Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-04 00:00:00

в жовтні 2018 року відкрите провадження за позовом, в якому АТ КБ «Приватбанк» просив: стягнути із [PERSON] заборгованість у розмірі 15 072,09 грн. за кредитним договором № б/н від 24.02.2009 року та вирішити питання щодо розподілу судових витрат. Свої вимоги обґрунтовував тим, що між ним та [PERSON] укладений кредитний договір. [INFO] [PERSON] помер. На момент смерті за кредитним договором наявна заборгованість розмірі 15 072,09 грн., яка складається із: 14 379,15 грн. - тіло кредиту, 692,94 грн. - нарахованих процентів за користування кредитом. Кредитні відносини допускають правонаступництво. Спадкоємцем після померлого є [PERSON], якій надіслана лист-претензія, яка залишена без задоволення. Відповідач заперечувала проти позову. Свої заперечення обґрунтовувала тим, що позов поданий з пропуском позовної давності. Банком не надано доказів, які підтверджують укладення [PERSON] кредитного договору та отримання будь-яких коштів за ним, зокрема в заяві не зазначений розмір кредитного ліміту, Умови та правила про надання банківських послуг надані банком не містять його підпису та в редакції яка на час підписання заяви ще не існувала. 07.12.2018 року розгляд справи відкладений, в зв'язку із тим, що у позивача не закінчився строк для надання відповіді на відзив. 11.02.2019 року розгляд справи відкладений за клопотанням відповідача. 05.04.2019 року розгляд справи відбувався за відсутності представника позивача, який разом із позовом подав заяву про проведення судових засідань у справі за його відсутності. В судовому засіданні відмовлено в приєднанні до матеріалів справи письмових пояснень представника відповідача, в зв'язку із тим, що ЦПК України такого документу не передбачено і у справі міститься відзив. Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. В ході розгляду справи заслухане вступне слово представника позивача, досліджено письмові докази, з яких встановлено, що 23.02.2009 року підписавши заяву сторони уклали договір про надання банківських послуг. За його умовами, [PERSON] отримав кредитку «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» із встановленим кредитним лімітом, зі сплатою 3 % на місяць на залишок заборгованості. 29.02.2009 року йому надана кредитка та пін, а згідно виписки (а.с. - 99-109) він користувався кредитною лінією, отримавши кредит в розмірі 14 379,15 грн., на який банком нараховані відсотки в сумі - 692,94 грн. [INFO] [PERSON] помер. Спадщину після нього прийняла [PERSON] 03.06.2018 року банком надіслана лист-претензія, за якою ним вимагалось здійснити погашення заборгованості за договором від 24.02.2009 року № б/н. На даний час дана претензія залишена без задоволення. Відносини,що виникли врегульовані Цивільним кодексом України (далі - ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Кредитний договір укладається в письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України). Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, яким обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Встановлено, що Умови та правила про надання банківських послуг на які посилається банк не місять підпису [PERSON]. В свою чергу, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що свідчать про те, що вони є складовою укладеного між сторонами кредитного договору і що саме їх мав на увазі [PERSON], підписуючи заяву. При цьому, банком наданий витяг з Умов та правил про надання банківських послуг в редакції, яка на час підписання відповідачем заяви ще не існувала. Отже, викладене свідчить, що немає підстав стверджувати, що Умови та правила про надання банківських послуг (а.с. - 14-47) є частиною укладеного між банком та [PERSON], тому вони не можуть братись до уваги при ухваленні рішення. Згідно практики Верховного Суду виписка з карткового рахунку є належним доказом заборгованості за кредитним договором (постанова ВС у справі № 654/4006/14-ц від 14.03.2018 року, постанова ВС у справі № 160/168915-ц від 30.01.2018 року, постанова ВС у справі № 360/1624/16-ц від 29.11.2018 року, постанова ВС у справі № 755/2284/16-ц від 31.10.2018 року та ін). Встановлено, що згідно виписки (а.с. - 99-109) [PERSON] отримав кредит в розмірі - 14 379,15 грн., який він мав повернути зі сплатою 3 % на місяць. Згідно ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Встановлено, що умови укладеного кредитного договору [PERSON] не виконані, внаслідок чого на момент його смерті була наявна заборгованість, що складається із: заборгованості за тілом кредиту - 14 379,15 грн. та нарахованими відсотками - 692,94 грн. Розрахунок, що міститься в матеріалах справи відповідає вимогам закону та умовам договору, у суду немає сумнівів в його правильності. В свою чергу, відповідачем він не спростований. Посилання представника відповідача на те, що в справі відсутні докази отримання коштів відповідачем та наявності будь-яких кредитних правовідносин суд відхиляє за безпідставністю. Згідно ч. 1 ст. 608 ЦК України зобов'язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою і у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою. Відповідно до ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Зобов'язання з повернення кредиту входять до складу спадщини, оскільки не є нерозривно пов'язаними з особою спадкодавця. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. Відповідно до ч. 2 ст. 1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить пред'явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Згідно ч. 3 ст. 1281 ЦК України якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Згідно ч. 4 ст. 1281 ЦК України кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Суд зазначає, що даний строк є відмінним від позовної давності і його застосування не передбачає попереднє звернення із заявою про це. Встановлено, що листом від 08.10.2015 року Золотоніська міська державна нотаріальна контора повідомила, що [PERSON] прийняла спадщину після [PERSON] Даний лист отриманий банком - 14.10.2015 року. В свою чергу, лист-претензія, яка адресована [PERSON] направлена 10.05.2018 року. Отже, банком пропущений строк встановлений ч. 3 ст. 1281 ЦК України. Таким чином, в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача. Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов'язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 137 ЦПК України). Встановлено, що згідно розрахунку на підставі Договору № 1803/19ц від 18.03.2019 року витрати відповідача на професійну правничу допомогу становлять: вивчення та аналіз наданих матеріалів судової справи - 2 год., загальна вартість - 2 000 грн., аналіз законодавства - 1 год., загальна вартість - 1 000 грн., підготовка та написання пояснень по справі - 2 год., загальна вартість - 2 000 грн., підготовка та участь у судовому засіданні - 1 засідання, загальна вартість - 500 грн. Відповідно до квитанції № 203 від 19.03.2019 року відповідачем сплачено 5 500 грн. на виконання умов договору № 1803/19ц від 18.03.2019 року. Суд зазначає, що позивачем не доведено не співмірність витрат на професійну правничу допомогу сплачену відповідачем. Таким чином, суд вважає за необхідне витрати на правничу допомогу стягнути частково в розмірі 3 500 грн. Витрати пов'язані з підготовкою та написанням письмових пояснень у справі суд відхиляє, оскільки такий документ, як письмові пояснення ЦПК України не передбачений, їх повернуто представнику відповідача та в справі наявний відзив.

Outcome: dismissed