Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-20 00:00:00

В вересні 2016 року позивачка звернулася до суду з даною позовною заявою, в якій, з урахуванням наданих уточнень, просила: визначити частки у спільному майні у будинку, що знаходиться за адресою м. Дніпро (раніше Дніпропетровськ), вул. Павелецька, буд. 125, згідно з якими: 1/2 частка будинку належала [PERSON], померлій 17 квітня 2014 року, а інша 1/2 частка будинку належала [PERSON], померлому 26 липня 2015 року; та визнати за нею, [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER]), право власності на 5/6 частин будинку, який знаходиться за адресою: м. Дніпро (раніше Дніпропетровськ), вул. Павелецька, буд. 125, загальною площею 187,8 кв.м., житловою площею 79,4 кв.м., з яких: 1/3 частину в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], яка померла 17 квітня 2014 року та 1/2 частину в порядку спадкування за заповітом після смерті батька [PERSON], який помер 26 липня 2015 року. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що 03 березня 1982 року на підставі Договору купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 2823, [PERSON] придбав житловий будинок, який розміщений за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Павелецька, 125. Рішенням Виконавчого комітету Красногвардійської районної ради народних депутатів № 659 від 10.09.1982 року дозволено [PERSON] будівництво житлового будинку взамін старого і літньої кухні-сараю по вул. Павелецькій, 125. Рішенням Виконавчого комітету Красногвардійської районної ради народних депутатів № 191/9 від 22.07.1994 року визнано право особистої власності на житловий будинок літ. А-2, веранду літ. а-1, гараж - літню кухню літ. Б-2, теплицю ліг-Г по вул. Павелецька 125 за [PERSON], прийнято жилий будинок в експлуатацію з кількістю жилих кімнат - 4, житловою площею 79,4 кв.м., загальною 187,8 кв.м. Закріплено за домоволодінням земельну ділянку площею 1134 кв.м. із яких 1000 кв.м. в постійне користування та 134 кв.м. в тимчасове користування. Зобовязано [PERSON] переоформити правові документи через бюро технічної інвентаризації. Згідно з письмовими роз'ясненнями Державної архітектурно-будівельної інспекції України № 40-19-7155 від 11.10.2012 року, домоволодіння, завершені будівництвом до 05 серпня 1992 року, не підлягають введенню в експлуатацію, тобто право власності набувається забудовником за декларативним принципом шляхом отримання свідоцтва про право власності на майно в органах реєстраційної служби за місцем розташування об'єкту будівництва. На момент завершення будівництва будинку та споруд - 1987 рік - не існувало жодного нормативного акту, що передбачав би процедуру введення завершеного будівництвом приватного житлового будинку в експлуатацію. При цьому, починаючи з 1963 року [PERSON] перебував у шлюбних відносинах з [PERSON]. З викладеного вбачається, що [PERSON] та [PERSON] на підставі ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю та ст. 16 ЗУ «Про власність» набули як подружжя у спільну сумісну власність будинок по вул. Павелецькій, 125 у м. Дніпропетровську. 17 квітня 2014 року [PERSON] померла. 10 червня 2014 року, за заявою [PERSON] про прийняття спадщини за законом, державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] було заведено спадкову справу № 359/2014 на майно спадкодавця. 14 жовтня 2014 року позивачка звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, а також 14 жовтня 2014 року до нотаріуса звернувся [PERSON] з заявою про відмову від прийняття частки спадщини на користь [PERSON] 02 липня 2014 року приватним нотаріусом [PERSON] було посвідчено та зареєстровано у реєстрі за № 590 заповіт, згідно якого батько позивачки - [PERSON] на випадок своєї смерті зробив розпорядження, згідно якого все своє манно заповів [PERSON] 26 липня 2015 року помер батько позивачки - [PERSON]. 