Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-25 00:00:00

В жовтні 2017 року [PERSON], звернувся до суду із зазначеним позовом, який в ході розгляду було уточнено. Свої уточнені вимоги обґрунтовував тим, що в мережі Інтернет позивач та його дружина знайшли оголошення щодо розпродажу автомобілів у розстрочку на умовах з щомісячною оплатою по 3 000 грн., строком до вересня 2020 року, звернувшись до офісу відповідача, вони уклали «договір доручення» позивачу було передано представником відповідача зразок квитанції про сплату коштів за цим договором, який позивач не вивчав також та не приділив його змісту уваги. У зв'язку з цим, 01 вересня 2017 року позивачем було здійснено перерахування на розрахунковий рахунок відповідача грошові кошти у розмірі 35 000 (тридцять п'ять тисяч) грн., що підтверджується квитанцією № 13520414 від 01.09.2017 року через касу банку шляхом пред'явлення в касу зразок вищевказаної квитанції. Після спливу триденного строку автомобіль позивачу надано не було, в подальшому позивач зрозумів, що відповідач своїми діями ввів його в оману, оскільки не збирався поставляти товар, який запевняв, що він продасть позивачу транспортний зас Skoda Rapid вартістю 141 000 грн., з щомісячною оплатою по 3 000 грн., строком до 31 серпня 2020 року. Після цього, позивач звернувся до TOB «Правова стратегія» за правовою допомогою, які ознайомившись з умова договору було встановлено та роз'яснено позивачу, що 31 серпня 2017 року позивач (довіритель) було підписано з відповідачем (повірений) договір доручення № Д-0148, згідно якого повірений уповноваженш діяти від імені та в інтересах довірителя, зобов'язаний вчиняти в порядку та на умовах, визначених цим договором, на території України юридичні; щодо пошуку, інформування, консультування, пропонування, супроводження послуг проведення робіт, пов'язаних із сприянням довірителю в укладанні ним та/або від його іме договорів поставки, купівлі - продажу або будь-який інший договір за якими довірителі подальшому отримує у власність транспортний засіб, на умовах найбільш вигідних, для довірителя. Посилаючись на те, що відповідачем не було доведено до його відому достовірних умов договору, що вплинуло на можливість його свідомого вибору, а також на Закон України «Про захист прав споживачів», просив суд, визнати недійсним договор доручення № Д-0148 від 31 серпня 2017 року, а також стягнути з відповідача на його користь 35 000 грн., відповідно в рахунок повернення коштів за вказаним договором. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав заяву щодо розгляду справи без його участі та участі позивача, заявлені уточнені вимоги підтримав у повному обсязі. Від відповідача до суду надійшли письмові заперечення проти позову, в яких він зазначив, що позивач, укладаючи договір, повністю усвідомлював всі їх умови. Просив вважати всі вимоги позивача необґрунтованими, та відмовити у повному обсязі у задоволенні позову. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. З'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих доказів, судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що в мережі Інтернет позивач та його дружина знайшли оголошення щодо розпродажу автомобілів у розстрочку на умовах з щомісячною оплатою по 3 000 грн., строком до вересня 2020 року, звернувшись до офісу відповідача, вони уклали «договір доручення» позивачу було передано представником відповідача зразок квитанції про сплату коштів за цим договором, 01 вересня 2017 року позивачем було здійснено перерахування на розрахунковий рахунок відповідача грошові кошти у розмірі 35 000 (тридцять п'ять тисяч) грн., що підтверджується квитанцією № 13520414 від 01.09.2017 року. Після цього, позивач звернувся до TOB «Правова стратегія» за правовою допомогою, які ознайомившись з умова договору було встановлено та роз'яснено позивачу, що 31 серпня 2017 року позивач (довіритель) було підписано з відповідачем (повірений) договір доручення № Д-0148, згідно якого повірений уповноваженш діяти від імені та в інтересах довірителя, зобов'язаний вчиняти в порядку та на умовах, визначених цим договором, на території України юридичні; щодо пошуку, інформування, консультування, пропонування, супроводження послуг проведення робіт, пов'язаних із сприянням довірителю в укладанні ним та/або від його іме договорів поставки, купівлі - продажу або будь-який інший договір за якими довірителі подальшому отримує у власність транспортний засіб, на умовах найбільш вигідних, для довірителя. Відповідно до ч. 1 ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобовязується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. За змістом ч. 1 ст. 1003 ЦК Україниу договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. Пунктом 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що послуга діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. З урахуванням викладеного суд приходить до переконання, що на субєктів договору доручення довірителів також поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів». Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині 2 ст. 18 вказаного Закону, де вказано, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу. Зі змісту вказаної правової норми випливає, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. За змістом ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Аналіз цих норм дає підстави для висновку, що несправедливими є й положення договору доручення, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за дострокове його погашення. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про несправедливість відносно споживача умов спірного договору доручення, адже розмір суми комісії за організацію договору в розмірі 10% від вартості транспортного засобу, що становить 35 000 грн., які позивач сплатив відповідачеві, не відповідає обсягу робіт, які отримав споживач. Суд вважає, що ця сума є надто завищеною, оскільки відповідач фактично не поніс інших витрат на організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням даного договору, крім витрат на роздруківку тексту договору та заповнення декількох рядків та реквізитів у тексті договорів рукописним текстом. Доказів понесення інших затрат відповідачем суду не надано. Останнім також не обґрунтовано співмірність розміру платежу за організацію, підготовку та укладення даного договору виконаній послузі, яка не є платежем за договором. Перелік несправедливих умов у договорах зі споживачами наведено в ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», і цей перелік не є вичерпним. Суд вважає, що спірним договором фактично забезпечено захист інтересів лише повіреного, і це свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обовязками сторін. Аналізуючи зміст укладеного договору, суд також прийшов до висновку, що умови укладеного сторонами договору доручення є несправедливими, оскільки в порушення вимог розумності, добросовісності та справедливості позбавляють позивача, як споживачів послуг можливості відмовитись від договору без втрати сплачених ними коштів в рахунок винагороди повіреному, незважаючи на те, чи виконувались повіреним будь-які роботи на виконання доручення, що суперечить вимогам ст.ст. 1008, 1009 ЦК України. Отже, несправедливі умови договору доручення, які порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають шкоди споживачеві, є достатніми підставами вважати недійсним даний договір доручення із застосуванням правових наслідків недійсності правочину. Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Порушення цієї норми Закону полягає в тому, що при укладенні з позивачем договору доручення відповідач завуалював призначення платежу в розмірі 35 000 грн., під виглядом першочергових платежів, які насправді, за умовами договору, не повертаються в жодному випадку та є комісією за укладення самого договору. Приймаючи до уваги вищевикладене, суд вважає, що укладений 31 серпня 2017 року договір між [PERSON], та ТОВ «Велес Авто» є недійсним у відповідності до вимог ст. 227 ЦК України з моменту його вчинення, внаслідок чого позивачем, в порядку застосування ст. 216 ЦК України, слід повернути сплачені на виконання цього договору кошти шляхом їх стягнення з відповідача. Проаналізувавши сукупність доказів, наданих сторонами, суд дійшов переконання, що позовні вимоги [PERSON] до ТОВ «Велес Авто» є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Також, у відповідності до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 1 480 грн., за одну вимогу немайнового характеру та одну вимогу майнового характеру, оскільки позивач від сплати судового збору за подання цього позову звільнено, з урахуванням правової позиції Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ України у справі № 405/7915/15-ц від 18 травня 2016 року. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved