Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-20 00:00:00

в заяві вказано, що позивачка мала у приватній власності нежитлове приміщення по вул. Карпатської Січі, 4-а в м. Івано-Франківськ, яке використовувалось в якості магазину «Продукти». Також позивачка вказує, що під впливом тяжких обставин 03/06/2011 р. підписала договір дарування спірного магазину на користь [PERSON] Магазин перебував в оренді [PERSON], якій і було передано спірні речі. В наступному [PERSON] розірвав договір оренди спірного магазину, змусив [PERSON] залишити магазин, в якому залишились і спірні речі, які позивачка просить зобов`язати повернути. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позов з підстав, що в ньому зазначені. Представник позивачки надала перед судом пояснення про те, що відповідачка [PERSON] прийняла спірні речі в користування та повідомила, що залишила їх в спірному нежитловому приміщенні у зв`язку з тим, що відповідач висунув вимогу залишити спірне приміщення. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] заперечила позов з тих підстав, що вона лише прийняла спірні речі в користування від позивачки, але після того як відповідач [PERSON] висунув вимогу про залишення нею спірного приміщення, то вона виконала відповідну вимогу і залишила приміщення, в якому залишила спірні речі, всі, про повернення яких позивачка вказала в позові. В судовому засіданні представник [PERSON] надав суду пояснення про те, що відповідач вважає спірне майно своїм з тих підстав, що він отримав від позивачки в дар нежитлове приміщення, в якому вже перебувало спірне майно, вказане майно відповідач розглядає як єдиний майновий комплекс з магазином. За цих обставин представник відповідача надав пояснення про те, що на думку відповідача спірне майно належить на праві власності відповідачу. Судом встановлено наступні обставини. 03/06/2011 року позивачка уклала з відповідачем договір, відповідно до якого подарувала йому спірне нежитлове приміщення. Відповідно до акту приймання-передачі позивачка передала відповідачці [PERSON] в оренду спірне нежитлове приміщення, в якому перебували спірні речі. Відповідно до письмового заперечення проти позову, відповідач [PERSON] вказує, що всі спірні речі вважає єдиним майновим комплексом із нежитловим приміщенням, та з посиланням на договір оренди між позивачкою та відповідачем [PERSON] вказує, що зазначені речі використовуються в спірному приміщенні. Таким чином саме пояснення представника відповідача про те, що отримання спірних речей від позивачки не доведено позивачкою спростовано самим же відповідачем, який визнав перебування спірних речей в спірному нежитловому приміщенні. Крім цього відповідач подав суду клопотання про застосування строків позовної давності до вимоги про витребування у нього спірних речей, в якому вказав, що з моменту прийняття у дар спірного нежитлового приміщення вважає себе і власником всіх речей, в тому числі і спірних, які перебували в спірному нежитловому приміщенні. Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Отже відповідач письмовими поясненнями підтвердив, що ним отримано спірні речі, які позивачка просить його зобов`язати повернути. Тому неправдивим є пояснення представника відповідача про те, що спірні речі не отримані відповідачем. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] надав перед судом пояснення про те, що на час залишення відповідачкою [PERSON] спірного нежитлового приміщення всі спірні речі нею було залишено в спірному нежитловому приміщенні, а усі ключі від цього приміщення було передано відповідачу. В позові, в письмовій заяві позивачки, та в судовому засіданні представник позивачки надала суду пояснення про те, що право позивачки щодо її спірних речей було порушено відповідачем 07/02/2015 р., коли відповідач вчергове відмовився допустити позивачку до огляду спірних речей. Тому позивачка вказала, що не пропустила строк звернення до суду, але разом з цим подала заяву. Відповідно до п. 3 ст. 58 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Відповідно до ст. 760 ЦК України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Відповідно до ст. 774 ЦК України передання наймачем речі у користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже відповідачка [PERSON] отримала спірні речі від позивачки на правах оренди, окремо від оренди нежитлового приміщення. Відповідачем [PERSON] не доведено тієї обставини, що спірні речі було передано йому у власність власником спірних речей. Відповідно до письмових пояснень відповідача усі спірні речі він отримав від відповідачки [PERSON], яка була орендарем спірних речей і не вправі була розпоряджатись ними. В п. 1 ст. 316 ЦК України вказано, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. В ст. 320 ЦК України вказано, що власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже тільки позивачці, яка є власником спірних речей, належить право визначити їх фактичну чи юридичну долю. В свою чергу відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Так, відповідач не довів тієї обставини, що позивачка подарувала йому спірні речі, або того, що відповідачка подарувала йому спірні речі одночасно та у складі спірного нежитлового приміщення, оскільки про дарування спірних речей в договорі дарування нерухомої речі не вказано про це. Необхідно зазначити, що відповідно до п. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Також суду не надано жодного доказу того, що позивачка відмовилась від спірних речей. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Так відповідно до п. 2 ст. 11 ЦК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.\~ Разом з цим позивачка заявила позов з альтернативними прохальними частинами, які виключають одна одну. Однак процесуальним законом не гарантовано право позивача на заявлення позову з альтернативними прохальними частинами, оскільки відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини виключно позивач може визначити спосіб захисту права, який суд повинен використати для поновлення порушеного права. Самостійно суд не вправі обрати спосіб захисту із переліку тих, які в загальному спроможний назвати позивач. Відповідно до п. ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Відповідно до п. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. В п. 2 ст. 13 ЦК України зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (п. 3 ст. 13 ЦК України). В п. 6 ст. 13 ЦК України у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до п. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Суд не є засобом для сторін, а тому не сприяє їм в зловживанні правами. У справі Preda and Dardari v. Italy (1999) Європейського суду з прав людини вказано, що метою Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини є запобігання використанню принципів, на яких ґрунтується Конвенція. У кількох справах, які стосувалися зловживань заявниками своїми правами, передбаченими ст. 10 Конвенції, Суд постановлював, що зловживання правом має місце і тоді, коли не лише порушуються важливі цінності демократії, але й власне дух Конвенції. Зокрема, у рішенні у справі Witzsch v. Germany (2005) Судом було зазначено, що ця стаття має на меті запобігання поширенню таких ідей, які суперечать тексту та духові Конвенції. Отже судом встановлено обставину перебування спірних речей у приміщенні, яке раніше позивачка подарувала відповідачу. Також судом встановлено, що вказані спірні речі залишились в спірному приміщенні після того як його залишила орендар [PERSON], яка раніше отримала спірні речі за договором майнового найму цих речей. Тому будь-яких правових підстав для стягнення з відповідача вартості спірних речей позивачем не доведено. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Отже відповідач повинен компенсувати позивачу суму судового збору за подання позову майнового характеру, яким є віндикаційний позов про витребування речі з чужого незаконного володіння. Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Відповідно до зазначеного суд,-

Outcome: partial