Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-19 00:00:00

В жовтні 2015р. позивач [PERSON] звернувся до Хмельницького міськрайонного суду з позовом до відповідача ТОВ «Делівері», третя особа: АТ «Страхова компанія «Злагода», в якому просив суд: стягнути з відповідача на свою користь вартість втраченого з вини відповідача багажу в сумі 127497,3 грн. Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 19 жовтня 2015р. до участі у справі, в якості третьої особи було притягнуто [PERSON] Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 11 грудня 2015р. справу було передано за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва. Свої позовні вимоги позивач [PERSON] обґрунтовував тим, що ним 23 липня 2015р. було відправлено вантаж вагою 1409 кг, обємом 4,61 куб. м, вартістю 127497,3 грн. зі складу «Хмельницький - 2 Речовий ринок» представництва відповідача на склад «Харків-1» на імя третьої особи [PERSON], відповідно до квитанції про прийом вантажу № 2260045349, з позначенням у додаткових послугах «Заборона видачі». На думку сторони позивача відповідачем не було виконано умови договору, відправлений вантаж було видано, без згоди позивача, а тому позивач вважає, що відправлений ним вантаж є втраченим, і відповідач зобовязаний сплатити йому вартість втраченого вантажу, оскільки в досудовому порядку відповідач відмовився сплатити вартість вантажу, а третя особа: АТ «Страхова компанія «Злагода» вважає, що страховий випадок не настав, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом для захисту своїх прав. В судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просили суд позов задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечував, зазначаючи, що вантаж, який було направлено позивачем було отримано одержувачем - третьою особою [PERSON], тобто особою, яка була зазначена позивачем. Крім того, на електронну адресу відповідача була надіслана згода від позивача на видачу вантажу. Відповідачу не відомо, що зазначена згода на видачу вантажу була надіслана поза волевиявлення самого позивача. Підстав для відмови у видачі вантажу не було. Представник наголошував, що твердження позивача про втрату вантажу є безпідставними, оскільки вантаж було отримано, просив суд залишити позов без задоволення. Третя особи, про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку, в судові засідання своїх представників не направляли, заперечення на позов не подавались. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що відповідно до квитанції про прийом вантажу № 2260045349 від 23 липня 2015р. (а.с. 6), від вантажовідправника - позивача [PERSON] на адресу одержувача третьої особи [PERSON] був відправлений вантаж в кількості 3 місця, тип вантажу-багаж, вагою 1409 кг, обємом 4,61 куб. м, вартістю 127497,3 грн. з додатковою послугою «Заборона видачі». Відправка вантажу здійснювалась зі складу «Хмельницький - 2 Речовий ринок» представництва відповідач на інший склад відповідача «Харків-1». Відповідно до Правил транспортування експедирування вантажів (багажу), затверджені Наказом ТОВ «Делівері» за № 39 від 20 листопада 20012р., з подальшими змінами (далі по тексту - Правила), відповідач здійснює транспортне експедирування вантажів (багажу) у порядку, передбаченому цими Правилами, Законом України «Про транспорт», Законом України «Про дорожній рух», Статутом автомобільного транспорту України, Правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, ЦК України, ГК України, Законом України «Про транспортно-експедиторську діяльність» та іншими нормативно-правовими актами, що регулюють транспортно-експедиторську діяльність. Транспортне експедирування вантажів (багажу) здійснюється на підставі договору на надання транспортно-експедиторських послуг, що укладається між замовником (вантажовідправником, вантажоодержувачем) і експедитором, і (або) заявки вантажовідправника на перевезення вантажу. Крім того, даними Правилами визначено, що експедитор приймає вантаж (багаж) до перевезення на підставі заявки вантажовідправника, якому після прийому вантажу (багажу) надає квитанцію про прийняття вантажу до перевезення, яка є єдиними документом, що підтверджує прийняття вантажу до транспортування. Заявка на транспортне експедирування вантажу залишається у експедитора. З матеріалів справи вбачається, що даний вантаж було доставлено до складу експедитора в м. Харків. Після отримання листа разом з копією паспорта відправника позивача [PERSON] про зняття заборони на видачу, вантаж було видано належному отримувачу третій особі [PERSON] (а.с. 77, 86, 87). Пунктом 6.1 Правил передбачено, що видача вантажу (багажу) проводиться експедитором по електронним актам отримання вантажу (багажу) особам, зазначеним вантажовідправником у квитанції в якості вантажоодержувача, за умови заповнення всіх граф акту, з обовязковим предявленням документа, що посвідчує особу паспорта або водійського посвідчення, що діють на території України. Із досліджуваної в судовому засіданні копії Акту отримання багажу (а.с. 77) вбачається, що багаж було отримано 06 серпня 2015р. отримувачем [PERSON] Для встановлення особи [PERSON] було предявлено паспорт громадянина України. В судовому засіданні позивач та його представник наголошували, що працівник відповідача в місці отримання відправленого вантажу не повинен був видавати вантаж третій особі [PERSON], оскільки позивач особисто повинен був надати свою згоду. Разом з тим, як встановлено судом, згідно квитанції про прийом вантажу від 23 липня 2015р. за № 2260045349 (а.с. 6), а також Порядку надання послуги «Заборона видачі» (а.с. 88, 102 - 111) обовязкова присутність відправника не є обовязковою, і така заборона може бути знята, шляхом надсилання такої згоди на зняття заборони видачі вантажу. Протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною позивача не було доведено, що позивач не надавав відповідного дозволу - згоди на видачу вантажу, та не зміг пояснити, яким чином у відповідача чи іншої особи, в тому числі третьої особи [PERSON] була в наявності копія паспорта на імя позивача. У відповідності з ч. 1 ст. 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобовязується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобовязується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. За змістом ч. 1 ст. 929 ЦК України за договором транспортного експедирування може бути встановлено обовязок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобовязання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобовязання, повязані з перевезенням. Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо). У відповідності з ст. 934 ЦК України за порушення обовязків за договором транспортного експедирування експедитор відповідає перед клієнтом відповідно до глави 51 цього Кодексу. З урахуванням викладеного, суд вважає, що відповідачем було виконано обовязок щодо перевезення вантажу з м. Хмільницького до м. Харкова в повному обсязі, вантаж було доставлено та видано належному отримувачу після одержання письмового дозволу про зняття заборони на видачу, а отже, у відповідача не було жодних підстав для відмови у видачі вантажу. Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). У відповідності з ч. 1 ст. 614 ЦК України, особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобовязання. Статтею 617 ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів. Частинами 1, 2 ст. 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). За загальним принципом цивільного права особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний звязок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника. Оскільки відповідач ТОВ «Делівері» не мав можливості передбачити наявність у отримувача вантажу копії чи оригіналу паспорта відправника, в звязку з чим видача вантажу проводилась на загальних підставах, тобто по письмовій заяві відправника з наданнями копії паспорта, надісланої на адресу відповідача, а отже, в даному випадку вина відповідача ТОВ «Делівері» відсутня. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що стороною позивача не доведено втрати вантажу, а тому заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed