанням відповідачем [PERSON] 02.07.2013 року неповнолітньому сину загиблого [PERSON] - [PERSON] комп'ютеру та наданням колишній дружині померлого - [PERSON] грошових коштів у розмірі 6 000 грн., що підтвердила в судовому засіданні і сама позивачка [PERSON], при цьому суд акцентує увагу на тому, що позивачкою в супереч положенням ст.ст. 10, 60 ЦПК України не доведено, що внаслідок смерті сина, в неї погіршився стан здоров'я та вона тривалий час проходила лікування у закладах охорони здоров'я. Тому, враховуючи вищенаведені обставини, суд вважає за необхідне та достатнє присудити позивачці моральну шкоду у розмірі 5 000 грн. Крім цього, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки належить стягнути понесені останньою та документально підтверджені судові витрати на оплату судового збору у розмірі 114 грн. 70 коп. При цьому, на підставі положень ч. 3 ст. 88 ЦПК України з відповідача [PERSON] належить стягнути судовий збір в дохід держави в сумі 428 грн. 90 коп.

Outcome: partial