Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-28 00:00:00

В вересні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] центральної районної лікарні в якому просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні. На обґрунтування позову зазначила, що вона перебувала у трудових відносинах з [PERSON] ЦРЛ, а 30 вересня 2015 року відповідно до наказу головного лікаря [PERSON] ЦРЛ її було звільнено з посади на підставі ст.38 КЗпП України. Після звільнення з роботи відповідач не провів з нею повного розрахунку. Лише 14 вересня 2016 року [PERSON] центральна районна лікарня на її користь виплатила заборгованість з індексації заробітної плати. Враховуючи, що відповідач сплатив суму індексації заробітної плати лише 14 вересня 2016 року, просила стягнути на її користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 30370 гривень. В судове засідання позивачка не з`явилася, але надала суду заяву в якій просила розглянути справу без її участі та задовольнити позов в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] ЦРЛ в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується розпискою про вручення судової повістки. Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. З письмової згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Оскільки сторони в судове засідання не зявились, то, відповідно до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, повно та всебічно дослідивши докази про справі приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Між сторонами виникли правовідносини, що регулюються нормами трудового законодавства України. Судом встановлено, що позивачка з 29 липня 1979 року по 30 вересня 2015 року перебувала у трудових відносинах із [PERSON] центральною районною лікарнею, що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці (а.с.5-6). За цей період їй нараховувалась і виплачувалась заробітна плата. При звільнені робітника, згідно ч.1 ст.116 КЗпП України, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться у день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В судовому засіданні встановлено, що при звільненні позивачки [PERSON], в порушення вимог ч.1 ст. 116 КЗпП України, відповідачем не було проведено виплату всіх належних їй сум. Остаточний розрахунок з [PERSON] проведено лише 14 вересня 2016 року, про що зазначає позивачка у позовній заяві, і її твердження не спростовані відповідачем та підтверджуються довідкою ПАТ КБ «Приватбанк», згідно якої 14 вересня 2016 року на рахунок [PERSON] зараховано кошти в сумі 2289 грн. 05 коп, як зарплата [PERSON] ЦРЛ (а.с.3). Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на корить працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпПУкраїни стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Не виконання роботодавцем вимог ст. 116 КЗпП України є триваючим правопорушенням, тому звільнений працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог за ст. 117 зазначеного Кодексу з моменту припинення правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Відповідно до довідки від 20.09.2016 року виданою [PERSON] ЦРЛ, розмір середньоденної заробітної плати [PERSON], обчислений шляхом ділення заробітної плати за липень 2015 року та серпень 2015 року на календарні дні, складає 104 грн. 01 коп. (а.с.4). Судом встановлено, що затримка розрахунку при звільненні [PERSON] складає 350 календарних днів, за період з 01 жовтня 2015 року по 14 вересня 2016 року. Розмір середнього заробітку позивача за вказаний період складає 36403 гривень 50 копійок (104.01 Х 350). Виходячи з положень ст.11 ЦПК України, які передбачають розгляд справ лише в межах заявлених вимог, то суд бере до уваги позовні вимоги [PERSON], яка просила стягнути середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 30370 гривень, і приходить до висновку про стягнення саме такої суми.

Outcome: approved