Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-20 00:00:00

В жовтні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на 1/4 частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначив, що він є власником 1/4 частини житлового будинку за адресою:[ADDRESS]. Вказаний будинок був придбаний позивачем згідно договору купівлі-продажу № 4053 від 26.10.2005 року. Позивач з жовтня 2005 року проживає та користується цілім будинком, сплачує комунальні послуги та проводить ремонт. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивач дізнався, що власником 1/4 частини нерухомого майна є відповідач - [PERSON] Відповідач ніколи не мешкала в будинку, не відвідувала його та не здійснювала жодних витрат по його утриманню. Позивач просить позов задовольнити та визнати за ним право власності на 1/4 частину житлового будинку відповідача за набувальною давністю, так як позивач з 2005 року добросовісно проживає, безперервно відкрито володіє та користується цілім будинком, сплачує комунальні послуги та проводить ремонт. Представник позивача у судове засідання надала заяву про слухання справи у її відсутність, позовні вимоги просила задовольнити у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явилась, Хоча про час та місце слухання справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 1/4 частини житлового будинку за адресою:[ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу № 4053 від 26.10.2005 рокуналежить[PERSON] Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 04.09.2015 року, номер [NUMBER], позивач на праві спільної часткової власності є власником ? частини, а відповідач власником 1/4 частини житлового будинку. Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК).(п. 9 Постанови). Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 264 ЦПК). Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивачем доведено факт набуття ним права власності за набувальною давністю, оскільки він добросовісно, безперервно та відкрито користується нерухомим майном протягом більше 10 років, а відповідач не заявляє вимог щодо повернення вказаного нерухомого майна, отже визнання права власності не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved