Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-11 00:00:00

В вересні 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу, в обґрунтування якого вказала, що 05.10.2012 року вона уклала з [PERSON] договір позики грошових коштів, який був посвідчений приватним нотаріусом Твердохліб В.П. та зареєстрований в реєстрі за №1407. Згідно умов даного договору вона передала відповідачу грошові кошти в сумі 128112 грн., що в еквіваленті становить згідно курсу на день укладення договору 15700 доларів США строком до 05.10.2014 року. Відповідно до п.6 відповідач підтвердила, що отримала позику в повному обсязі до укладення цього договору. Проте, у визначений договором строк [PERSON] виконала свій обов`язок по поверненню суми боргу лише частково та станом на 05.10.2014 року залишок заборгованості відповідача складає 14000 доларів США, що підтверджується її розпискою на зворотній стороні вищевказаного договору. До цього часу [PERSON] решту боргу їй не повернула. На її неодноразові звернення до відповідача з проханням про повернення позики, остання ухиляється від зустрічі з нею, а з часом з метою ухилення від виконання зобов`язань залишила м.Хмельницький та виїхала до Російської Федерації. У заяві про збільшення позовних вимог позивач також вказала, що оскільки відповідач і досі не повернула їй позичені кошти, то повинна сплатити суму боргу та проценти до дня фактичного повернення позики на рівні облікової ставки НБУ, адже в договорі не зазначено розмір процентів за позикою, а також не зазначено, що позика є безпроцентною. Згідно заяви про збільшення позовних вимог позивач просить стягнути на її користь з відповідачки заборгованість в сумі 878189, 08 грн., яка складається станом на 01.11.2018 року із: основного боргу - 394240 грн., 3% річних - 22157 грн., пеня - 266450,69 грн., інфляційне збільшення боргу - 195341,39 грн.. Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08.10.2018 року заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області в справі №686/18205/15-ц від 28.01.2016 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, скасовано, а справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, позивач суду пояснила, що вони склали договір позики без відсотків, тому що відповідач обіцяла повернути позику протягом короткого часу. Згідно договору позики вона передала відповідачці 15700 доларів США, а не гривні. Однак, відповідач повернула їй лише 8000 доларів США, іншу частину коштів не повернула, тому вони домовились, що буде повертати позику з відсотками в розмірі 3%. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково в сумі 2000 доларів США, тому що позивач забрала відсотки. Суду також пояснила, що вона отримала від позивачки позику в сумі 15700 доларів США. 05.12.2012 року вона віддала позивачці 8000 доларів США, та на протязі 2012, 2013, 2014 років віддавала дочці позивачки та самій позивачці грошові кошти, однак остання не розписувалась їй про отримання коштів. Писала про борг в 2014 році на договорі під психологічним тиском позивачки. В подальшому відповідач в судове засідання не з`явилась, повідомлялась про час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, в сумі 1000 доларів США, пояснивши, що наданий позивачем розрахунок необґрунтований та безпідставний, розмір відсотків - 3% не підтверджено жодними доказами. Сторони погоджували відсотки 1,5-2% з 06.12.2012 по дату закінчення договору 05.10.2014 року. Крім того, наданим розрахунком не враховано суму повернутих відповідачем коштів. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 05.10.2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів, посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького районного нотаріального округу Твердохліб В.П., зареєстрований в реєстрі за №1407, згідно п.1 якого Позикодавець ( [PERSON] ) передає, а позичальник ( [PERSON] ) приймає гроші в сумі 128112 грн., що в еквіваленті становить, згідно курсу на день укладення договору 15700 доларів США, строком до 05.10.2014 року. При отримані боргу Позикодавцем від позичальника, Позикодавець письмово підтверджує отримання всієї суми. Згідно п.6 вказаного договору Позичальник своїм підписом підтверджує, що отримав суму в розмірі 128112 грн., в повному обсязі до укладення цього договору. В судовому засіданні позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] визнали, що згідно договору позики від 05.10.2012 року остання отримала в позику грошові кошти в сумі 15700 доларів США, а не гривні. Також сторони в судовому засіданні визнали, що [PERSON] повернула частину позики через 2 місяці після укладення договору в сумі 8000 доларів США. Згідно ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Стаття 526 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як передбачено ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Статтею 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.653, ст. 654 ЦК України, у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. Зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ч.3 ст.549, ч.ч.1,2 ст.551 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч.ч.1,6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно розписки [PERSON] на зворотній стороні договору, вона «взяла в [PERSON] проценти 2422 доларів США, в гривнях по курсу - 19836грн., всього борг на 05.10.2013 року - 10122 доларів США; на 05.05.2014 року борг складає 12450 доларів США; борг на 05.10.2014 року - 14000 доларів США». Відповідач [PERSON] , в судовому засіданні пояснила, що писала про борг 14000 доларів США під психологічним тиском. Як свідок суду пояснила, що ніколи не говорила, що не поверне позику, не повернула кошти, оскільки виріс долар, вона втратила бізнес, та була змушена поїхати на заробітки. Позивач психологічно тиснула на неї. В судовому засіданні [PERSON] , як свідок суду пояснила, що 05.10.2012 року вона дала [PERSON] позику в сумі 15700 доларів США, яка через два місяці повернула їй 8000 доларів США. Решту коштів сказала, що поверне пізніше з відсотками. Будь-яких коштів [PERSON] їй не повертала, тому борг збільшився і становить 7700 доларів США - сума основного боргу, а решта % за користування позикою. Зі змісту договору позики від 05.10.2012 року, укладеного між сторонами вбачається, що сторони у вказаному договорі не передбачили умови щодо сплати процентів за користування позикою, їх розміру, порядку та строків нарахування. Як вбачається з пояснень сторін в судовому засіданні згоди щодо розміру відсотків сторони не досягли. Будь-які зміни у порядку передбаченому ст.653 ЦК України до договору позики не вносились. Отже, як встановлено в судовому засіданні фактично позику було надано в доларах США. Розрахунку нарахування відсотків відповідно до положень ч.1 ст.1048 ЦК України з застосуванням подвійної облікової ставки НБУ з залишку суми заборгованості, що залишилась - 8 000 доларів США, позивач суду не надала. Натомість позивачем надано суду розрахунок відсотків за період до травня 2014 року виходячи з розміру процентної ставки - 3%, до жовтня 2014 року виходячи з розміру процентної ставки - 2,5%. А заява про збільшення позовних вимог містить лише розрахунок 3% річних та розрахунок пені. Враховуючи наведене, позивачем належним чином не обґрунтовано розрахунок заборгованості по відсоткам відповідно до положень ч.1 ст.1048 ЦК України. Не обгрунтовано позивачем і вимоги щодо стягнення з відповідача пені в сумі 266450грн., враховуючи, що сторони у договорі не передбачили відповідальність позичальника у вигляді пені із визначенням її розміру. З врахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача відсотків за користування позикою та пені задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат, слід зазначити наступне. За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року №1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 27.01.2016 року №6-771цс15. Таким чином, враховуючи, що позивачем фактично позику було надано у доларах США, що визнано сторонами в судовому засіданні, яка у визначений договором строк у повному обсязі повернута не була, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача лише 3% річних, відповідно до положень ч.2 ст.625 ЦК України за період з 06.10.2014р. по 01.11.2018 р. В задоволенні вимог щодо стягнення інфляційних втрат, слід відмовити. Згідно позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача 3% річних за період з 06.10.2014р. по 01.11.2018 р. в сумі 22157грн. Відповідно до розрахунку проведеного судом розмір 3% річних за період з 06.10.2014р. по 01.11.2018 р. становить 941,08 доларів США ( 7700 х 3/100/365х1487дн.), що по курсу НБУ станом на день ухвалення рішення 24,96грн. за 1 долар США, складає - 23489,36грн. Частиною 1 ст.13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження її доводів щодо повернення позивачу іншої частини позики, окрім 8000 доларів США. З врахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню і слід стягнути з відповідача на користь позивача 192192 грн. - заборгованості за договором позики від 05.10.2012 року, що еквівалентно 7700 доларам США по курсу НБУ станом на день ухвалення рішення 24,96грн. за 1 долар США (7700х24,96=192192 грн.), 22157грн. - три проценти річних (в межах заявлених вимог), а разом 214349 грн.. В задоволенні решти позовних вимог, слід відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог, в розмірі 2149,76грн.(878189,08/100=8781,89; 214349/8781,89=24,40; 8810,52/100х24,40=2149,76). На підставі викладеного та

Outcome: partial