04 грудня 2015 року [PERSON] звернулась до державного нотаріуса Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом. Проте, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 12.02.2016 року державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] відмовлено їй у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, який знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Павелецька, 125. У звязку з вищевикладеним є необхідність визнати право власності на спадкове майно в судовому порядку. З огляду на те, що частки [PERSON] та [PERSON] у праві спільної сумісної власності на житловий будинок вважаються рівними, то [PERSON] має право на спадкування наступних часток будинку: 1/2 будинку на підставі заповіту після смерті батька та 1/3 будинку після смерті матері (1/6 за законом та 1/6 у звязку з відмовою від прийняття спадщини батька [PERSON] на її користь). Ухвалою суду до участі у дану справу була залучена Дніпровська міська рада в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] підтримав позовні вимоги останньої та просив задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилався на обставини, які викладені в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причину своєї неявки суду не повідомив. Представник Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] в судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, раніше надала суду заяву, в якій просила розглянути дану справу без її участі у звязку із виробничою завантаженістю. Представник Дніпровської міської ради [PERSON] в судовому засіданні покладалася на розсуд суду. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню по наступним підставам. У судовому засіданні встановлено, що 26 липня 2015 року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть [PERSON] І-КИ № 639018, виданим повторно 27.07.2015 року Відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 5832 від 27.07.2015 року (а.с.133). Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно, яке, зі слів позивачки, серед іншого, складається з 1/2 частини будинку, який знаходиться за адресою: м. Дніпро (раніше Дніпропетровськ), вул. Павелецька, буд. 125, загальною площею 187,8 кв.м., житловою площею 79,4 кв.м. Ще за життя, а саме 02 липня 2014 року, [PERSON], який помер 26 липня 2015 року, склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 590, яким заповів все належне йому майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось на день його смерті - [PERSON], [INFO] (а.с.149). Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. На підставі вищевказаного, позивачка у встановленому законом порядку звернулася до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті - [PERSON], померлого 26 липня 2015 року. Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, після смерті [PERSON], померлого 26 липня 2015 року, була заведена відповідна спадкова справа за № 482/2015, копія якої знаходиться в матеріалах даної справи (а.с.129-200). Проте, 12 лютого 2016 року державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON], померлого 26 липня 2015 року, на частину будинку, який знаходиться за адресою: м. Дніпро (раніше Дніпропетровськ), вул. Павелецька, буд. 125, загальною площею 187,8 кв.м., житловою площею 79,4 кв.м., оскільки нею не надані правовстановлюючі документи на вказане нерухоме майно (а.с.13). Крім того, судом встановлено, що 17 квітня 2014 року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть [PERSON] І-КИ № 567427, виданим 18.04.2014 року Відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 2877 від 18.04.2014 року (а.с.96). Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно, яке, зі слів позивачки, серед іншого, складається з 1/2 частини будинку, який знаходиться за адресою: м. Дніпро (раніше Дніпропетровськ), вул. Павелецька, буд. 125, загальною площею 187,8 кв.м., житловою площею 79,4 кв.м. При цьому, судом встановлено, що [PERSON], [INFO], є: -дружиною [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про одруження Серії VI-УР № 133095, виданим 19.05.1963 року Сурсько-Михайлівським сільським ЗАГС Солонянського району Дніпропетровської області, актовий запис № 15 від 19.05.1963 року (а.с.153); -рідною матірю [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження Серії V-УР № 0201631, виданим 19.07.1964 року Сурсько-Михайлівським сільським ЗАГС Солонянського району Дніпропетровської області, актовий запис № 50 від 19.07.1964 року (а.с.111), яка після укладання шлюбу змінила прізвище на «Григорович», що підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу Серії ІІІ-КИ № 421175, виданим 02.11.1985 року відділом ЗАГС Ленінського району м. Дніпропетровська, актовий запис № 1889 від 02.11.1985 (а.с.112); -рідною матірю [PERSON], що підтвердила позивачка, а тому, дані обставини не підлягають доказуванню в порядку ч. 1 ст. 61 ЦПК України, згідно якої обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. На підставі вищевказаного, позивачка, відповідач та їхній батько - [PERSON], у встановленому законом порядку, звернулися до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявами після смерті - [PERSON], померлої 17 квітня 2014 року, а саме: [PERSON] та [PERSON] звернулися з заявами про прийняття спадщини після смерті своєї матері (а.с.93,105), а [PERSON] з заявою про відмову від прийняття частки спадщини на користь [PERSON] (а.с.104). Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, після смерті [PERSON], померлої 17 квітня 2014 року, була заведена відповідна спадкова справа за № 359/2014, копія якої знаходиться в матеріалах даної справи (а.с.92-128). Проте, 10 жовтня 2016 року державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], померлої 17 квітня 2014 року, на частину будинку, який знаходиться за адресою: м. Дніпро (раніше Дніпропетровськ), вул. Павелецька, буд. 125, загальною площею 187,8 кв.м., житловою площею 79,4 кв.м., оскільки нею не надані правовстановлюючі документи на вказане нерухоме майно (а.с.13). У звязку з вказаними обставинами, позивачка звернулася до суду та просила вирішити вказане питання в судовому порядку. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Так, судом встановлено, що 03 березня 1982 року [PERSON] придбав житловий будинок, який розміщений за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Павелецька 125, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 2-823. Рішенням Красногвардійської районної ради народних депутатів Виконавчого комітету № 659 від 10.09.1982 року дозволено [PERSON] будівництво житлового будинку взамін старого і літньої кухні-сараю по вул. Павелецькій, 125 та зобовязано [PERSON], після закінчення будівних робіт, оформити технічну та юридичну документацію через Міськінвентарбюро. Рішенням Виконавчого комітету Красногвардійської районної ради народних депутатів № 191/9 від 22.07.1994 року визнано право особистої власності на житловий будинок літ А-2, веранду літ а-1, гараж-літню кухню літ Б-2, теплицю літ-Г по вул. Павелецька 125 за [PERSON], прийнято жилий будинок в експлуатацію з кількістю жилих кімнат - 4, житловою площею 79,4 кв.м., загальною 187,8 кв.м., закріплено за домоволодінням земельну ділянку площею 1134 кв.м., із яких 1000 кв.м. в постійне користування та 134 кв.м. в тимчасове користування, зобовязано [PERSON] переоформити правові документи через бюро технічної інвентаризації. Вищевказані обставини встановлені рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2016 року по цивільній справі № 204/4281/16-ц (провадження № 2/204/1812/16), яке скасоване не було та набрало законної сили 07 лютого 2017 року (а.с.57-58). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, зазначені обставини не потребують доказування, оскільки ці обставини встановлені судовим рішенням по вказаній цивільній справі, яке набрало законної сили. При цьому, згідно листа Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 05.02.2016 року за № 1259, в інвентаризаційній справі за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Павелецька, буд. 125 містяться відомості про право власності на житловий будинок літ. А-1 (1918 р. побудови) з господарчими будівлями та спорудами за гр. [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 03.03.1982 року, посвідченого Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром № 2-823, зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу № 2 за реєстровим № 49. За даними матеріалів технічних інвентаризацій домоволодіння, проведених у 1987, 1993 роках встановлено, що житловий будинок колишньою літ. А-1 житловою площею 18,9 кв.м., сарай колишньою літ. Б, убиральня колишньою літ. В, придбані гр. [PERSON], згідно договору купівлі-продажу від 03.03.1982 року, знесено. У домоволодінні побудовано новий житловий будинок І літ. А-2 (1987 р. побудови), загальною площею 187,8 кв.м., житловою - 79,4 кв.м., гараж-літню кухню літ. Б-2, туалет літ, В, теплицю літ. Г, сарай-котельню літ. Д, право власності на які не оформлювалось. В матеріалах інвентаризаційної справи, відомості про анулювання правовстановлювального документу на знесений житловий будинок відсутні (а.с.167). В свою чергу, у відповідності до п. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року, право на нерухоме майно, що виникло до набрання чинності цього Закону, визнається дійсним у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим законом, за умови, якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав. Відповідно до [PERSON] Державної архітектурно-будівельної інспекції України за № 40-12-2409 від 01.09.2011 року «Щодо прийняття в експлуатацію об'єктів, закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року», вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 05 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі обєкти. Тобто, до 05 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. Така ж позиція зазначена у [PERSON] Державної архітектурно-будівельної інспекції України за № 40-11-598 від 12.02.2013 року «Щодо прийняття в експлуатацію самочинно збудованих об'єктів будівництва». Тому, суд прийшов до висновку, що будинок, який знаходиться за адресою: м. Дніпро (раніше Дніпропетровськ), вул. Павелецька, буд. 125, загальною площею 187,8 кв.м., житловою площею 79,4 кв.м., був побудований до 05.08.1992 року, а тому він не потребує введення в експлуатацію, а право власності на цей обєкт нерухомого майна визнається дійсним, так як на момент виникнення права власності діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] дійсно належав будинок, який знаходиться за адресою: м. Дніпро (раніше Дніпропетровськ), вул. Павелецька, буд. 125, загальною площею 187,8 кв.м., житловою площею 79,4 кв.м., але він не здійснив реєстрацію права власності на належний йому будинок у відповідних органах, що підтверджується листом Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 05.02.2016 року за № 1259. Разом з тим, судом також встановлено, що [PERSON] набув права власності на вищевказане нерухоме майно перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю України (в редакції, яка діяла на момент виникнення правовідносин), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Таким чином, будинок, який знаходиться за адресою: м. Дніпро (раніше Дніпропетровськ), вул. Павелецька, буд. 125, загальною площею 187,8 кв.м., житловою площею 79,4 кв.м., є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]. Згідно з ч. 1 ст. 28 Кодексу про шлюб та сімю України (в редакції, яка діяла на момент виникнення правовідносин), в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. За таких обставин, суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги позивачки в частині визначення часток у спільному майні у будинку, що знаходиться за адресою м. Дніпро (раніше Дніпропетровськ), вул. Павелецька, буд. 125, згідно з якими: 1/2 частка будинку належала [PERSON], померлій 17 квітня 2014 року, а інша 1/2 частка будинку належала [PERSON], померлому 26 липня 2015 року. Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Таким чином, після смерті батьків позивачки та відповідача, відкрилася спадщина на належний їм будинок, на 1/2 частину після смерті кожного з них. При цьому, після смерті [PERSON], померлої 17 квітня 2014 року, спадщину прийняли її діти [PERSON] та [PERSON], яка прийняла в тому числі й частину від якої на її користь відмовився їхній батько. А після смерті [PERSON], померлого 26 липня 2015 року, спадщину прийняла його дочка - [PERSON] за заповітом. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. [PERSON] від спадщини не відмовлялася та у встановленому законом порядку прийняла спадщину після смерті своїх батьків, звернувшись з відповідною заявою до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Відповідно до абзаців 14-17 п. 3.1 [PERSON] спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року за № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» - відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Без звернення спадкоємців до нотаріальної контори за одержанням свідоцтва про право на спадщину збільшується ймовірність порушення прав інших осіб, спадкоємців за заповітом, спадкоємців, які прийняли спадщину. Оскільки нотаріусом було відмовлено позивачці у видачі свідоцтв про право на спадщину, виник цивільно-правовий спір, який підлягає розглядові у позовному провадженні. За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає можливим визнати за [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER]) право власності на 5/6 частин будинку, який знаходиться за адресою: м. Дніпро (раніше Дніпропетровськ), вул. Павелецька, буд. 125, загальною площею 187,8 кв.м., житловою площею 79,4 кв.м., з яких: 1/3 частину в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], яка померла 17 квітня 2014 року та 1/2 частину в порядку спадкування за заповітом після смерті батька [PERSON], який помер 26 липня 2015 року. На підставі викладеного та

Outcome: approved