Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-15 00:00:00

Відповідач [PERSON] у попередньому судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі, погодився з мотивами розірвання шлюбу наведеними позивачем, примирення з дружиною вважає недоцільним, дав згоду на стягнення аліментів у розмірі, що пропонується позивачем. Позивач [PERSON] у попередньому судовому засіданні підтримала свої позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні та стягненні судових витрат. Відповідно до ч. 4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову відповідачем судом в попередньому судовому засіданні ухвалюється рішення в порядку встановленому ст. 174 ЦПК України. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України за наявності для того законних підстав при визнанні позову відповідачем суд ухвалює рішення про задоволення позову. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення по даній справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання. Судом в ході судового розгляду справи були досліджені: - копія паспорту на ім'я позивача [PERSON], [INFO], виданого Ренійським РВ УМВС України в Одеській області 06.02.1997 р.; - копія свідоцтва про укладення шлюбу, серії [NUMBER] від 16.03.1991 р., який укладений між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 16.03.1991 р. відділом ЗАГС Ренійського райвиконкому, актовий запис № 32, після укладення шлюбу чоловікові та дружині були присвоєні прізвища «[PERSON]»; - копія свідоцтва (повторного) про народження доньки [PERSON], [INFO], серії [NUMBER] від 21.09.2011 року, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ренійського районного управління юстиції Одеської області, в якому батьком вказаний відповідач; - копія паспорту на ім'я відповідача [PERSON], [INFO], виданого Ренійським РВ УМВС України в Одеській області 06.02.1997 р.; - копія паспорту на ім'я [PERSON], [INFO], виданого Ренійським РВ ГУМВС України в Одеській області 29.10.2007 р.; - квитанція про сплату судового збору. Судом встановлено, що позивач [PERSON] 28.04.2014 року звернулася до Ренійського районного суду Одеської області з позовом до [PERSON], в якому просить розірвати шлюб з відповідачем та стягнути з нього аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], у розмірі ? частини заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 28.04.2014 року і до [INFO], тобто до досягнення повноліття донькою [PERSON]. В обґрунтування заявлених вимог в позові вказано, що 16.03.1991 року відділом ЗАГС Ренійського райвиконкому районної Ради був зареєстрований шлюб між позивачем та відповідачем, актовий запис № 32. По теперішній час сторони проживають разом за одною адресою. Понад 1 рік позивач та відповідач припинили шлюбні стосунки та ведення спільного господарства, у зв'язку з тим, що між ними постійно виникали сварки внаслідок різних поглядів на сімейне життя і ведення спільного господарства. За глибоким переконанням позивача, подальшого сенсу підтримувати подібні сімейні відносини немає, оскільки як у неї та і у відповідача на ґрунті сімейно-побутових проблем та діаметрально протилежних поглядів на сімейне життя розвинулась неприязнь один до одного, втрачено почуття любові та пошани. У зв'язку з зазначеним позивач вважає, що шлюб необхідно розірвати. Від шлюбу сторони мають двох дітей: сина - [PERSON], [INFO] та доньку - [PERSON], [INFO], діти проживають сумісно з позивачем та знаходяться на її утриманні. Позивач вважає, що після розірвання шлюбу необхідно визначити, що неповнолітня донька проживатиме разом з нею. Відповідач працює зварювальником у Ренійському Райавтодорі та має дохід, однак добровільно надавати матеріальну допомогу на утримання доньки не бажає, у зв'язку з чим, на думку позивача, з відповідача слід стягнути аліменти у судовому порядку у розмірі зазначеному в позові. В судовому засіданні позивач наполягала на задоволенні її позовних вимог, пояснивши, що сварки у родині часто виникали з вини відповідача. На теперішній час сторони спільне господарство не ведуть, почуття між ними втрачені, у зв'язку з чим позивач не бачить сенсу підтримувати сімейні відносини, тому просила суд не надавати строк на примирення. Після розірвання шлюбу позивач бажає залишити за собою прізвище « [PERSON]». За домовленістю між сторонами неповнолітня донька після розірвання шлюбу буде проживати з позивачем. Син на теперішній час являється повнолітнім та проживає окремо в м. Одесі. З 01.08.2014 року відповідач не працює, оскільки його скоротили за місцем роботи. У центрі зайнятості на обліку відповідач перебуває з 1.10.2014 року. Позивач останнім часом ніяких коштів від відповідача на утримання дочки не отримувала, тому вважає, що чоловік повинен виплачувати аліменти. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі, пояснивши, що сварки з дружиною дійсно були, просив не надавати строк на примирення, на розірвання шлюбу згодний. Не заперечує проти того, щоб неповнолітня донька після розірвання шлюбу залишилася проживати з позивачем. Відповідач також пояснив, що працював зварювальником у Ренійському райавтодорі, звідки 01.08.2014 року був звільнений за скороченням штатів, однак незважаючи не це ціле літо працював неофіційно у приватних осіб та зароблені гроші шли в сім`ю. 01.10.2014 року відповідач став на облік у центрі зайнятості. Розмір грошової допомоги по безробіттю буде складати приблизно 936 грн. Вивчивши матеріали справи, надані документи, вислухавши пояснення сторін, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню. Згідно зі ст. 51 СК України дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань. Відповідно до ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення ( ст.112 СК України). Встановивши обставини припинення шлюбних відносин сторін, фактичні взаємини подружжя, суд приходить до висновку, що сім`я сторін фактично розпалася, оскільки вони хоча і живуть сумісно, однак припинили шлюбні стосунки і ведення спільного господарства. Як випливає із ситуації, яка склалася, між позивачем і відповідачем втратилися почуття любові і пошани, взаємодопомоги і підтримки, тобто морально-правові підстави шлюбу. За таких обставин шлюб сторін існує суто формально і підлягає розірванню. Приходячи до такого висновку, суд враховує фактичні обставини справи та інтереси кожного з подружжя, а також їх неповнолітньої дитини. Застосування заходів щодо примирення подружжя при даних обставинах, суд вважає недоцільним, оскільки ні позивач, ні відповідач зацікавленості в збереженні сім`ї не проявили, якихось заходів щодо примирення чи збереження сім`ї не приймали, обидва згодні на розірвання шлюбу. Згідно положень ст. 113 СК України особа, яка змінила прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу і надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки заявлена вимога позивача про залишення шлюбного прізвища не суперечить діючому законодавству, суд задовольняє її та вважає за можливе залишити за позивачем після розірвання шлюбу прізвище «[PERSON]». Відповідно до ч. 3 ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Враховуючи означені вимоги діючого законодавства, встановлені обставини справи на момент розірвання шлюбу, а також те, що батьки дитини проживають разом, суд визначає, що за домовленістю позивача та відповідача неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO], треба залишити проживати разом із матір`ю [PERSON] Ст. 115 цього ж Кодексу передбачено, що документом, який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Згідно ст. 19 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року та набула чинності в Україні з 27.09.1991 року, держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобов'язання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від неналежного піклування з боку батьків чи інших осіб. Відповідно до ст.9 Конституції України означена Конвенція є складовою національного законодавства. Згідно зі ст. 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Ст. 180 СК України також встановлює обов'язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Даний обов'язок покладений як на матір дитини, так і на батька. Означений обов'язок є особистим і індивідуальним для кожного з батьків. Одним із способів захисту прав неповнолітньої дитини при ухиленні батьків від обов`язку її утримувати є законодавчо передбачена можливість судового стягнення коштів на її утримання. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч.3 ст.181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку ( доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі ( ст.184 СК) і виплачуються щомісячно. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч.2 ст.182 СК України. Оскільки відповідачем в добровільному порядку матеріальна допомога позивачу на утримання їх сумісної дитини не надається, а домовленість про способи надання утримання на дочку між сторонами не досягнута, то суд, враховуючи обставини справи, матеріальне положення сторін, а також інтереси неповнолітньої дитини сторін, задовольняє позовні вимоги позивача в повному обсязі та стягує з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] аліменти у вищезазначеному розмірі на утримання їхньої сумісної дочки [PERSON] до досягнення нею повноліття. Статтею 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, тому, враховуючи те, що позивачем позов до суду пред'явлено 28.04.2014 року, аліменти з відповідача слід присудити з зазначеної дати. Доводи відповідача про те, що він працював влітку неофіційно та зароблені гроші шли в сім`ю суд не приймає до уваги, оскільки цьому не надано ніяких доказів.

Outcome: approved