Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-17 00:00:00

В жовтні 2017 року позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача, 3-тя особа: ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про визнання недійсним договору поруки № К2ХАЕ0006207/1 від 13.06.2007 р., укладеного між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в особі філії «Розрахунковий центр» ПриватБанку відділення №45 та відповідачкою. Свої вимоги мотивувала тим, що 13.06.2007 р. між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір №К2XVAE-0006207, відповідно до умов якого [PERSON] отримав від банку в кредит 42809,81 доларів США на придбання автомобіля, зі сплатою 10,08 % річних, та строком повернення до 13.06.2012 р. На момент підписання кредитного договору офіційний курс НБУ становив 5,05 грн. за 1 дол. США. На забезпечення виконання кредитного договору між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] був укладений договір поруки № К2ХАЕ0006207/1 від 13.06.2007 р., відповідно до якого вона зобов'язалася солідарно відповідати перед ПАТ «КБ «ПриватБанк» у повному обсязі за виконання зобов'язань Позичальником. [PERSON] до 20.10.2008 р. у встановленому кредитним договором порядку сплачував банку кредит та нараховані відсотки. Станом на жовтень 2017 р. заборгованість за кредитним договором складає близько 174402,71 дол. США (тіло кредиту, проценти, комісії, штрафних санкцій та ін..). Офіційний курс НБУ на жовтень 2017 р. становить близько 26,7 грн. за 1 дол. США. Фактичне зростання вартості кредиту складає в понад 5 разів. Вважає, що кредитний договір було укладено з грубим порушенням вимог ст.ст. 11, 15, 18, 19, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 203,638, 1054 ЦК України і він має ознаки недійсного правочину, а відповідно до вимог ст. 548 ЦК України недійсність кредитного договору спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, а саме: договору поруки. Крім того, в договорі поруки відсутні будь-які ідентифікуючі відомості про боржника, оскільки в різних пунктах договору поруки зазначено чотири особи: кредитор(банк), поручитель і боржник (одночасно [PERSON].), позичальник (невідома особа). В п. 16 договору поруки не визначено чітко предмет договору: зазначено суму цифрами «42809,81 доларів США», а прописом у дужках «сімдесят девять тисяч триста двадцять доларів США 00 центів). Отже, відповідно до ст. 638 ЦК України, при укладені договору поруки сторонами не досягнуто згоди з усіх істотних умов договору (відсутній чіткий предмет договору, відсутні будь-які ідентифікуючі відомості про боржника, незаконно поєднано поручителя і боржника в одній особі). Таким чином, договір поруки, який є недійсним з моменту підписання, не породжує будь-яких юридичних прав та обов'язків для [PERSON] Ухвалою суду від 04.12.2017 р. відкрито провадження у справі, справу призначено до судового розгляду. В судовому засідання позивачка та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав, вказаних в позовній заяві; представник відповідача ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» Стадніков Д.В. позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні та застосувати положення ст.ст. 256 - 257 ЦК України. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні права та відповідні їм правовідносини. 13.06.2007 р. між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в особі філії «Розрахунковий центр» ПриватБанку відділення №45 та [PERSON] було укладено кредитний договір №К2XVAE-0006207, за умовами якого банк надав позичальнику на строк з 13.06.2007 р. по 13.06.2012 р. включно кошти в розмірі 42809,81 доларів США на наступні цілі: 30400,00 доларів США для купівлі автомобіля, у розмірі 6,79 доларів США для сплати за реєстрацію Предмету застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна шляхом перерахування відповідно до п. 1.2 та у розмірі 10335,85 доларів США на сплату строкових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3. 2.2.7 даного договору, а також у розмірі 0,0% для сплати винагороди за надання фінансового інструменту, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,0% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту та 0,32% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного договору (а.с. 9-11). Згідно зі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором [PERSON], 13.06.2007 р. між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в особі філії «Розрахунковий центр» ПриватБанку відділення №45 та [PERSON] укладено договір поруки №К2ХАЕ0006207/1, за умовами якого, [PERSON] зобов'язується перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобов'язання щодо повернення суми кредиту, сплатити процентів за використання кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту, комісії та пені, а також сплати інших винагород, штрафів та інших платежів, відшкодування збитків, витрат у відповідності, порядку та строки, зазначені у кредитному договорі (а.с. 8). Згідно із ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, за яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Крім того, глава 16, параграф 2 Цивільного кодексу України регулює правовідносини при укладені правочинів, їх дії і припинення, а також визнання недійсними. Зокрема, ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до положень ч.3 ст.12 та ч.ч.1,4 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Згідно положень ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Зі змісту договору поруки вбачається, що сторони досягли всіх істотних умов договору та погодилися з їх умовами, про що свідчать їх особисті підписи на вказаному договорі. Укладаючи оспорюваний договір сторони діяли вільно, на власний розсуд вибираючи контрагента та визначаючи його умови, підписавши договір поруки поручитель погодилась з усіма його умовами. У відповідності до вимог ст. 638 ЦК України сторонами договору було досягнуто згоди з приводу усіх істотних умов договору, про що свідчать підписи на договорі. З матеріалів справи убачається, що з моменту укладення та протягом дії договору поруки позивачка не зверталася до банку з пропозицією щодо внесення будь-яких змін (виправлень) до нього або роз'ясненням окремих його положень, які на її думку укладені з порушенням істотних умов, що не породжує юридичних наслідків, були їй не зрозумілі, тим самим погоджувалась зі всіма умовами такого договору. Крім того, відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Вищевказаний позов позивачка підписала і надіслала до суду поштою 27.10.2017 року. Будь-яких доказів про поважність причин пропуску трирічного строку позовної давності, позивачкою та її представником суду не надали і судом таких доказів не здобуто. Заяви про поновлення строку позовної давності позивачка та її представник не подавали. Проте, представник відповідача, в своїй заяві та в судовому засіданні наполягав на застосуванні даної норми, оскільки позивачка звернулась до суду з даним позовом в жовтні 2017 р., тобто після спливу вже 10 років з моменту укладення договору поруки. За встановлених вище обставини, суд приходить до висновку, що викладені обґрунтування та доводи позовних вимог, не дають суду правових підстав для визнання даного правочину недійсним, у зв'язку з чим в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed