Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-10 00:00:00

В грудні 2016 року позивач, [PERSON], звернувся до суду з позовом до [PERSON], вимоги якого уточнив (а.с. 21-24) та просив зобовязати відповідача [PERSON] звільнити земельну ділянку, м. Житомир, вул. Гагаріна, 23, шляхом знесення самовільно встановленого збірно-розбірного навісного гаража біля своєї частини житлового будинку «Е», відповідно технічного паспорту, як самовільно збудований, а також вирішити питання про розподіл судових витрат. Свої вимоги мотивує тим, що його мати, [PERSON], на підставі договору дарування від 20.12.2010 року подарувала йому 7/100 частин двох житлових будинків. Житловий будинок, частину якого подарувала йому мати, має декількох власників, а земельна ділянка на якій розташований житловий будинок і допоміжні будівлі на даний час є комунальною власністю. Однак, відповідач без згоди співвласників домоволодіння по вул. Гагаріна, 23, поставила металевого збірно-розбірного гаража для утримання приватного транспортного засобу. За таких обставин, позивач вважає, що розміщення гаражу на спірній земельній ділянці є порушенням прав позивача, а тому підлягають захисту в судовому порядку. Позивач та представник позивача в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач в судове засідання повторно не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином судовими повістками, про причини неявки суд не повідомила (а.с. 39-40, 44-45). Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належно, про причини неявки суд не повідомив (а.с. 38). Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд за згодою позивача та представника позивача ухвалив постановити заочне рішення згідно положень ч. 1 ст. 224 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що на підставі договору дарування частини двох житлових будинків від 20.12.2010 року [PERSON] отримав у власність (у дар) 7/100 частин двох житлових будинків, які знаходяться за адресою: м. Житомир, вул. Гагаріна, №23. Згідно відповіді з КП «Інспекції з благоустрою м. Житомира» Житомирської міської ради №1262 від 16.09.2016 року вбачається, що інспекцією було здійснено перевірку стосовно встановлення гаража у дворі житлового будинку по вул. Гагаріна, 23 та встановлено, що прилегла територія до будинку утримується в належному стані. Прибудинкова територія огороджена парканом, доступ сторонніх осіб на дворову територію обмежено. Крім того, згідно інформації, наданої департаментом містобудування та земельних відносин Житомирської міської ради встановлено, що рішенням міської ради від 21.06.2012 року №296 [PERSON] надано дозвіл на виготовлення технічної документації з землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки по вул. Гагаріна, 23. Рішень про передачу у власність або користування земельною ділянкою не приймалось. Паспорт привязки на розміщення тимчасового металевого збірно-розбірного гаража для утримання приватного транспортного засобу за місцем проживання [INFO] департаментом містобудування та земельних відносин не видавався. Таким чином, з поданих документів вбачається, що на земельній ділянки біля будинку №23 по вул. Гагаріна у м. Житомирі, було розміщено збірно-розбірний гараж. Доказів того, що відповідачу у встановленому законом порядку було відведено земельну ділянку для розміщення та будівництва гаражу суду не надано. Дані обставини також заперечуються позивачем. Відповідно до ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Отже, обов'язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи відповідних правовстановлюючих документів, а їх відсутність свідчить про самовільне зайняття земельної ділянки. Згідно ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», самовільне зайняття земельної ділянки - це будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки. Виходячи з положень ст. 212 ЗК України, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними, а їх приведення у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які здійснили самовільне зайняття. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Відповідно до ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Ст. 41 Конституції України та ст. 319 ЦК України закріплено принцип, відповідно до якого право власності є непорушним і право розпоряджатися майном належить лише власнику майна. Відповідно до ч. 2 ст. 95 ЗК України, порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Згідно зі ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Оцінюючи матеріали справи, суд вважає, що вказаний вище збірно-розбірний гараж був встановлений відповідачем без належного дозволу на земельній ділянці, яка не відводилася для цієї мети в установленому законом порядку, тобто в порушення вимог чинного законодавства. З огляду на викладене, проаналізувавши межі заявлених вимог та відповідність їх нормам матеріального права, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] є обґрунтованим, а тому підлягає задоволенню. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Outcome: approved