Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-26 00:00:00

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. [PERSON], [PERSON], [PERSON] є співвласниками житлового приміщення, розташованого за адресою: вул. Співдружності 74/40, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, загальною площею 52,3 кв.м., яке належить їм на праві спільної часткової власності (по 1/3 частці кожній), що підтверджується свідоцтвом про право власності №С-422 від 10.02.2017 року та Витягом КП «Криворізьке БТІ» ДОР №13847489 від 13.03.2007 року (а.с.8, 9). [PERSON] не є співвласником вказаного житлового приміщення, однак з 12.06.2012 року значиться зареєстрованим та проживає в квартирі, що підтверджується довідкою КП «ЖЕО №35» №2666 від 29.03.2016 року та відповіддю адресно-довідкового органу від 23.05.2016 року (а.с.7, 11). При цьому, дослідженням матеріалів справи та обставин встановлено, що [PERSON] є рідним братом [PERSON], сином [PERSON] та дядьком [PERSON] (доньки [PERSON]М.) співпозивачів по справі, тобто родичем прямої лінії споріднення та членом їх сімї. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON], [PERSON], [PERSON] посилались на чинення їм перешкод [PERSON] у володінні та користуванні належним їм житловим приміщенням, який перешкоджає їм проживати там, оскільки веде анти суспільний спосіб життя, зловживає спиртними напоями, наркотичними засобами, висловлює на їх адресу погрози, допускає застосування фізичного насилля, у звязку з чим вони просять суд виселити його з житлового приміщення без надання іншого. Визначаючи характер спірних правовідносин, з урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що вони склались між співвласниками житла та родичем, членом їх сімї. Згідно зі\~ст.317, ч.1 ст.319, ст.383 ЦК України,\~власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Як визначено ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статті\~15,\~16,\~386,\~391 ЦК України\~гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. Відповідно до положень цим норм, власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. При цьому, позивач повинен довести, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача порушується його право власності чи законного володіння, на чому також акцентує увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду кримінальних і цивільних справ в п.п.33,34 Постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 року. Відповідно до\~ст.9 ЖК УРСР,\~ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Право вимагати у судовому порядку виселення членів сім'ї, у т.ч. колишніх, без надання іншого жилого приміщення власник жилого будинку (квартири) має відповідно до\~ст.157 ЖК УРСР, але за наявності обставин, передбачених ч.1\~ст.116 ЖК УРСР, зокрема, якщо вони систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. Крім того, згідно із п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року, під час вирішення справ про виселення на підставі\~ст.116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Судовим розглядом встановлено, що відповідач вселився в житлове приміщення, розташоване за адресою: вул. Співдружності 74/40, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, за згодою та вільним волевиявленням власників квартири позивачів по справі. Однак після вселення відповідач почав чинити їм перешкоди в користуванні квартирою та порушувати правила співжиття. Обставини звернення позивачів до правоохоронних органів з приводу застосування до них [PERSON] психічного, економічного та фізичного насилля підтверджуються листами Саксаганського ВП КВП ГУ НП в Дніпропетровській області №31/2428 від 07.04.2016 року, від 23.03.2016 року за результатом проведення перевірки матеріалів ЖЕО-931, відповіддю Криворізької місцевої прокуратури №3 від 30.03.2016 року №66-16, з яких також слідує, що [PERSON] постановлений на профілактичний облік у відділенні поліції за категорією «сімейний насильник» (а.с.4-6). Крім того, з вироку Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24.10.2017 року, який набрав законної сили 23.11.2017 року (справа №214/3213/16-к), за яким [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України вбачається, що 10.05.2016 року знаходячись за місцем проживання: [INFO], діючи на ґрунті неприязних відносин, [PERSON] умисно завдав своїй сестрі [PERSON] з прикладанням фізичної сили тупим травмуючим предметом (табуреткою) численні тілесні ушкодження легкого та середнього ступенів тяжкості, а саме: закритої травми грудної клітини (перелому 3 ребра ліворуч); забої мяких тканих голови, шиї, грудної клітини, синці голови, шиї, грудної клітини з обох сторін, обох верхніх кінцівок; саден обличчя, задньої поверхні шиї праворуч, голови, грудної клітини, лівої кисті. Поміж іншим, [PERSON] погрожував [PERSON] зарізати її, тримаючи в руках ніж. Вказані обставини в їх сукупності [PERSON] підтвердив як в ході судового розгляду кримінального провадження за його обвинуваченням, так і визнанням позовних вимог в рамках даної цивільної справи, подавши про це відповідну заяву. Згідно з ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п.1-3 ч.1 ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.\~ Враховуючи доведеність в ході судового розгляду обставин порушення прав позивачів як співвласників житлового приміщення, створення перешкод [PERSON] в користуванні ним, наявність підстав, які в розумінні ст.116 ЖК УРСР визначають можливість виселення відповідача як члена сімї, систематичне порушення ним правил співжиття, що робить неможливим для позивачів проживання з ним в одній квартирі, та безрезультатність як превентивних заходів, так і заходів громадського впливу, тому суд вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON], [PERSON], [PERSON] задовольнити та ухвалити рішенням, яким усунути їм перешкоди в користуванні житловим приміщенням, розташованим за адресою: вул. Співдружності 74/40 в м. Кривому Розі Дніпропетровської області шляхом виселення з вказаного приміщення [PERSON] без надання іншого житлового приміщення. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат в порядку ст.142 ЦПК України суд враховує ухвалення рішення на користь позивача у звязку з визнанням відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, а тому вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 50% судового збору, сплаченого нею при поданні позову, що становить 275,60 грн., а інші 50% (275,60 грн. відповідно) повернути позивачеві з державного бюджету. Підстав для стягнення судових витрат на користь інших позивачів суд не вбачає з огляду на відсутність документального підтвердження їх понесення по справі.

Outcome: approved