Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-07 00:00:00

В грудні 2016р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача Київської міської ради, третя особа: Комунальний концерн «Центр комунального сервісу» (далі по тексту - третя особа 1), в якому просила суд: визнати за собою право власності на ? частину кімнати, загальною площею 24,82 кв.м. 30/100 у квартирі [ADDRESS], що належала [PERSON] Судом до участі у справі в якості третьої особи було залучено Державну податкову інспекцію у Шевченківському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (далі по тексту - третя особа 2). Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що [INFO] помер її колишній чоловік [PERSON], з яким вона з 1979р. по 1988р. перебувала в зареєстрованому шлюбі. 17 січня 1980р. позивачка зареєструвала свого чоловіка в кімнаті в квартирі № 26 по провул. Т.Шевченка у м. Києві в якій мешкала з 27 липня 1967р. У 1988р. позивачка розірвала укладений з чоловіком шлюб з формальних причин, однак продовжували жити як чоловік та дружина, в одній кімнаті, мали спільний бюджет та побут, вели спільне господарство і не укладали шлюбів з іншими. На час смерті її фактичного чоловіка - [PERSON] позивачка проживала разом з ним, і продовжила проживати та користуватись всією кімнатою по теперішній час. Внаслідок смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу спадщини ввійшли всі права та обов'язки [PERSON], що належали йому на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, а саме: 1/2 частина кімнати у квартирі [ADDRESS]. Оскільки з часу смерті свого колишнього чоловіка позивачка користується зазначеною частиною кімнати в квартирі та проживає в ній, просила суд на підставі ст. 344 ЦК України визнати за нею право власності на спірну частинку кімнати у цій квартирі. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просила суд позов задовольнити. Відповідач, треті особи 1, 2, про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку, сторона відповідача клопотала про розгляд справи у відсутність свого представника, треті особи не повідомили поважність причин неявки своїх представників до суду. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він є сусідом позивачки за сходовими клітинами будинку, і свідчить, що позивачка постійно проживає [ADDRESS] з дня смерті [PERSON] і по теперішній час. Суд, заслухавши пояснення представника позивачки, оголосивши пояснення сторони відповідача, допитавши свідка, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Частиною 4 цієї статті передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 21 грудня 1979 року між [PERSON] та позивачкою було укладено шлюб. який було розірвано у 1988р. [INFO] [PERSON] помер, згідно свідоцтва про смерть від 19 серпня 1996р., серія [NUMBER]. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 21 грудня 1995р. № 9247, Орган приватизації державного житлового фонду Старокиївського району посвідчує, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] дійсно належить на праві приватної, спільної (сумісної або часткової) власності позивачці та її колишньому чоловікові - [PERSON] в рівних долях, загальна площа квартири становить 24,82 кв.м. Звертаючись до суду з вказаним позовом, сторона позивача наголошувала, що здійснює користування і володіння ? частиною кімнати квартири [ADDRESS], яка належала на праві власності її колишньому чоловіку - [PERSON], а враховуючи час, протягом якого останній користується цим майном, у неї виникло право на набуття власності на це майно за набувальною давністю (ст. 344 ЦК України). Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 9, 10 Постанови за № 5 від 07 лютого 2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч. 3 ст. 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 листопада 2016р. по цивільній справі № 761/34547/16-ц, провадження № 2/761/8017/2016, яке набрало законної сили встановлено, що відповідно до довідки від 01 вересня 2016р. № 02/10/05/№1279 третьої особи 1, [PERSON] проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS], з 27 липня 1967р. до 10 грудня 1996р. та разом з нею за даною адресою проживав та був зареєстрований постійно [PERSON], [INFO] народження, з 17 січня 1980р. по день смерті [INFO] Відповідно до п. 1 Прикінцевих та перехідних положень діючого ЦК України цей Кодекс набрав чинності 01 січня 2004р. Пунктом 4 цих положень діючого ЦК України передбачено, що цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки [PERSON] помер під час дії ЦК УРСР (1963р.). то спадкові правовідносини, на час смерті останнього регулювались зазначеним нормативним актом. Спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом (ч. 1 ст. 524 ЦК УРСР (1963р.). Судом встановлено, що після смерті [PERSON] немає спадкоємців ні за законом ні за заповітом. За змістом ч. 1 ст. 555 ЦК УРСР (1963р.) спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави: 1) якщо спадкодавець все майно або частину його заповідав державі; 2) якщо у спадкодавця немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом; 3) якщо всі спадкоємці відмовились від спадщини; 4) якщо всі спадкоємці позбавлені права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу); 5) якщо ні один із спадкоємців не прийняв спадщини. Таким чином, в силу положень зазначеної норми закону, спірна частина кімнати в квартирі [ADDRESS] повинна була перейти у власність держави України, а не на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, в силу положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України (рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 листопада 2016р. по цивільній справі № 761/34547/16-ц, провадження № 2/761/8017/2016), суд приходить до висновку, що стороною позивача не доведено, що вона добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, а покази допитаного в судовому засіданні свідка, судом оцінюються критично. Крім того, суд вважає, що стороною відповідача не порушуються права позивачки, в силу положень п. 1 Прикінцевих та перехідних положень діючого ЦК України, ст. 1277 ЦК України, а тому суд не вбачає правових підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed