Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-20 00:00:00

В жовтні 2013 року [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом до [PERSON], просили зобов'язати відповідача не чинити перешкод позивачам в користуванні 68/100 частинами житлового будинку [ADDRESS] та встановити порядок користування спірною частиною житлового будинку, виділивши в користування [PERSON] житлове приміщення № 2-4 згідно технічного паспорту, [PERSON] - житлове приміщення № 2-2, а [PERSON] - № 2-3; приміщення № 2-1 та № 2-5 у житловому будинку, а також надвірні будівлі і споруди: літню кухню літ. Б, вбиральню літ. В, погріб літ. Гпд, навіс літ. К та душ літ. О залишити у спільному користуванні сторін. Позивачі також просили зобов'язати відповідача звільнити приміщення № 2-2 та № 2-4 в житловому будинку, а також приміщення гаражу літ. М. В обгрунтування вимог позивачі послались на ті обставини, що відповідач безпідставно чинить їм перешкоди в користуванні спірною частиною житлового будинку. Так, спочатку він перешкоджав позивачам, які зареєстровані за адресою: [ADDRESS] взагалі користуватись житлом, а після вселення на підставі судового рішення - виділив куточок в одній із житлових кімнат (№2-3) і невелику частину літньої кухні. Іншими приміщеннями у будинку та надвірними спорудами відповідач позивачам користуватись забороняє, внаслідок чого вони вимушені терпіти незручності, зокрема, користуватись туалетом, що знаходиться на вулиці, а не санвузлом у будинку. Як на правові підстави позову позивачі послались на ст. 41 Конституції України, ст. 317, 319, 383, 391 та 405 ЦК України, а також ст. 156 ЖК України. 13 березня 2014 року [PERSON] та [PERSON] уточнили позовні вимоги та просили встановити наступний порядок користування спірною частиною житлового будинку: виділити в користування [PERSON] житлове приміщення № 2-4 згідно технічного паспорту, [PERSON] - житлове приміщення № 2-1, а [PERSON] - № 2-3; приміщення № 2-5 у житловому будинку, а також надвірні будівлі та споруди: літню кухню літ. Б, вбиральню літ. В, погріб літ. Гпд, навіс літ. К та душ літ. О залишити у спільному користуванні сторін. Решту позовних вимог залишили незмінними. Додатково в уточненнях позивачі послались на ті обставини, що раніше позивачу [PERSON] належав цілий житловий будинок [ADDRESS]. 12 травня 2011 року власник продала 32/100 частини будинку [PERSON] і на теперішній час є власником решти - 68/100 частин. В судовому засіданні позивач [PERSON], яка одночасно представляє інтереси позивача [PERSON], а також її представник позов підтримали, підтвердили викладені в позовній заяві обставини. Суду, зокрема, пояснили, що спори між співвласниками часток у житловому будинку [ADDRESS] відсутні. При цьому, представник позивача уточнив, що заявлені вимоги ґрунтуються безпосередньо на праві позивача [PERSON], як власника 68/100 частин будинку, визначати членам своєї сім'ї в порядку ч. 1 ст. 405 ЦК України ті житлові приміщення, які вони мають право займати. Разом з цим, [PERSON] підтвердила суду, що до продажу 32/100 частин житлового будинку [PERSON] вона та її матір [PERSON] користувались саме цією частиною житлових приміщень будинку та після продажу збирались виїхати на постійне місце проживання до Російської Федерації, але цього не зробили, так як їм не вистачило отриманих коштів на придбання іншого житла. Спірною частиною (68/100) житлового будинку до відчуження частки користувався відповідач з малолітньою дочкою. Представник органу опіки та піклування вважала позов таким, що не підлягає задоволенню з тих підстав, що задоволення позову призведе до істотного порушення прав та законних інтересів дитини відповідача. Таке порушення безпосередньо полягає у вимогах, які пред'явлені позивачами, оскільки вони просять про зайняття житлового приміщення, яким користується дитина. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Відомості про поважність причин неявки відповідача матеріали справи не містять. Суд ухвалив про заочний розгляд справи в порядку ст. 224, 225 ЦПК України на підставі наявних в ній даних та доказів. Вислухавши учасників процесу, дослідивши одкази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як слідує зі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16 липня 2010 року [PERSON] на праві власності належав цілий житловий будинок [ADDRESS], який складався з житлового будинку літ. А загальною площею 94,0 кв.