Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-15 00:00:00

В грудні 2014 року [PERSON] звернувся до Івано-Франківського міського суду із позовом до [PERSON] , Івано-Франківської міської ради, треті особи , які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Об'єднання забудовників «Дім-1», Публічне акціонерне товариство «Родон», [PERSON], Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про визнання ордеру на вселення в житлове приміщення недійсним. Позов обґрунтуваний тим, що ордер на вселення сім'ї [PERSON] у складі 4-х осіб в кімнату [ADDRESS] є незаконним, оскільки позивачу у 2003 році надано дозвіл на реконструкцію цього житла. Крім того, виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради вийшов за межі своїх повноважень, оскільки розпорядився не своїм житловим фондом, а майном об'єднання забудовників «Дім-1» та майном позивача, як члена даного об'єднання забудовників. Просив визнати недійсним ордер, виданий на підставі рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №617 від 19 листопада 2013 року на вселення сім'ї [PERSON].у складі 4-х осіб в кімнату [ADDRESS]. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 13 вересня 2016 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12.10.2016 р., в задоволенні позову [PERSON] про визнання ордеру на вселення в житлове приміщення недійсним відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1.03.2017 року вказані рішення скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Як на підставу скасування, суд вказав, що судами не перевірено, чи користувався позивач спірною кімнатою №189 на момент прийняття рішення виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради від 19 листопада 2013 року, чи було воно вільне, а також не дослідженими були ті обставини , чи перебувала сім'я [PERSON] на квартирному обліку при виконавчому комітеті міської ради як потребуюча поліпшення житлових умов. Доводи позивача [PERSON]зводяться до того, що ВАТ «Родон» розпорядився 15.08.2003 року власним майном, надавши дозвіл позивачу на реконструкцію під квартиру окремих кімнат, оскільки будинок по [ADDRESS] переданий в комунальну власність 01.10.2003 року. Крім того , будинок ,як вважає позивач, не переданий в комунальну власність в цілому. Зокрема, Довідка щодо загальної площі об'єкта нерухомого майна, видана 16.06.2016 року обласним комунальним підприємством «Івано-Франківське ОБТІ» за №55, свідчить , що загальна площа будинку по [ADDRESS] становить 19373,4 кв.м та житлова - 10306,9 кв.м. Натомість , в акті приймання-передачі відомчого житлового фонду зазначено, що загальна площа будинку (частини) становить 8794 кв.м. Рішення виконкому Івано-Франківської міської ради № 617 від 19.11.2013 року про видачу ордеру на вселення сім ї [PERSON].в кімнату [ADDRESS] є незаконним, так само як і ордер , виданий на підстав даного рішення, оскільки відповідачка на квартирному обліку при міськвиконкомі не перебувала, а згоди [PERSON] ,який мав право на проведення реконструкції спірної кімнати, на проживання відповідачів відсутня. Представник відповідача [PERSON] заперечила проти задоволення позову та вказала, що ВАТ «Родон» і мешканцями гуртожитку по [ADDRESS] не реалізовано надане їм в 1995 році право на реконструкцію кімнат. Сім'я [PERSON] отримала ордер на вселення в кімнату гуртожитку ,як сім'я яка потребує покращення житлових умов та перебуває на відповідному обліку до цього часу, а позивачу вже надано Івано-Франківською міською радою трикімнатну квартиру , на даний час на квартирному обліку він та члени його сім'ї не перебувають. На момент звернення до суду право [PERSON] на житло ніким не порушено, і відповідно захисту у жоден із передбачених законодавством способів не підлягає., оскільки позивачу не було в установленому порядку видано ордер на житло, він за дозволом на реконструкцію приміщень гуртожитку не звертався, в кімнату 189 ніколи не поселявся, а кімнати 187 та 188 , які,як стверджує позивач, йому передавались під реконструкцію разом із кімнатою 189, ще в 2010 році надано третім особам за рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради ,які в свою, чергу, приватизували надані їм кімнати в гуртожитку. Будучи власником гуртожитку по [ADDRESS] правомірно розпорядилася незайнятим приміщенням кімнат № 189,190 2-ої секції гуртожитку в користь [PERSON] та її сім'ї, оскільки сім'я [PERSON] ([PERSON]) перебувала на обліку сімей, що потребують покращення житлових умов у відповідності до чинного законодавства. Представник Івано-Франківської міської ради заперечила проти задоволення позову , вказала, що за рішенням Івано-Франківської міської ради від 29.05.2003 року «При прийняття у комунальну власність територіальної громади міста та передачу у власність громадян житлових будинків» прийнято у комунальну власність громади міста гуртожиток буд. [ADDRESS], який належав ВАТ «Родон». Відповідно до акту прийому-передачі від 01.10.2003 року будинок прийнятий на баланс ЖЕО №1. Жодних вказівок того, що будинок прийнятий в частині ( без другої секції) ні в рішенні ,ні в акті приймання-передачі немає. Об'єднання забудівників «Дім-1» було тільки балансоутримувачем цієї секції гуртожитку, однак на даний час ніякі приміщення гуртожитку по [ADDRESS] не перебувають на балансі ОЗ «Дім-1», а позивач згідно протоколу від 25.08.2014 року не є членом об'єднання. Таким чином, на час видачі ордера гр.[PERSON] на склад сім'ї -4 особи спірне жиле приміщення знаходились у комунальній власності територіальної громади м. Івано-Франківська і надані їй у відповідності до вимог закону, як особі, що потребувала покращення житлових умов. Інші дві кімнати в 2010-2018 р.р. надані для проживання ,а пізніше передані у власність сімей [PERSON] та [PERSON] Представник органу опіки і піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міськради також заперечила проти задоволення позову та вказала, що наслідком визнання ордеру на кімнату в гуртожитку недійсним буде виселення сімї [PERSON] з її неповнолітніми дітьми із займаного житла та призведе до порушення житлових прав дітей. Крім того , вважає, що [PERSON] не має ніякого відношення до кімнат в гуртожитку, оскільки вони йому не надавались жодним рішенням, не підтверджувалось таке право наданням ордеру,а право на покращення житлових умов було реалізовано при наданні йому в 2010 році трикімнатної квартири по [ADDRESS]. Представники третіх осіб-АТВТ «Родон» та Об'єднання забудівників «Дім-1» в судове засідання не з'явились. Вислухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з таких підстав. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Так, судом встановлено, що [PERSON] є членом сім'ї [PERSON] , квартиронаймача кімнати [ADDRESS], яка разом зі своїми дітьми та чоловіком, а також батьками і братом, проживала і була зареєстрована у к. [ADDRESS], до 13.12.2013 р. Після прийняття рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 617 від 19.11.2003 р. та отримання відповідного ордера [PERSON] та її сім'ї у складі 4 осіб вселилась та була зареєстрована у [ADDRESS] (а.с.100) . Спірні відносини між сторонами виникли з приводу законності видачі даного ордеру в частині кімнати [ADDRESS]. Відповідно до частини 1 статті 127 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Порядок надання жилої площі в гуртожитках та порядок користування жилою площею передбачений ст.ст. 128-130 ЖК України. За змістом ст.ст. 58, 59 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Важливою умовою видачі ордера на вселення у жиле приміщення є те, щоб таке приміщення було вільним не тільки фактично, а й юридично. Так, судом встановлено, що рішенням Івано-Франківської міської ради від 24.03.1995 року №71 Акціонерному товариству відкритого типу «Родон» було дозволено провести реконструкцію двох секцій гуртожитку на [ADDRESS], під житловий будинок. Згідно з Витягом з протоколів Правління №12 від 15 серпня 2003 року та ради голів профкомів №18 від 12 серпня 2003 року (а.с. 8) було прийнято рішення про надання права на реконструкцію частини площ 2-ї секції гуртожитку ( без зазначення конкретних кімнат) на [ADDRESS] під трикімнатну квартиру для [PERSON], двокімнатну квартиру для [PERSON](членом сім'ї якого була та є [PERSON].) та однокімнатну для [PERSON]. Відповідно до Протоколу № 20 загальних зборів членів Об'єднання забудовників «Дім-1» по реконструкції під житло ІІ-ої блок секції гуртожитку по [ADDRESS] від 25.08.2003 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] прийнято до складу членів Об'єднання забудовників «Дім-1»; зобов'язано їх виготовити проектну документацію на проведення реконструкції. Судом також встановлено, що до цього часу проектної документації на переобладнання(реконструкцію) приміщень 2-ої секції гуртожитку не виготовлено, переобладнання не розпочато. Ні ВАТ «Родон» до 2003 року, ні виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради не прийняв рішення та не видав ордеру на вселення [PERSON] на кімнати в гуртожитку по [ADDRESS]. Суд також встановив, що інші дві кімнати- №№ 187-188,які ,як стверджує позивач, йому передавались для проведення реконструкції, ще з 2010 року передані виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради у власність та користування третіх осіб, що додатково вказує на те, що [PERSON] не володів спірними приміщеннями ні юридично( відсутній ордер та рішення уповноваженого органу) , ні фактично ( власниками та користувачами є інші особи) . На підтвердження даних фактів представником Івано-Франківської міської ради надано суду копію рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 121 від 23.02.2017 року , де п.п. 5.1 пункту 5 вирішено видати ордер на кімнату [ADDRESS] [PERSON] на склад сім'ї 3 особи, копію ордеру № 0290 від 02.03.2017 року, копію рішення № 243 від 01.03.2018 року , де п.п.3.5 пункту 3 надано дозвіл на передачу житлової кімнати [ADDRESS] у власність [PERSON], копію витягу з реєстру речових прав на нерухоме майно , з якої вбачається , що на кімнату [ADDRESS] зареєстровано право спільної часткової власності на гр..[PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності ,виданого УЖКГ Івано-Франківського МВК 12.08.2010 року. Згідно Акту передачі-приймання від 02 вересня 2003 року (а.с. 11) ВАТ «Родон» передало на баланс Об'єднанню забудовників «Дім-1» частини площ гуртожитку по [ADDRESS] Проте до теперішнього часу реконструкції будь-яких приміщень не проводились, зміни в технічній реєстрації будинку не здійснені, статус гуртожитку чи його частини на житловий будинок не змінений. Жодних дозволів та повідомлень на реконструкцію приміщень гуртожитку, передбачених Положенням про порядок надання дозволів на виконання будівельних робіт, затвердженого Наказом Держбуду України від 05.12.2000 N 273 та Порядком проведення будівельних робіт, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 р. N 466 ВАТ « Родон», Об'єднання забудівників «Дім-1» чи позивач [PERSON] не отримували, до виконання робіт з реконструкції не приступили до 2013 року(час видачі ордеру [PERSON].) Рішенням Івано-Франківської міської ради від 29.05.2003 року «Про прийняття у комунальну власність територіальної громади міста та передачу у власність громадян житлових будинків» (а.с.72) прийнято у комунальну власність громади міста гуртожиток буд. [ADDRESS], який належить ВАТ «Родон». Відповідно до акту прийому-передачі від 01.10.2003 року будинок прийнятий на баланс ЖЕО №1. Інформації щодо прийняття у комунальної власності частини даного будинку чи конкретних секцій, на що посилається позивач, в вищезазначеному рішенні та акті Івано-Франківської міської ради не міститься, а долучена довідка Івано-Франківського ОБТІ щодо площі будинку [ADDRESS] не є виключним доказом на підтвердження його доводів, оскільки в матеріалах справи є інші довідки та докази , які вказують на різну площу гуртожитку по [ADDRESS]. Як вбачається з відповіді голови ОЗ «Дім-1» від 14.06.2016 року на даний час ніякі приміщення гуртожитку по [ADDRESS] не перебувають на балансі ОЗ «Дім-1», а позивач згідно протоколу від 25.08.2014 року не є членом об'єднання. (а.с. 196,197). Таким чином, на час видачі ордера гр..[PERSON] на склад сім'ї -4 особи спірне жиле приміщення знаходились у комунальній власності територіальної громади м. Івано-Франківська і надані їй у відповідності до вимог ст.128,129 ЖК України. Щодо підставності видачі ордеру на кімнати [ADDRESS], суд зазначає наступне. Як вбачається з довідки №12 від 17.09.2015 року [PERSON] з 2010 року перебуває в черзі на покращення житлових умов. Разом з тим, позивач-[PERSON] на квартирному обліку при виконавчому комітеті міської ради не перебуває (а.с. 101), а згідно рішення виконкому Івано-Франківської міської ради від 15.01.2010 року його сім'ї з чотирьох осіб надано трикімнатну квартиру загальною площею 82,2 кв.м за адресою - [ADDRESS] , загальною площею 82,2 кв.м. (а.с. 111). Одночасно даним рішенням [PERSON] зобов'язано звільнити кімнати 489-490 в гуртожитку міськвиконкому по [ADDRESS]. Згідно акту обстеження кімнат [ADDRESS] встановлено, що в даних кімнатах проживає сім'я [PERSON] Факт не проживання сім'ї [PERSON] в кімнаті [ADDRESS] не заперечується і самим представником позивача-його дружиною [PERSON], яка надала пояснення про те, що вселитись вони не могли , бо не мали коштів на проведення ремонту в кімнатах. Надання ВАТ «Родон» права реконструкції частини площ ( без вказівки на конкретні кімнати та без видачі ордеру) гуртожитку по [ADDRESS] під трикімнатну квартиру для [PERSON] у 2003 році, яке останнім не реалізоване, не підтверджує його право користування чи власності на спірну кімнату. Позивачем не надано доказів про те, що видачею ордеру на вселення сім'ї відповідача в кімнату 189 гуртожитку порушуються його житлові права. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. При цьому слід виходити з положень ст. 11 ЦК про підстави виникнення цивільних прав і цивільних обов'язків. Відповідно до них цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов'язки. Особа здійснює свої права вільно на власний розсуд (ст. 12 ЦК).Відповідно до ст. 13 ЦК цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (ч. 1). Аналіз даних норм чинного законодавства дає підстави вважати, що у позивач [PERSON] не виникло жодного цивільного права , що передбачені актами цивільного законодавства і яке підлягало би захисту. Разом з тим, суд враховує також і те, що згідно ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Так, Верховний Суд України виніс рішення від 23.01.2018 в справі № 521/10070/14, де вказав ,що виселення із спірної житлової кімнати гуртожитку є невиправданим втручанням у право особи на повагу до житла. До такого висновку Верховний Суд прийшов, аналізуючи норми Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Зокрема, судом було встановлено , що відповідач тривалий час проживала у гуртожитку, вважала його своїм житлом. Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до пункту 4 статті 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв'язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63). Відповідно до обставин даної справи, [PERSON] разом з членами своєї сім'ї вселилася до кімнати [ADDRESS] з підстав, що не суперечать пункту 17 Примірного положення про гуртожитки, а саме - на підставі ордеру, тривалий час користується цим житлом - протягом 5 років, а тому право користування сім'єю [PERSON] вищезазначеним житловим приміщенням підпадає під гарантії передбачені пунктом 2 статті 8 Конвенції. При цьому позбавлення відповідача та її членів сім'ї права на користування житлом є невиправданим втручанням у її право на повагу до житла, в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. У зв'язку з цим суд дійшов до висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог про визнання ордеру на спірну кімнату недійсним. Зазначені висновки узгоджуються також із нормами статей 9,59 ЖК України та Положенням, що регулюють порядок надання жилої площі в гуртожитках, оскільки згідно зі ст. 129 ЖК України ордер є підставою для вселення на надану житлову площу, після якого особа набуває право користування жилим приміщенням. Позбавлення такого права або виселення особи можливе лише з підстав, передбачених законом.

Outcome: dismissed