Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-23 00:00:00

Відповідач [PERSON] у попереднє судове засідання не з'явилася, надала суду заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги визнає у повному обсязі, оскільки вважає примирення з позивачем неможливим, просить після розірвання шлюбу залишити їй шлюбне прізвище «[PERSON]», справу просить розглянути без її участі. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] у попереднє судове засідання також не з'явилася, надала суду заяву, в якій підтримала позовні вимоги у повному обсязі, справу просила розглянути без її участі. Відповідно до ч. 4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову відповідачем судом у попередньому судовому засіданні ухвалюється рішення у порядку встановленому ст. 174 ЦПК України. Згідно з ч. 4 ст.174 ЦПК України за наявності для того законних підстав при визнанні позову відповідачем суд ухвалює рішення про задоволення позову. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення по даній справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання. Судом в ході судового розгляду були досліджені наступні докази: - свідоцтво про укладення шлюбу, серії [NUMBER] від 04.02.1978 року, згідно якого між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] 04.02.1978 року був укладений шлюб, який був зареєстрований Лиманською сільською радою Ренійського району Одеської області 04.02.1978 року, актовий запис № 5, після реєстрації шлюбу чоловіку та дружині були присвоєні прізвища «[PERSON]»; - копія паспорту на ім`я позивача [PERSON], серії [NUMBER], виданого 13.02.1997 року Ренійським РВ УМВС України в Одеській області, з поміткою про реєстрацію шлюбу з [PERSON]; - квитанції про сплату судового збору. Також в ході розгляду справи судом було встановлено наступні обставини: позивач [PERSON] звернувся до Ренійського районного суду Одеської області з позовною заявою, в якій просить розірвати шлюб із відповідачем [PERSON], зареєстрований 04.02.1978 р. у Лиманській сільській раді Ренійського району Одеської області, актовий запис № 5, мотивуючи заявлені вимоги тим, що одруження з відповідачем виявилося невдалим, сумісне життя з нею не склалося. На протязі тривалого часу вже впродовж 3 років сторони проживають окремо та не підтримують подружні стосунки. Позивач не має бажання бути разом з відповідачем, оскільки за час сумісного життя кожен з них жив своїм життям та не намагався перейнятися проблемами іншого. Сумісне господарство сторони не ведуть, неповнолітніх дітей не мають. За глибоким переконанням позивача подальшого сенсу підтримувати подібні сімейні відносини немає, подальше спільне життя сторін, як подружжя та збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам. Можливості добровільно розірвати шлюб позивач немає, оскільки відповідач відмовляється йти до органів РАЦС, що спонукало позивача звернутися із зазначеним позовом до суду. Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню. В силу ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права та обов'язки у шлюбі та сім`ї. Добровільність укладеного шлюбу це одна з його засад. Відповідно до ч.1 ст.24 СК України примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно до ст. 51 СК України дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань. Відповідно до ст. 56 ч. 3 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Згідно з ч.1 ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Відповідно до ст.111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного із них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Встановивши обставини припинення шлюбних відносин сторін, фактичні взаємини подружжя, відсутність вільної згоди на шлюб від обох сторін, суд приходить до висновку, що сім`я сторін фактично розпалася, оскільки вони спільно вже тривалий час не проживають, припинили шлюбні стосунки та не ведуть спільне господарство. Як випливає із ситуації, яка склалася, між позивачем і відповідачем втратилися почуття любові і поваги, взаємодопомоги і підтримки, тобто морально-правові підстави шлюбу, причини розірвання шлюбу наведені позивачем обґрунтовані, подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам. За таких обставин шлюб сторін існує суто формально і підлягає розірванню. Застосування заходів щодо примирення подружжя при даних обставинах, суд вважає недоцільним, оскільки ні позивач, ні відповідач, проживаючи окремо, зацікавленості в збереженні сім`ї не проявили, якихось заходів щодо примирення та збереження сім`ї не приймали, обидва згодні на розірвання шлюбу. Враховуючи фактичні обставини справи збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача. Згідно з положеннями ст. 113 СК України особа, яка змінила прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки заявлена вимога відповідача про залишення їй шлюбного прізвища не суперечить діючому законодавству, суд задовольняє її та вважає за можливе залишити за відповідачем після розірвання шлюбу прізвище «[PERSON]». Відповідно до ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Статтею 115 СК України передбачено, що документом, який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Outcome: approved