Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-09 00:00:00

В жовтні 2018 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання втратившими право користування житловим приміщенням. В обгрунтування позову позивач зазначив, що на підставі договору купівлі-продажу, оформленого Біржею нерухомості «Эдвайс-Консульт» від 23.06.2001р. №1789, визнаного дійсним рішеням Заводського районного суду м.Миколаєва від 11.05.2004р., він є власником 9/50 часток домоволодіння з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Інша частина домоволодіння належить на праві власності наступним особам: [PERSON] - 11/100 часток, [PERSON] - 4/25 часток, [PERSON] - 57/400 часток, [PERSON] - 19/400 часток, [PERSON] - 23/100 часток, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - кв. [ADDRESS] . Реальний поділ домоволодіння між співвласниками не проводився. 23.03.2006р. у належній йому частині домоволодіння була зареєстрована дочка позивача [PERSON] та онук [PERSON] , які проживали у домоволодінні до травня 2017 року. В травні 2017 року відповідачі виїхали і до теперішнього часу не проживають за місцем реєстрації без поважних причин, що підтверджується актами про непроживання та свідками. Позивач зазначав, що має скрутне матеріальне становище, вимушений самостійно сплачувати комунальні послуги за віповідачів, які домоволодіння не утримують, комунальні послуги не сплачують. Посилаючись на ст. 405 ЦК України, оскільки відповідачі не проживають в [ADDRESS] більше року, позивач просив визнати їх такими, що втратили право користування домоволодінням за вказаною адресою. 13.03.2019р. від представника позивача [PERSON] - адвоката Рехлецького Р.В. надійшла заява про залишення без розгляду позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про визнання втратившим право користування житловим приміщенням. Ухвалою суду від 25.03.2019р. на підставі п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання втратившим право користування житловим приміщенням залишено без розгляду. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Рехлецький Р.В. підтримав позовні вимоги, надав пояснення, аналогічні змісту позовної заяви, наполягав на задоволення позову. Повідомив, що відповідачка бажає проживати окремо, обравши інше місце проживання за адресою: [ADDRESS] . Відповідач в судовому засіданні не визнала позовні вимоги, пояснивши, що проживає за адресою: [ADDRESS] с сином [PERSON] , який в теперішній час відбуває покарання в місцях позбавлення волі в Росії. Місце проживання вона не змінювала, іншого житла не має, проте періодично виїжджає за кордон на заробітки. Так, В 2017 році вона виїжджала до Польщі, де знаходилась три місяці, 4 роки працювала в Німеччині, перебувала там 2 місяці, а потім поверталася додому за вищевказаною адресою. В будинку знаходяться її особисти речі, вона сплачує комунальні послуги, за її кошти був зроблений ремонт в будинку, коли вона перебувала за кордоном, то передавала позивачу кошти для оплати комунальних послуг. Відповідач - її батько, проте коли вона перестала давати йому гроші, стосунки з ним погіршилися, виникають сварки, вважає, що позивач страждає психічним захворюванням. Представник відповідача - адвокат Коваль В.І. в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що позивач постійно проживає в домоволодінні за адресою: [ADDRESS] , іншого житла не має, періодично виїжджає до Польщі на заробіткі, де перебуває не більше трьох місяців. Натомість позивач більше трьох років проживає за іншою адресою, в [ADDRESS] разом зі співмешканкою. Відповідачка ніколи не проживала за адресою: [ADDRESS] . Наданий позивачем акт про непроживання був складений лише з метою отримання позивачем субсидії. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] в судовому засіданні пояснювала, що знає відповідачку з 2001 року, проживає з нею по сусідству в [ADDRESS] . Вона бачить, як відповідачка іде на роботу, їй також відомо, що періодично відповідач вижзджає за кордон працювати. В листопаді 2018 року вона перебувала в домі відповідачки, бачила там її речі, меблі, посуд. Відповідач цікавилася у неї, скільки вона сплачує за газ, повідомивши, що [PERSON] вона надавала 2000 грн. для оплати послуг газопостачання. Позивач неодноразово виганяв відповідачку з будинку, викидав її речі, ще за час життя матері відповідачки, остання через конфлікти з позивачем двічі виїжджала на орендовані квартири, потім поверталась. Їй відомо, що десь у позивача є інший дім, де він проживає з жінкою, а у домоволодінні за адресою: [ADDRESS] з`являється періодично. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] пояснювала в судовому засіданні, що є сусідкою сторін по справі, з позивачем у неї не дуже добрі стосунки через конфлікт з приводу водопостачання. Їй відомо, що позивач проживав за іншою адресою з жінкою, а відповідачка періодично виїжджає працювати за кордон, проте не буває відсутньою більше трьох місяців. Між позивачем і відповідачкою часто виникають сварки. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не були присутніми в судовому засіданні, про час судового розгляду повідомлялися належним чином, причин неявки суду не повідомили. Свідок [PERSON] , яка є сусідкою сторін, в судовому засіданні пояснювала, що з 2017р. до травня 2018р. вона не бачила відповідачку. Відповідач перідично з`являється і зникає. До 2017 року відповідач постійно проживала у спірному домоволодінні, а потім виїхала за кордон, рік її не було, на час своєї відсутності вона впустила до будинку квартирантів, а позивач в цей час проживав з жінкою, але постійно навідувався на [ADDRESS] . Стосунки між сторнами погіршилися, коли позивач почав проживати з жінкою, і стали ще гіршими, коли відповідачка намагалася продати квартиру, щоб звільнити сина з тюрми. Їй відомо, що іншого житла у відповідачки немає. Свідок також повідомила, що коли відповідачка виїжджає за кордон, то змінює замки, створюючи перешкоди для позивача. Вона бачить, що коли відповідачка вдома, то прибирає біля будинку, підмітає вулицю. Свідок [PERSON] пояснював в судовому засіданні, що на прохання позивача підписав акт про непроживання його дочки [PERSON] . Йому відомо, що влітку 2017р. відповідачка була відсутня за місцем проживання, періодично вона виїжджає у зв`язку з роботою за контрактом. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснювала, що відповідачка вже 12 років виїжджає за кордон працювати, проте не буває відсутньою більше трьох місяців. Позивач проживає за іншою адресою з другою дружиною. Між сторонами склалися не дуже добрі стосунки, позивач вигнав відповідачку в 2012 році, а після смерті дружини повернув назад. На час своєї відсутності відповідачка просила пожити у квартирі подругу, щоб позивач не викинув її речі. З 2004 року позивач проживав у пристройці до квартири, яка має окремий вхід з [ADDRESS] , а відповідачка - у квартирі. Також виникають конфлікти через те, що позивач пробиває спільну стіну між пристройкою і квартирою, а відповідачка знову її закладає. Заслухавши сторони, свідків, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава гарантує не лише свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканність, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. У пункті 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основних свобод закріплено, що кожній особі гарантується право на повагу до її житла, яке охоплює, зокрема, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну, в особі її державних органів, позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється, як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999). Відповідно до ст.310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання, на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. За приписами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч. 1 статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до чстини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше одного року та відсутність поважних причин такого непроживання. Як роз`яснено у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Згідно зі ст. 12 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 12 і ч. 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положеннями статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 405 ЦК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Судом встановлено, що 9/50 частин домоволодіння за адресою: [ADDRESS] є власністю позивача [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу серія АВК №002851, зареєстрованого на Біржі нерухомості «Эдвайс-Консульт» 23.06.2001р., який рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 11.05.2004р. визнаний дійсним. Відповідач [PERSON] є донькою позивача, в домоволодінні за вищевказаною адресою була зареєстрована з 23.03.2006р. за згодою власника, та проживала як член сім`ї позивача. Позивач на підтвердження позовних вимог надав акт від 18.09.2018р. про непроживання [PERSON] у квартирі [ADDRESS] з травня 2017 року. Акт підписаний сусідами [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , та [PERSON] , який проживає в [ADDRESS] . Паспортні дані осіб, що підписали акт, засвідчені ПП «ЖЕК-10». Проте, в акті не зазначені причини непроживання [PERSON] у квартирі. Заперечуючи проти позову, відповідач [PERSON] посилалась на те, що дійсно була відсутньою влітку 2017р. за адресою місця реєстрації у зв`язку з виїздом на заробітки за межі України, після повернення в Україну вона проживає за адресою: [ADDRESS] , користується квартирою до теперішнього часу, іншого житла не має. На час відсутності за місцем реєстрації в 2017р. відповідач надавала квартиру квартирантам, і це свідчить про те, що відповідач не мала наміру втрачати зв`язок з квартирою. Також в судовому засіданні встановлено, що між [PERSON] і [PERSON] склалися конфліктні відносини, у тому числі, з приводу користування житловим приміщенням. Зазначені обставини підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи [PERSON] , [PERSON] [PERSON] , який підписав вищевказаний акт про не проживання, до судового засідання не з`явився та не підтвердив зазначені в ньому обставини. Таким чином, суд вважає, що позивач не довів факт відсутності відповідачки понад встановлений статтею 405 ЦК України строк у належному йому на праві власності жилому приміщенні без поважних причин. Заперечення відповідачки позивачем не спростовані. Сам факт небажання позивача, щоб відповідач проживала в належному йому житловому приміщенні не є достатньою підставою для визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено. На підставі наведеного, в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання втратившею право користування житловим приміщенням слід відмовити.

Outcome: dismissed