Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-14 00:00:00

В грудні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням. В обґрунтування вимог позивач зазначив, що він є власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстровані, але фактично не проживають з 2013 року невістка [PERSON] та онука [PERSON] , [INFO] У теперішній час [PERSON] перебуває у шлюбі з сином позивача [PERSON] та фактично проживає разом з ним та своєю донькою по [ADDRESS] . Позивач зазначив, що неможливість добровільного зняття з реєстрації відповідачів порушує його право власності, оскільки він не може отримати державну субсидію на оплату комунальних послуг. Посилаючись на вказані обставини, позивач [PERSON] просив суд визнати [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] такими, що втратили право користування жилим приміщенням, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 11.01.2019 року відкрито загальне позовне провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 12.03.2019 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху для усунення недоліків. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 23.04.2019 року продовжено розгляд справи, підготовче судове засідання призначено на 26.04.2019 року. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 26.04.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 24.05.2019 року. 24.05.2019 року розгляд справи не відбувся, у зв`язку з відрядженням головуючого по справі. Судове засідання призначене на 15.07.2019 року. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 15.07.2019 року провадження у справі зупинено, у зв`язку із зверненням з судовим дорученням про надання правової допомоги до іноземного суду або іншого компетентного органу Російської Федерації з питання допиту відповідача [PERSON] , вручення позовної заяви та виклику про день судового розгляду на 15.04.2020 року. 23.01.2020 року на адресу суду надійшли документи, складені в ході опрацювання доручення відносно [PERSON] . Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 15.04.2020 року поновлено провадження у справі. Позивач до судового засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі. Представник позивача до судового засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій, посилаючись на постанову КМУ «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11.03.2020 № 211, просив суд розглянути справу без його участі та участі позивача, на позовних вимогах наполягає. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином, згідно матеріалів судового доручення [PERSON] отримала копію позову з додатками та повідомлення про дату судового засідання. Відповідно до протоколу окремої процесуальної дії від 06.12.2019 року, складеного Ленінським районним судом Тюменської області [PERSON] позовні вимоги визнала в повному обсязі, просила суд розглянути справу за її відсутності. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Білолуцької селищної ради Новопсковського району Луганської області в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи без його участі, не заперечує проти задоволення позовних вимог. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служби у справах дітей Новопсковської районної державної адміністрації Луганської області в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, в поясненні на позов просив розглянути справу без його участі, заперечувала проти задоволення позовних вимог, оскільки зняття з реєстрації місця проживання малолітньої дитини, без реєстрації її за іншим місцем проживання суперечить нормам чинного законодавства. Дослідивши докази та з`ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст.12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що [PERSON] є власником будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування жилого будинку від 02.04.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Новопсковського районного нотаріального округу Замарь О.О., зареєстрованого в реєстрі за №334, та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №11649431 від 28.08.2006 року, виданого Новопсковським районним бюро технічної інвентаризації. Згідно довідки виконкому Білолуцької селищної ради Новопсковського району Луганської області №2846 від 31.10.2018 року, [PERSON] , що мешкає в [ADDRESS] , має такий склад сім`ї: дружина - [PERSON] , [INFO] В будинку зареєстровані, але фактично не проживають з 2013 року по теперішній час: невістка - [PERSON] , [INFO], онука - [PERSON] , [INFO] Актом підтвердження не проживання, складеним 31.10.2018 року депутатом Білолуцької селищної ради Ткаченко І.М., встановлено, що в будинку [ADDRESS] з 2013 року по теперішній час не проживають [PERSON] та [PERSON] . Згідно протоколу окремої процесуальної дії від 06.12.2019 року, складеного Ленінським районним судом Тюменської області, відповідач [PERSON] разом з чоловіком виїхала з території Луганської області в квітні 2014 року, в м. Тюмень мешкають з грудня 2017 року. До протоколу окремої процесуальної дії від 06.12.2019 року додана завірена копія паспорту громадянина Російської Федерації №20 14 827444, виданого 10.04.2015 року відділенням УФМС Росії по Воронезькій області в Павловському районі на ім`я [PERSON] , місцем реєстрації якої є [ADDRESS] , дата реєстрації - 06.12.2017 року. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Відповідно до частини першої статті 156 ЖК України, з урахуванням положень частини першої статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. В частині четвертій статті 156 ЖК України зазначено, що до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтями 71, 72 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу Української РСР» судам роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року №1382-IV зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Встановлені судом факти свідчать про те, що [PERSON] з квітня 2014 року фактично не проживає за адресою: [ADDRESS] , згідно паспорту громадянина Російської Федерації місцем реєстрації [PERSON] є [ADDRESS] . Суд вважає доведеним, що відповідач [PERSON] понад 6 місяців не проживає за місцем реєстрації, що відповідно до ст. 71 ЖК України є підставою для визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Визнання особи такою, що втратила право користування житлом тягне за собою зняття цієї особи з реєстрації в даному помешканні. Таким чином позовні вимоги в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] , підлягають задоволенню. Відносно іншої частини вимог [PERSON] суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 11 СК України кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст.18 СК України держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Відповідно до ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ст.13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Стаття 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» закріплює, що батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. У відповідності до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999). Згідно ст. 17 цього Закону України «Про охорону дитинства», батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. Стаття 177 СК України також закріплює, що батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування відмовлятися від майнових прав дитини. Як зазначено в пункті 67 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 866 від 24 вересня 2008 року, районна, районна у містах Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міської, районної в місті ради за поданням служби у справах дітей після проведення зазначеною службою перевірки документів за місцем знаходження майна, право власності на яке або право користування яким має дитина, надають дозвіл на вчинення правочинів щодо такого нерухомого майна, у разі гарантування збереження права дитини на житло. Такий дозвіл оформляється рішенням, витяг з якого видається заявникам службою у справах дітей. Відповідно до ч. 4, 6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з місцем її реєстрації. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України). Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Оскільки малолітня дитина [PERSON] [INFO], не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірному будинку не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. З наданих позивачем документів встановлено, що малолітня дитина [PERSON] [INFO], зареєстрована за місцем проживання за адресою: [ADDRESS] (свідоцтво №6535 від 06.12.2017 року). Проте, при знятті [PERSON] з реєстрації відсутня можливість перевірити наявність або відсутність права користування житлом у дитини, що сприятиме порушенню її житлових прав. Суд враховує, що реєстрація неповнолітньої дитини не може порушувати право позивача на отримання субсидії з оплати житлово-комунальних послуг через відсутність у дитини будь-якого доходу. Будь-яких доказів наявності інших перешкод у здійснені права власності на житло з боку неповнолітньої дитини, позивачем суду надано не було. За таких обставин, позовні вимоги про визнання малолітньої [PERSON] такою, що втратила право користування житлом не підлягають задоволенню. Згідно зі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з чим, з відповідача [PERSON] підлягає стягненню 50% судового збору, сплаченого [PERSON] при поданні позовної заяви у розмірі по 352,40 грн.

Outcome: partial