Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-31 00:00:00

В грудні 2019 року [PERSON] звернувся в суд з позовною заявою до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив про порушення своїх прав як власника житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] зі сторони [PERSON] , так як останній не проживає у вказаному житловому будинку, участі в утриманні та обслуговуванні будинку не бере, його речей в будинку немає. Факт відсутності відповідача за вищевказаною адресою створює для позивача проблеми щодо оформлення субсидії, що порушує його права як власника вказаного будинку. Відтак вважає, відповідач втратив право на користування його житлом. Після перевірки місця реєстрації відповідача по справі, ухвалою суду від 27.12.2019 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач в судове засідання не з`явився, хоча про місце, день та час слухання справи повідомлявся належним чином, в попередніх судових засіданнях просив суд позовні вимоги задовольнити, вказав що проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про місце, день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзиву не подав. У відповідності до положень ст.ст.280-281 ЦПК України, суд протокольною ухвалою від 26.02.2020 року постановив розглянути справу на підставі наявних в ній даних та доказів в порядку заочного розгляду. З`ясувавши позицію позивача, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину по закону від 25.07.2002 року, зареєстрованого в реєстрі за №1-1219, якому також видано технічний паспорт на вказаний будинок. Згідно рішення четвертої позачергової сесії сільської ради VІІ скликання №5 від 27.01.2016 року «Про перейменування вулиць, провулків сільської ради, назви яких містять символіку комуністичного тоталітарного режимів» вирішено перейменувати [ADDRESS] в с . Мокрець на [ADDRESS] Відповідно до довідки, виданої виконавчим комітетом Лютарської сільської ради від 17.10.2019 року №964, в житловому будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: уповноважений власник - [PERSON] , [INFO] , його дружина - [PERSON] , [INFO] , дочка - [PERSON] , [INFO] , зять - [PERSON] , [INFO] , внук - [PERSON] , [INFO] . Також довідкою, виданою виконавчим комітетом Лютарської сільської ради від 17.10.2019 року №965 підтверджено, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований в [ADDRESS] , але за даною адресою не проживає. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] донькою позивача є [PERSON] , яка 22.11.2016 року уклала шлюб з відповідачем по справі, який рішенням Ізяславського районного суду від 05.04.2018 року був розірваний. Вказане рішення суду набрало законної сили 08.05.2018 року. Допитані в судовому засіданні окремо один від одного свідки [PERSON] та [PERSON] , які є сусідами позивача, підтвердили, що не бачили [PERSON] в будинку позивача приблизно з 2018 року. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь - яких усунень свого порушеного права від будь - яких осіб будь - яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (правова позиція ВСУ, викладена в постанові від 16.11.2016 року по справі №6-709цс16). Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідач вселився у житловий будинок, що належить позивачу на праві власності, в якості члена сім`ї власника житлового будинку і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідач спільним побутом із позивачем на даний час не пов`язаний, так як шлюб між ним та донькою позивача розірвано, а тому право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Згідно із ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 16 січня 2019 року в справі №243/7004/17-ц та від 14.08.2019 року у справі №702/101/18. Відповідно до ст.81 ЦПК кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За наведених обставин вимоги позивача доведені належними та допустимими доказами, в зв`язку з чим підлягають до задоволення. Таким чином, судом встановлено, що відповідач не проживає понад шість місяців за місцем своєї реєстрації у будинку, який є власністю позивача, а тому суд вважає, що він втратив право на користування вказаним жилим приміщенням з підстав, передбачених ст.ст.71, 72 ЖК УРСР. Відповідно до ст.81 ЦПК кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За наведених обставин вимоги позивача доведені належними та допустимими доказами, в зв`язку з чим підлягають до задоволення. Судові витрати, сплачені позивачем при зверненні до суду, суд вважає необхідним в силу ст.141 ЦПК України стягнути з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved