Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-09 00:00:00

В грудні 2014 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, просив поновити його на роботі машиніста бурової установки 5-го розряду в [PERSON] підприємстві «Південукргеологія» ; стягнути з [PERSON] підприємства «Південукргеологія» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.04.2014 року до дня поновлення на роботі, недораховану суму компенсації за невикористану відпустку в розмірі 20680,80 грн., а також моральну шкоду в розмірі 13702,50 грн. 27.05.2015 року позивач подав заяву про зменшення розміру позовних вимог, а саме просив стягнути з [PERSON] підприємства «Південукргеологія» на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день постановлення судового рішення, виходячи з середньо-місячної заробітної плати в розмірі 5922,60 грн.; недораховану суму компенсації за невикористану відпустку в розмірі 20680,80грн., а також стягнути на його користь моральну шкоду в розмірі 13702,50 грн. В судове засідання представник позивача [PERSON] не з'явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, змінені 27.05.2015 року позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] підприємства « Південукргеологія» до суду не зявився, надав заяву про розгляд справи у їх відсутність. Надали письмові заперечення., в яких вказали, що просять у позові [PERSON] відмовити в повному обсязі. Вважають, що позивачем було порушено право на зміну предмету або підстав позову, у звязку з чим ця позовна заява не підлягає розгляду оскільки її було подано з порушенням процесуальних строків. До того ж, просять суд відмовити Позивачу в задоволенні його позовних вимого щодо стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по день постановлення рішення, адже станом на 29.12.2014р. відповідач повністю розрахувався з позивачем. Розрахунок позивача є безпідставним та незаконним оскільки не можна виходити з того, що 197,42 грн. це середньоденна заробітна плата за день з розрахунку роботи позивача один день в місяць. Цей розрахунок позивача суперечить нормам законодавства України з питань обчислення середньої зарплати та сума недорахованої компенсації за невикористану відпустку у розмірі 20 680,80 грн. на яку посилається позивач є незаконною. Зазначили, що КП «Південукргеологія» знаходиться в скрутному матеріальному становищі, пов'язаним з відсутністю державного фінансування та просили не стягувати моральну шкоду з цього приводу. Фіксація судового засідання за допомогою технічних засобів, згідно ст.197 ЦПК України не здійснюється. Зясувавши позицію сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими частковому задоволенню. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Суд встановив, що позивач [PERSON] відповідно до наказу № 94-к від 12.08.2008 року був прийнятий машиністом бурової установки 5-го розряду в Геологорозвідувальну експедицію «Кривбасгеологія». 01.04.2014 року згідно наказу про звільнення з роботи № 34-к від 01.04.2014 року був звільнений за власним бажанням, що підтверджується записами в трудовій книжці (а.с. 8). При звільненні [PERSON] не отримав належні грошові кошти при звільненні. Остаточно розрахунок з позивачем було здійснено 29.12.2015 року. Відповідно до ст. 115 КЗпП України та ст. 24 ЗУ «Про оплату праці» вбачається, що заробітна плата виплачується працівникові не рідше 2 разів на місяць, через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, а відповідно до ст.ст. 47, 116 КЗпП України вбачається, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства провадиться в день звільнення. Згідно до довідки КП « Південукргеологія» від 31.07.2014 року № 166-10/1 середньоденна заробітна плата [PERSON] для розрахунку компенсації складає 30 грн. 22 коп., загальний обсяг днів компенсації а невикористану відпустку складає 124 дні., таким чином підприємство КП «Південукргеологія» заборгувало позивачу компенсацію в розмірі 3747 грн.28 коп. ( а.с.21-22). Позивач не погоджується з таким розрахунком, оскільки при визначенні розрахункового періоду в даному випадку слід враховувати положення\~абз. 6 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №\~100\~, а саме час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. Тобто, в даному разі розрахунок проводиться наступним чином. Із розрахункового періоду (12 останніх перед наданням відпустки місяців) виключаються святкові та неробочі дні (крім вихідних), а також час, протягом якого працівник не працював. Далі на отриману кількість днів ділиться сумарний заробіток за цей період визначається середньоденна заробітна плата для оплати часу щорічної відпустки. І у свою чергу, отриману величину середньоденної зарплати множать на число календарних днів відпустки. Сума компенсації за невикористану відпустку, на думку позивача, складає 24428,08 грн =(197,42 грн х 124дн.). Сума несплаченої компенсації за невикористану відпустку складає 20680,80 грн = (24428,08 грн -3747,28 грн). Проте суд не може погодитись з вказаним розрахунком оскільки відповідачем правильно зазначено, що позивач з власної ініціативи відповідно до заяви від 01.04.2013р. у квітні 2013р. працював один робочий день протягом місяця, відповідно до заяви від 30.04.2013р. у травні 2013р. працював один робочий день протягом місяця, відповідно до заяви від 31.05.2013р. у червні 2013р. працював один робочий день протягом місяця, відповідно до заяви від 01.07.2013р. у липні 2013р. працював один робочий день протягом місяця, відповідно до заяви від 01.08.2013р. у серпні 2013р. працював один робочий день протягом місяця, відповідно до заяви від 30.08.2013р. у вересні 2013р. працював два робочі дні протягом місяця, відповідно до заяви від 01.10.2013р. у жовтні 2013р. працював 52 години протягом місяця, відповідно до заяви від 31.01.2014р. у лютому 2014р. працював один робочий день протягом місяця, відповідно до заяви від 03.03.2014р. у березні 2013р. працював один робочий день протягом місяця (а.с. 48-56). Виключно на підставі вищевказаних заяв [PERSON], підприємство відповідно до норм документообігу видавало накази, якими встановлювався відповідний режим його роботи. Тобто з викладеного вище видно, що Позивач з власної ініціативи працював неповний робочий місяць та доводи Позивача, щодо неправомірного встановлення Відповідачем Позивачу скороченого режиму роботи є безпідставними. В справі йдеться про ініціативу працівника на встановлення йому відповідного режиму роботи на підставі заяв останнього. Таким чином підприємство відповідно до норм «Порядку обчислення середньої заробітної плати» затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995р. №100 правильно розрахувала середній заробіток позивача. Таким чином, середньоденна заробітна плата [PERSON] для розрахунку компенсації складає 30 грн. 22 коп. Суд не приймає доводи представника відповідача, що підприємство має складне матеріальне становище, оскільки відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця, порушення процедури про банкрутство роботодавця, не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти. Також, зазначена правова позиція, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України,\~має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права\~викладена в постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року у справі №6-76 цс 14, в постанові Верховного Суду України від 3 липня 2013 р. у справі № 6-64цс13, в постановах Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-39цс11, від 21 листопада 2011 р. у справі № 6-60цс11. Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні в строки, установлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Однак вказані вимоги закону відповідачем належним чином виконані не були. Суми, належні позивачу за відпрацьований час, у повному обсязі відповідачем сплачені не були. Позивач звертався до відповідача із проханням про проведення перерахунку та виплати йому заробітної плати та компенсації у повному обсязі. Проте до цього часу його законні вимоги відповідачем не задоволені, належні йому до сплати суми відповідачем не виплачені. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати крім основної та додаткової заробітної плати включаються інші заохочувальні виплати, позивач звертався до відповідача із проханням про проведення перерахунку та виплати йому заробітної плати та компенсації виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. У відповідності до ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Однак вказані вимоги закону відповідачем належним чином виконані не були. Суми, належні позивачу при звільненні, у повному обсязі відповідачем сплачені не були. При цьому, відповідачем не заперечувалось, що остаточно з позивачем розрахунок відбувся 29 грудня 2014 року. За таких обставин стягненню підлягає середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати за період з 02.04.2014 р. по 29.12.2014 р. Згідно з вимогами ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У відповідності до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно зі ст. 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. Частина 1 статті 2371\~КЗпП України передбачає, що відшкодування власником або уповноваженим їм органом моральної шкоди працівникові проводиться у випадку, якщо порушення його законних прав привело до моральних страждань, втраті нормальних життєвих зв'язків і жадають від його додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Кількість робочих днів затримки розрахунку при звільненні - 186 Середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні: 186 дні х 30,22 грн. = 5 620,92 грн. - середній заробіток за весь час затримки при звільненні. Також суд вважає за можливе на підставі ст.237-1КЗпП стягнути з відповідача на користь позивачки й грошові кошти в рахунок відшкодування моральної шкоди, яка в даному випадку дійсно була завдана неправомірними діями відповідача, повязаними із затримкою на такий тривалий час виплати позивачці заробітної плати. При цьому суд визначає суму моральної шкоди у розмірі 500 грн. і вважає її розумною, співмірною та справедливою по відношенню до глибини та ступеню порушення законних прав позивачки, адже загальновідомим є той факт, що позбавлення людини засобів до існування, зароблених нею сумлінною працею, безперечно завдає такій людині душевних страждань, порушує нормальні життєві звязки та її звичайний спосіб життя, змушує докладати додаткових зусиль для його організації. Стягнута рішенням суду сума середнього заробітку не відноситься до переліку доходів, які звільняються від оподаткування податком на доходи фізичних осіб, визначених ст. 165 Податкового кодексу України, та відповідно до п. 164.2.14 ст. 164 Податкового кодексу включається до оподатковуваного доходу платника податку. Враховуючи зазначені вимоги Податкового кодексу України, які є обов'язковими для виконання фізичними та юридичними особами при виконанні майнових та грошових зобов'язань, сума підлягає сплаті з утриманням з неї податку з доходів фізичних осіб у розмірі, передбаченому ст. 167 Податкового кодексу України. Враховуючи зазначене, суд вважає можливим розяснити та зазначити, що кошти, що стягується з відповідача на користь позивача рішенням суду, було визначено без утримання податків та обовязкових платежів, оскільки зазначене є\~обов'язком роботодавця та\~працівника, а суд при ухваленні рішення визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів. При таких обставинах, суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити частково та стягнути з КП «Південукргеологія» на користь [PERSON], середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати у сумі 5 620,92 грн. за період з 02.04.2014 р. по 29.12.2014 р.; моральну шкоду в розмірі 500 грн. Враховуючи, що на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивачка звільнена від сплати судового збору, судовий збір\~на підставі ст.88 ЦПК України має бути стягнуто з відповідача на користь держави. При цьому суд враховує, що згідно з частиною третьою статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Аналіз цієї норми дає підстави зробити висновок про те, що позовна вимога про відшкодування моральної шкоди може полягати у відшкодуванні грошима, майном або в інший спосіб. Отже, характер такої вимоги (майновий чи немайновий) є похідним від обраного позивачем (потерпілою особою) способу відшкодування моральної шкоди. Якщо позивач просить відшкодувати моральну шкоду грошима або майном, то така позовна вимога набуває майнового характеру. Якщо ж позивач вибрав інший спосіб відшкодування моральної шкоди, який не має грошового вираження (спростування неправдивих відомостей, прилюдне вибачення тощо), то така вимога є немайновою. Таким чином, позовна вимога про відшкодування моральної шкоди грошима або майном є майновою, а вимога про відшкодування моральної шкоди в інший (немайновий) спосіб є немайновою вимогою. В даному випадку заявлена вимога відшкодувати моральну шкоду грішми, відтак, вирішення питання про судовий збір щодо немайнових вимог непотрібне. Отже, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 487 грн. 20 коп. (за розгляд позовної вимоги майнового характеру та вимоги про стягнення моральної шкоди).

Outcome: partial