Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-12 00:00:00

Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав, щодо їх задоволення не заперечував, просив розглянути справу в попередньому судовому засіданні у його відсутності. Позивачка на задоволенні позову наполягала, просила розглянути справу без її участі. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання. Відповідно до ч.4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія свідоцтва про смерть [PERSON] - помер [INFO].; копії квитанцій про сплату комунальних послуг за обслуговування житлового будинку; копія витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 22.05.2014р.; копія витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження [PERSON], [INFO]; копія свідоцтва про смерть [PERSON] - помер [INFO].; копія технічного паспорту на житловий будинок із надвірними спорудами, розташований по [ADDRESS], оформленого на ім'я [PERSON] та [PERSON]; копія свідоцтва про смерть [PERSON] - померла [INFO] Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивачка [PERSON] звернулася до суду із вищевказаними вимогами, зазначивши, що батькам відповідача [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] належав житловий будинок із надвірними спорудами, розташований по [ADDRESS]. Факт належності [PERSON] та [PERSON] вищевказаної нерухомості підтверджується технічним паспортом, оформленим на їхнє ім'я. У 2000р. дідусь позивачки - [PERSON] (нині померлий) подарував їй вищевказаний будинок, у якому позивачка з 2002р. стала постійно проживати разом із своєю родиною. [INFO]. [PERSON] помер, бабуся позивачки померла раніше за нього (у 1955р.). Після смерті [PERSON] спадщину на належну їй частку у нерухомості прийняв її чоловік - [PERSON], який згодом і подарував весь житловий будинок позивачці. Після смерті [PERSON] спадщину на належне йому майно ніхто не прийняв, сини дідуся позивачки - [PERSON] (батько позивачки) та [PERSON] (дядько позивачки) за прийняттям спадщини не зверталися, її фактично не прийняли також. [INFO]. [PERSON] помер. Отже, з 2002р. по теперішній час позивачка фактично, відкрито володіє житловим будинком по [ADDRESS], стежить за його технічним станом, сплачує за утримання комунальні послуги та ін. На момент укладення угоди про дарування нерухомості позивачка та її дідусь не змогли оформити її у письмовому вигляді та засвідчити нотаріально, оскільки [PERSON], як спадкоємець за законом після своєї дружини, не оформив правовстановлюючі документи на житловий будинок в цілому, також на той час була відсутня і технічна документація на спірну нерухомість. У зв'язку із вищевикладеними обставинами [PERSON] вважає, що має право на житловий будинок із надвірними спорудами, оскільки з 2002р. володіє та безперервно користується ним, слідкує за його технічним станом, несе витрати у зв'язку із його утриманням, отже з підстав ст. 344 ЦК України набула право власності на житловий будинок. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки її доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Згідно із ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. За ч. 1, 3 ст. 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. В силу ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відповідно до вимог п. 1 та 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. Правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом (тобто з 01 січня 2001 року). Як виходить з доводів позивачки, у 2000р. вона фактично отримала від [PERSON] (нині померлий) за угодою про дарування житловий будинок із надвірними спорудами, розташований по [ADDRESS]. Письмово та в нотаріальному порядку сторони цю угоду не оформляли за незалежними від позивачки причинами. Таким чином, з 2002р. по теперішній час позивачка безперервно, відкрито володіє житловим будинком, сплачує всі належні платежі, як власник нерухомості, розпоряджається ним, проводить ремонти та ін. За весь час володіння позивачкою будинком, відповідач, як можливий спадкоємець, не пред'являв до позивачки жодних вимог про витребування нерухомості, не брав участі у її утриманні та не ніс витрат по сплаті належних платежів. На момент розгляду справи в суді [PERSON] не заперечував щодо фактів, вказаних у позові, визнав позовні вимоги в повному обсязі. Таким чином, суд встановив, що володіння позивачкою житловим будинком є добросовісним (тобто позивачка вважала, що вона володіє нерухомістю з законних підстав), правомірним, відкритим (позивачка, вважаючи себе власником, сплачувала комунальні платежі за утримання будинку, розпоряджається житлом та ін.) та безперервним. Таким чином, суд вважає, що житловий будинок цілком з законних підстав було передано у володіння та користування [PERSON], внаслідок чого остання набула право власності на нього за набувальною давністю. З урахуванням викладених позивачкою та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити вимоги позивачки щодо визнання за нею права власності на житловий будинок.

Outcome: approved