м., житловою площею 51,8 кв.м. з господарськими будівлями і спорудами. Підставою видачі свідоцтва було рішення Миколаївської міської ради № 164 від 17 липня 1992 року - замість свідоцтва про право власності в спільному майні подружжя від 20 липня 1968 року, свідоцтва про право на спадщину від 09 квітня 1974 року та договору дарування від 29 квітня 1981 року. Право власності [PERSON] на цілий житловий будинок було зареєстроване КП ММБТІ 16 липня 2010 року, реєстраційний номер 24413876, номер запису 9160 в книзі 44 (а.с. 48, 49). 20 травня 2011 року [PERSON] продала, а [PERSON] купив 31/100 частин житлового будинку [ADDRESS] за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованим в реєстрі за № 1162. Право власності [PERSON] на придбану частку зареєстроване КП ММБТІ 25 травня 2011 року, реєстраційний номер 24413876, номер запису 9160 в книзі 44 (а.с. 51, 52, 91, 92). Таким чином, на час розгляду справи [PERSON] належать на праві власності 68/100 частин житлового будинку [ADDRESS]. Як установлено судом, цивільно-правові спори між [PERSON] та [PERSON] з приводу поділу житлового будинку та встановлення порядку користування земельною ділянкою відсутні. З технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS], виготовленого КП ММБТІ станом на 09 січня 2014 року, слідує, що до складу 68/100 частин житлового будинку в житловому будинку літ. А входять приміщення: коридор 2-1, площею 11,5 кв.м., житлова кімната 2-3, площею 22,2 кв.м., житлова кімната 2-4, площею 10,3 кв.м. та санвузол 2-5, площею 4,5 кв.м.; а також надвірні будівлі та споруди: літня кухня літ. Б, вбиральня літ. В, погріб літ. Гпд, навіс літ. К, душ літ. О та гараж літ. М (а.с. 32-37, 54-58, та 11 в частині призначення приміщення 2-1). В силу ч. 1 ст. 405 ЦК України Члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Позивачами та представником позивача суду не представлено у встановленому законом порядку належних та допустимих доказів на підтвердження того, що приміщення коридору 2-1 у встановленому порядку переведене з нежитлового в житлове. Таким чином, в межах заявлених позовних вимог позивач [PERSON], як власник частини житлового будинку, просить виділити у користування відповідача та його малолітньої дочки [PERSON], [INFO] (а.с. 13), яка до вселення позивачів постійно проживала разом з батьком, житлову кімнату 2-4, площею 10,3 кв.м. За собою [PERSON] вимагає залишити житлову кімнату 2-3, площею 22,2 кв.м., а співпозивачу [PERSON] виділити для проживання коридор 2-1. Останнє визначення власника вочевидь не може бути задоволене судом, оскільки для проживання фізичної особи може бути виділене виключно житлове приміщення. Позивачами також не представлено суду у встановленому цивільним процесуальним законом порядку належних та допустимих доказів того, що відповідач [PERSON] перешкоджає їм у будь-який спосіб користуватись рештою житлових приміщень у будинку. Такий висновок суду ґрунтується, зокрема, на тому, що житлова кімната 2-3 не є ізольованою, через неї здійснюється прохід до ізольованої житлової кімнати 2-4, частину якої зараз і займають позивачі. Таке саме стосується і коридору 2-1. В той же час, фотокартками з місця виникнення спірних правовідносин не підтверджується наявність будь-яких замків, запорів, тощо, які б перешкоджали доступу позивачів до приміщення санвузлу 2-5. Відсутні докази наявності перешкод з боку відповідача і в користуванні позивачами надвірними будівлями і спорудами. Таким чином, позов задоволенню не підлягає. Відмовляючи у задоволенні позову суд також виходить з мотивів захисту прав та законних інтересів малолітньої дитини відповідача, якій власник взагалі не визначає житлового приміщення для проживання, посилаючись на те, що дитина мусить жити за місцем реєстрації матері. Такий мотив суд вважає нікчемним. Дитина має право проживати будь з ким із батьків за їх спільною згодою.

Outcome: dismissed