Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-01 00:00:00

В грудні 2019 року [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що [INFO] померла її рідна тітка [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина на нерухоме майно, а саме: на однокімнатну квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира належала на праві власності [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло за № [NUMBER] , виданого державним підприємством по ремонту та експлуатації житлофонду «Житловик» 02 вересня 1992 року та зареєстрованого 12.11.1993 року Маріупольським БТІ. [INFO] [PERSON] помер та у відповідності до вимог статті 1269 ЦК України спадщина була прийнята його сином - [PERSON] шляхом звернення до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та відповідності до вимог ч.3 ст.1268 ЦК [PERSON] , як дружиною, що постійно проживала зі спадкодавцем на час його смерті та не заявила про відмову від спадщини. Таким чином доля [PERSON] у спірній квартирі на час її смерті склала 3/4 частини. 09 серпня 2011 року [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого все своє майно після смерті вона заповіла позивачці. Після смерті [PERSON] позивачка звернулася до нотаріусу із заявою про прийняття спадщини, однак постановою від 15 жовтня 2019 року державний нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину з причини відсутності правовстановлюючих документів та державної реєстрації права власності на спадкове майно. Посилаючись на положення діючого законодавства, в тому числі яке діяло в період отримання правовстановлюючих документі на квартиру, вказує, що право власності [PERSON] на квартиру за її життя було визнане державним органом та зареєстровано у відповідності д вимог законодавства, що діяло на час отримання права власності, тобто у спадкодавця виникло право власності на 1/2 частку квартири, що розташована в [ADDRESS] . В подальшому вона прийняла спадщину після смерті свого чоловіка - [PERSON] та її доля власності у спірній кватирі на час її смерті складала 3/4 частки та це право у відповідності до положень ст.1218 ЦК України має перейти до її спадкоємців. На підставі цього просить суд визнати за нею право власності на 3/4 частини квартири, загальною площею 32,41 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , що настала [INFO] . До початку розгляду справи по суті позивачка уточнила позовні вимоги, зменшивши їх розмір до 5/8 частини спірної квартири, та в обґрунтування уточненої заяви вказала, що після отримання судом матеріалів з нотаріальної контори їй стало відомо про складання за життя [PERSON] на користь сина - [PERSON] заповіту на все майно. [PERSON] помер [INFO] та на час смерті був власником 1/2 частки спірної квартири. Після його смерті [PERSON] прийняв спадщину, звернувшись до нотаріальної контори у встановлений законом термін. Попри це [PERSON] , якій на час смерті чоловіка виповнилось 75 років, як непрацездатна вдова спадкодавця, мала право у відповідності до частини 1 статті 1241 ЦК України на обов`язкову частку у спадщині та на отримання у спадок половини від частки, яка належала б їй у разі спадкування за законом, тобто на 1/8 частку квартири (1/4:2), яку фактично успадкувала, оскільки мешкала разом із спадкодавцем на час його смерті, а [PERSON] фактично успадкував 3/8 частки квартири. Таким чином після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на 5/8 часток спірної квартири (1/8 +1/2) та саме на цю частку має право претендувати позивачка [PERSON] , у зв`язку із чим позовні вимоги були зменшені з 3/4 на 5/8 частини квартири, право власності на яку позивачка просила визнати за собою в судовому порядку. Також просила виключити із кола відповідачів [PERSON] , оскільки згідно інформації із нотаріальної контори останній відмовився від прийняття спадщини після смерті [PERSON] на користь [PERSON] . Позивачка [PERSON] та її представник адвокат Харитонова Г.Л. в судове засідання не прибули, надіслали заяви, в яких підтримали позовні вимоги та просили розглядати справу без їх присутності. Відповідачка в судові засідання не прибула, про причини неявки суд не повідомила. Надіслала до суду відзив, в якому позовні вимоги не визнала, вказавши, що не оспорює вказане у заповіті право позивачки на 3/4 частки спірної квартири, проте позивачка звернулась до суду передчасно, оскільки не втратила можливість отримати дублікат правовстановлюючого документу відповідно до порядку, затвердженого рішенням Маріупольської міської ради від 28.09.2016 року №7/11-742, та представити його до нотаріусу для підтвердження права власності на успадковану частку квартири. На підставі цього просила суд відмовити у позові. Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилось у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина на нерухоме майно, а саме на частку в однокімнатній квартирі, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира належала [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло за № [NUMBER] , видане державним підприємством по ремонту та експлуатації житлофонду «Житловик» міста Маріуполя Донецької області 02 вересня 1992 року, та зареєстрованого в Маріупольському БТІ 12 листопада 1993 року, про що мається відповідний напис на свідоцтві. Також факт наявності державної реєстрації права власності [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частці за кожним в Маріупольському БТІ підтверджується листом від 19 грудня 2011 року. [INFO] помер [PERSON] , який за час свого життя залишив заповіт від 17 вересня 1993 року, відповідно до якого після своєї смерті все своє майно він заповів своєму синові - [PERSON] . Згідно з матеріалами спадкової справи [PERSON] у встановлений законом строк звернувся до нотаріусу із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька [PERSON] та вважається таким, що прийняв спадщину. Разом з тим, частиною 1 статті 1241 ЦК України передбачено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. До обов`язкової частки у спадщині зараховується вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу, встановленого на користь особи, яка має право на обов`язкову частку, а також вартість інших речей та майнових прав, які перейшли до неї як до спадкоємця. Будь-які обмеження та обтяження, встановлені у заповіті для спадкоємця, який має право на обов`язкову частку у спадщині, дійсні лише щодо тієї частини спадщини, яка перевищує його обов`язкову частку. На момент смерті [PERSON] [INFO] його дружина [PERSON] була непрацездатною, так як їй було 75 років, тому вона має право на обов`язкову частку у спадщині - половину частки, яка належала б їй у разі спадкування за законом. Згідно з статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Тобто за відсутності заповіту [PERSON] могла успадкувати за законом половину спадкового майна разом із іншим спадкоємцем за законом, сином спадкодавця [PERSON] . Згідно ч. 1, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Виходячи із вказаних положень закону [PERSON] , як непрацездатна вдова, мала право на обов`язкову частку у спадщині, яка складалась із 1/2 частки однокімнатної квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , тобто на 1/8 частку спірної квартири, яку вона фактично успадкувала, оскільки проживала разом із спадкодавцем на момент його смерті та не відмовилась від своєї частки та прийняття спадщини. З урахуванням цього після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на спадкове майно, яке складалося із 1/2 частки та 1/8 частки (1/2+1/8=5/8) квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Згідно з матеріалами спадкової справи, яка надійшла із Третьої маріупольської державної нотаріальної контори, до майна померлої [INFO] [PERSON] із заявами про прийняття спадщини у визначений законом строк звернулись відповідачка - [PERSON] та позивачка - [PERSON] . Згідно з наявним у справі заповітом від 09 серпня 2011 року [PERSON] на випадок своєї смерті все своє майно заповіла [PERSON] . Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 24.05.2019 року №56286450 вказаний заповіт є чинним та не був скасований спадкодавцем за життя. Проте постановою державного нотаріусу Третьої маріупольської державної нотаріальної контори від 15 жовтня 2019 року у спадковій справі №233/2019 до майна [PERSON] , померлої [INFO] , позивачці [PERSON] було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії та видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 3/4 частки квартири [ADDRESS] з тих підстав, що спадкоємець не надала нотаріусу документ, що посвідчує право власності спадкодавця на нерухоме майно та у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня державна реєстрація права власності спадкодавця. Отже позивачка позбавлена можливості в досудовому порядку оформити спадкові права. При цьому отримання дублікату правовстановлюючого документу на спірну квартиру, на що у своєму відзиві наголошує відповідачка, не дозволить позивачці завершити процес оформлення спадкових прав у нотаріуса, адже підставою для відмови нотаріусом є також відсутність державної реєстрації права власності в новому Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. При вирішенні спору суд також виходить із наступних положень законодавства. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути - визнання права. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України, однією з умов виникнення прав та обов`язків учасників цивільних правовідносин є рішення суду. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Згідно з частиною статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За правилами статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Статтею 1226 ЦК України передбачено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. При цьому при вирішенні питання щодо обґрунтованості позову повинно застосовуватись законодавство, що діяло на час отримання спадкодавцем [PERSON] правовстановлюючих документів на квартиру. Відповідно до пункту 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV р. речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Відповідно до частини 2 статті 12 Закону України «Про власність» від 07.02.1991 року №697-ХІІ (в редакції, що діяла на час отримання спадкодавцем [PERSON] правовстановлюючих документів) громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на квартиру, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31.01.1996 року та погодженого з Верховним судом УРСР 15.01.1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.1995 року та інших нормативно-правових актів. Згідно з пунктом 4 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31.01.1996 року (надалі - Інструкція від 31.01.1966р), яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995 року №56, було передбачено обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків домоволодінь у межах міст і селищ. Як слідує із правовстановлюючого документу - свідоцтва про право власності на жито №8189, видане державним підприємством по ремонту та експлуатації житлофонду «Житловик» міста Маріуполя Донецької області 02 вересня 1992 року, вказаний документ та право власності було зареєстровано в Маріупольському БТІ відповідно до норм законодавства, про що мається відповідний реєстраційний напис, та додатково підтверджується листом з БТІ від 21.12.2019 року. Відповідно до пункту 7 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року №2482-ХІІ (в редакції, що діяла на час отримання правовстановлюючих документів спадкодавцем [PERSON] ) Органи приватизації, що здійснюють приватизацію державного житлового фонду, мають право на діяльність по оформленню та реєстрації документів про право власності на квартиру (будинок). Це право засвідчується ліцензією, що видається в порядку, який встановлюється Кабінетом Міністрів України. У відповідності до роз`яснень, які викладені в пункті 1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13, відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину, а так само державної реєстрації в новому державному реєстрі не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у виді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК). З урахуванням вказаних положень законодавства, яке діяло в період отримання спадкодавцем [PERSON] правовстановлюючих документів, та існуючих обставин справи право власності [PERSON] на частку в спільному майні - квартири, яка розташована в [ADDRESS] , було підтверджено належними документами, які визнавалися державними органами, та на їх підставі проводилась державна реєстрація права власності. Отже у спадкодавця [PERSON] виникло право власності на 1/2 частку вказаної квартири та в подальшому після смерті свого чоловіка - [PERSON] вона також отримала від нього у спадок 1/8 частку квартири, як обов`язкову частку у спадщині, тому її доля власності у спірній квартирі на час її смерті становила 5/8 (1/2+1/8), а тому вказаний обсяг майна входить до складу спадщини після її смерті та має перейти до спадкоємиці за заповітом - позивачки по справі [PERSON] . Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, позивачкою було доведено належним, допустити та достатніми доказами обґрунтованість позовних вимог, а тому суд доходить висновку про необхідність захисту майнових прав позивачки та визнання за нею права власності на 5/8 частини однокімнатної квартири, загальною площею 32,41 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , що настала [INFO] .

Outcome: approved