Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-13 00:00:00

Відповідно до наказу директора ТОВ «ТД «Молочна слобода» № 6к від 06.02.2004 року водія-експедитора [PERSON] з 06.02.2004 року переведено на посаду директора Київської філії ТОВ «ТД «Молочна слобода» на контрактній основі строком 6 місяців. На підставі наказу ТОВ «ТД «Молочна слобода» № 36.1 від 06.08.2004 року [PERSON] з 07.08.2004р. переведено на посаду директора Київської філії ТОВ «ТД «Молочна слобода» на постійній основі. Наказом директора ТОВ «ТД «Молочна слобода» №34-к від 14.05.2018 року [PERSON] звільнено з посади директора Київської філії ТОВ «ТД «Молочна слобода» на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України, за одноразове грубе порушення трудових обов'язків. Не погодившись зі звільненням [PERSON] заявив позов до роботодавця, за яким просив визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення, поновити на посаді директора Київської філії ТОВ «ТД «Молочна слобода», стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15.05.2018 року по день ухвалення рішення, та 614 730,84 грн. на відшкодування моральної шкоди. Вимоги позову мотивовані тим, що позивач під час роботи не допускав порушень трудових обов'язків, при застосуванні до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення відповідачем не було дотримано вимог законодавства щодо підстав, умов та порядку його застосування, незаконними діями відповідача позивачу заподіяна моральна шкода. Провадження за позовом відкрите відповідно до ухвали судді від 15.06.2018 року, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Позивач та його представник у судовому засіданні на вимогах позову наполягали, надали пояснення, що зводяться до викладеного в їх письмових заявах. Представники відповідачів заперечили проти позову і пояснили, що позивача було звільнено з роботи у повній відповідності з чинним законодавством, надали пояснення, що зводяться до викладеного у відзиві та інших заявах. Вислухавши сторони, дослідивши надані докази, суд приходить до висновку про задоволення позову частково, за таких підстав. Так, частиною другою статті 147 КЗпП України встановлено, що звільнення - це дисциплінарне стягнення, яке може бути застосоване до працівника за порушення трудової дисципліни. За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано стягнення у строки та в порядку, що встановлені статтями 148, 149 КЗпП України. Статтею 41 КЗпП України передбачені додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов. Згідно з пунктом 1 частини першої вказаної статті трудовий договір може бути розірваний у випадку одноразового грубого порушення трудових обов'язків, зокрема, керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, тощо. Фактичною підставою для розірвання трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України судова практика визнає здійснення працівником певної дії або бездіяльності, що порушує трудові обов'язки, передбачені його трудовим договором, статутом, посадовими інструкціями, внутрішніми положеннями підприємства тощо. Згідно зі спірним наказом, [PERSON] звільнено з роботи за одноразове грубе порушення трудових обов'язків, що виразилось у звільненні матеріально відповідальних осіб Київської філії та працівників підрозділу бухгалтерії без проведення інвентаризації активів та зобов'язань та без вирішення питання про подальшу організацію бухгалтерського обліку в Київській філії, а також без погодження звільнення працівників з директором ТОВ «ТД «Молочна слобода» [PERSON] або іншими посадовими особами товариства, уповноваженими на те директором товариства. В обґрунтування наказу покладено факти порушень, що допущені [PERSON], при звільненні з роботи 21 працівника філії, що мали місце 10 та 11 травня 2018 року. За такого формулювання та обґрунтування очевидно, що позивача притягнуто до відповідальності за вчинення множини правопорушень, тобто за систематичне порушення трудових обов'язків. Проте, в цьому випадку питання про притягнення позивача до відповідальності мало б вирішуватись за інших підстав, передбачених трудовим законодавством, оскільки відповідальність за п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, як це вже зазначалось вище, настає за вчинення одного грубого порушення трудових обов'язків. Крім того, з наказу не видно в чому полягає грубість порушень, допущених позивачем, які наслідки таких порушень, їх обсяг, або які наслідки могли вочевидь настати внаслідок таких порушень. Сам по собі факт звільнення працівника з роботи з порушенням трудового законодавства не вказує на те, що позивачем вчинено одноразове грубе порушення трудових обов'язків. До того ж, згідно з п.8.6. положення про Київську філію ТОВ «Торговий дім «Молочна слобода», саме директор філії приймає і звільняє працівників філії. З огляду на чинне законодавство, працівник у певних випадках може бути звільнений з роботи за власним бажанням до закінчення терміну попередження про звільнення, за виключних обставин, передача матеріальних цінностей, інвентаризація активів та зобов'язань підприємства може бути проведена без участі матеріально відповідальної особи, особи на яку покладені обов'язки з обліку активів та зобов'язань підприємства. Наведене ставить під сумнів самі факти порушення позивачем трудових обов'язків. Отже, суд вважає, що [PERSON] звільнено з роботи без законної на те правової підстави, а тому на поновлення прав позивача наказ відповідача №34-к від 14.05.2018 року «Про звільнення» підлягає скасуванню, як незаконний, і позивача, відповідно до ст. 235 КЗпП України, має бути поновлено на попередній роботі, з виплатою йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що на час розгляду справи становить 228 815 грн. 72 коп., із розрахунку середньоденного заробітку в 1707,58 грн. за 134 робочі дні за період вимушеного прогулу з 15.05.2018р. по 22.11.2018р. Що стосується вимог позову про стягнення моральної шкоди, то суд, виходячи із самого факту незаконного звільнення, правової підстави звільнення, та з огляду на надані докази, вважає, що така шкода позивачу дійсно заподіяна. Ці вимоги позивачем правильно засновані на приписах ст.ст. 23, 1167 ЦК України. Разом з тим, суд вважає, що розмір такої шкоди позивачем явно завищений. Тому суд, з огляду на обставини справи, аналізу наданих доказів, виходячи із засад розумності та справедливості, приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди, що на думку суду буде необхідним і достатнім для врегулювання спору, в цій частині вимог. Отже, позов може бути задоволено частково, відповідно до наведених вище висновків суду. Оскільки, позивачем разом з першою заявою по суті не було подано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, доказів на поважність причин невиконання таких процесуальних вимог подано не було, то суд вважає за необхідне відмовити позивачу у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу, відповідно і на підставі ст. 134 ч.2 ЦПК України. Що стосується судового збору, то такий збір, за обставин справи, підлягає стягненню з відповідача в дохід держави пропорційно задоволеній частці вимог позову в сумі 3432 грн. 24 коп., відповідно і на підставі ст. 141 ЦПК України. Решту судового збору суд відносить на рахунок держави. На підставі наведених в рішенні норм закону,

Outcome: partial