Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-27 00:00:00

В жовтні 2016 року позивач за первісним позовом звернувся до суду із позовною заявою, в якій просив усунути перешкоди користування квартирою, яка належить йому на праві приватної власності, що є у спільній частковій власності, шляхом виселення [PERSON] та зняття її з реєстраційного обліку. Свої вимоги обґрунтовує тим, що є власником квартири за адресою [ADDRESS], що є у спільній частковій власності з його батьком [PERSON] У вказаній квартирі також зареєстрована його колишня дружина [PERSON] В червні 2016 року шлюб між ними було розірвано. Після припинення сімейних відносин, його колишня дружина продовжила проживати в його квартирі. На теперішній час вона разом зі своєю матір'ю мешкає в його квартирі. В серпні 2016 року він зареєстрував шлюб з іншою жінкою, з якою на даний час проживає в м. Дніпро, як внутрішньо переміщені особи. У зв'язку з тим, що його колишня дружина проживає в квартирі, він не може зі своєю новою сім'єю повернутися в квартиру, яка належить йому на праві приватної спільної часткової власності. До лютого 1998 року відповідач за первісним позовом була зареєстрована і фактично мешкала в будинку своїх батьків за адресою: [ADDRESS], тобто забезпечена житлом. Оскільки відповідач по справі не є членом його сім'ї, вважає, що вона не має ніяких підстав й подалі проживати в його квартирі. Так як подальше використання відповідачем за первісним позовом його квартири, порушують його права як власника квартири на володіння, користування, розпорядження своїм майном на власний розсуд. На теперішній час його сім'я та його батько опинилися в такій ситуації, коли вони прийняли рішення більше не повертатися в м. Донецьк та будувати майбутнє своєї сім'ї в м. Дніпро. З огляду на це, назріла потреба в придбанні у власність власного спільного житла для всієї його великої родини в м. Дніпро, при цьому з одночасним продажем належної їм на праві спільної часткової власності житлової квартири в м. Донецьку. Але, реалізувати своє право власності в частині розпорядження житловою квартирою в м. Донецьку виявилось вкрай складно з огляду на те, що нею фактично самовільно користується відповідачка за первісним позовом на підставі лише своєї реєстрації в цій житловій квартирі. Він неодноразово намагався вирішити питання про зняття її з реєстраційного обліку, але відповідачка за первісним позовом в добровільному порядку відмовляється це робити. Тому, просить суд усунути перешкоди користування квартирою шляхом виселення [PERSON] та зняття її з реєстраційного обліку. В подальшому, позивач за первісним позовом уточнив позовні вимоги, надавши суду письмову заяву, в якій просив усунути перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження належним йому на праві спільної часткової власності нерухомим майном шляхом позбавлення [PERSON] права користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. В листопаді 2016 року відповідач за первісним позовом [PERSON] звернулася до суду із зустрічною позовною заявою, в якій просила визнати за нею право користування спірним житловим приміщенням. Свої вимоги обґрунтовує тим, що знаходилась у шлюбі з позивачем за первісним позовом [PERSON] На підставі рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 02.06.2016 року шлюб між ними було розірвано. За час спільного проживання з позивачем за первісним позовом, вони мешкали та вели спільне господарство, були пов'язані спільним побутом в квартирі за адресою [ADDRESS]. Зазначена квартира належить позивачу за первісним позовом та його батькам на праві спільної часткової власності. Однак, з часу реєстрації шлюбу, вона постійно проживала в цій квартирі, в подальшому в травні 2014 року була зареєстрована за вказаною адресою. Після розірвання з позивачем за первісним позовом шлюбу, вона залишилась проживати в спірній квартирі. Позивач за первісним позовом в спірній квартирі не мешкає. Вона самостійно сплачує комунальні послуги та самостійно несе всі витрати по утриманню квартири. Крім того, вона не має у власності будь - якого іншого житла. Вважає, що за час проживання в спірній квартирі, вона також набула права користування цією квартирою. Більш того, припинення з позивачем за первісним позовом, власником житла сімейних відносин, не позбавляє її права користування займаним приміщенням. Тому, просить суд визнати за нею право користування квартирою за адресою [ADDRESS] та в задоволенні позовних вимог за первісним позовом повністю відмовити. Позивач за первісним позовом в судове засідання не з'явився, його інтереси за довіреністю представляв [PERSON], який в судовому засіданні уточнені позовні вимоги за первісним позовом підтримав повністю, наполягав на їх задоволенні. Вважає, що відповідач за первісним позовом [PERSON], будучи колишньою дружиною [PERSON], втратила право користування спірною квартирою після розірвання шлюбу між ними. Позовні вимоги за зустрічною позовною заявою не визнав, оскільки вважає їх необґрунтованими і недоведеними в суді, тому просив суд повністю відмовити в їх задоволенні. Відповідач за первісним позовом в судове засідання не з'явилася, надавши суду письмову заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутності. Заявлені позовні вимоги за первісним позовом не визнала, оскільки вважає їх необґрунтованими і недоведеними в суді, просила суд повністю відмовити в їх задоволенні. Заявлені позовні вимоги за зустрічним позовом підтримала повністю, наполягала на їх задоволенні. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] в судове засідання не з'явився, надавши суду письмову заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутності, заявлені позовні вимоги за первісним позовом підтримав повністю, проти заявлених вимог за зустрічним позовом заперечує, просив суд повністю відмовити в їх задоволенні. Вислухавши пояснення представника позивача за первісним позовом, дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд виходить з наступного. Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини, які регулюються Цивільним кодексом України, Житловим кодексом України. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлено на підставі свідоцтва про право власності на житло (а.с. 6) квартира за адресою [ADDRESS] належала на праві спільної часткової власності позивачу за первісним позовом [PERSON] та його батькам [PERSON] та [PERSON] по 1/3 частки кожному з них. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.12.2012 року (а.с. 8; 9-10) позивач по справі за первісним позовом [PERSON] прийняв від матері [PERSON], яка померла [INFO], спадщину у вигляді належної їй на праві приватної власності 1/3 частки, що є у спільній частковій власності. Проте, що позивач за первісним позовом [PERSON] має у володінні частку зазначеної вище кавртири, що є у спільній частковій власності також підтверджено Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек. Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна. На теперішній час, в квартирі позивача за первісним позовом, крім нього та його батька [PERSON], зареєстрована [PERSON] (зворотна сторона а.с. 13). Згідно свідоцтва про шлюб (а.с. 5) позивач та відповідач по справі знаходились у шлюбі, зареєстрованому 02 вересня 2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції у м. Донецьку Донецької області, за актовим записом № 373. На підставі рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 02.06.2016 року (а.с. 19) шлюб між сторонами по справі розірвано. Судом з'ясовано, що позивач за первісним позовом створив нову сім'ю. Згідно довідок № 1204002740 від 28.01.2015 року (а.с. 18) та № 1204003350 від 08.04.2015 року (а.с. 18) позивач за первісним позовом разом із дружиною є особами, переміщеними з тимчасово окупованої території України, їх фактичним місцем проживання є [ADDRESS] Як вбачається з матеріалів справи, відповідач по справі [PERSON] після розірвання шлюбу з [PERSON] залишилась проживати в належній останньому на праві спільної часткової власності квартирі за адресою: [ADDRESS], де і проживає по теперішній час. За час проживання в цій квартирі відповідач по справі сплачує комунальні послуги, несе всі витрати по її утриманню, тощо. З огляду на це, суд зазначає наступне. В п. 34 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року роз'яснено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жили приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Як зазначено в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі 6-709цс16 за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. Отже, вирішуючи дану справу, за встановлених фактичних обставин справи, слід дійти висновку, що до правовідносин, які виникли між сторонами необхідно застосувати положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частиною 4 ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Відповідно до статті 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно частини другої статті 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї (ч.3 ст. 64 ЖК України). Аналіз зазначених положень законів дозволяє зробити висновок, що член сім'ї власника квартири після припинення сімейних відносин може бути позбавлений права користування квартирою лише у разі його відсутності без поважних причин понад один рік. Оскільки судом встановлено, що відповідач за первісним позовом була членом сім'ї позивача та зареєстрована постійно у вказаній квартирі зі згоди позивача, після розірвання шлюбу продовжує проживати в зазначеній квартирі, суд приходить до висновку, що після припинення сімейних відносин вона не втратила право користування цією квартирою. Тому суд не погоджується з доводами позивача за первісним позовом про те, що відповідач, проживаючи в цій квартирі, чинить йому перешкоди у здійсненні права власності на квартиру, а саме права розпоряджатися квартирою, так як він має намір продати цю квартиру, оскільки такої підстави для визнання колишнього члена сім'ї таким, що втратив право користування квартирою законом не передбачено. За таких обставин, суд вважає позовні вимоги за первісним позовом недоведеними, тому не підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог за зустрічною позовною заявою [PERSON] про визнання права користування житловим приміщенням та встановлення порядку користування, суд зазначає наступне. Як було встановлено судом на підставі ст. 156 ЖК України, відповідач за первісним позовом [PERSON], як колишня дружина позивача за первісним позовом [PERSON], не позбавлена права користування спірною квартирою, оскільки вказана стаття передбачає збереження такого права користування житлом для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на квартиру цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Тому її право користування квартирою, як члена сім'ї власника квартири, кореспондується та є похідним від належного [PERSON] права власності на квартиру. Оскільки право користування спірною квартирою належить відповідачу за первісним позовом [PERSON] на підставі закону, тому визнання такого права судом додатково не потребує. Що стосується встановлення порядку користування спірною квартирою, то суд зазначає, що за змістом ст. ст. 317, 319 ЦК України власнику належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України). Як вже зазначалося судом, згідно з ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. При цьому члени сім'ї власника квартири користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. В той же час матеріали справи не містять доказів на підтвердження чинення перешкод позивачем за первісним позовом [PERSON] в користуванні квартирою відповідачу за первісним позовом [PERSON] Встановлено, що фактично відповідач за первісним позовом [PERSON] зі згоди позивача за первісним позовом [PERSON] була зареєстрована та постійно проживає у вказаній квартирі. При цьому, як встановлено судом відповідач за первісним позовом [PERSON] не обмежена у доступі до кімнат цієї квартири та приміщень загального користування. Позивач за первісним позовом [PERSON] виїхав з м. Донецька, проживає в м. Дніпро та не має наміру повертатися в м. Донецьк. В свою чергу, встановлення порядку користування квартирою і обмеження доступу позивача за первісним позовом [PERSON] до житлових кімнат обмежуватиме його права як власника квартири. Право відповідача за первісним позовом [PERSON] на рівне користування жилим приміщенням із власником будинку не означає, що вона має право встановлювати порядок користування цим приміщенням або чинити йому перешкоди в користуванні його власністю. За таких обставин, суд вважає заявлені позовні вимоги за зустрічною позовною заявою недоведеними, а тому вони також не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed