Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-23 00:00:00

Виклад позиції позивача. [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою в якій просить визнати за нею право на земельну частку (пай) із земель колективної власності колишнього Колективного сільськогосподарського підприємства ім. Щорса с. Кирилівка, Красноградського району Харківської області, в розмірі 6,58 умовних кадастрових гектарів. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що [INFO] у віці 86 років померла [PERSON] , яка була її бабою. Після смерті спадкодавця відкрилась спадщина на належну їй земельну частку (пай), згідно відомостей відділу Держгеокадастру у Красноградському районі від 21 лютого 2018 року, розміром 6,58 умовних кадастрових гектарів, за якою згідно державного акту на право колективної власності на землю серія ХР-17-00-000363 виданого КСП ім. Щорсса та Додатка 1, за яким [PERSON] включена до списку за №47, проте сертифікат не отримала. Вона є онукою померлої [PERSON] та відповідно до ч. 2 ст. 529 ЦК України є спадкоємцем першої черги, оскільки її мати [PERSON] померла [INFO] . Вона змінила своє прізвище після укладання шлюбу. 09 серпня 2018 року вона звернулась до приватного нотаріуса Момот С.В. про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну частку (пай) після смерті [PERSON] , але нотаріусом була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальних дій так, як відсутні правовстановлюючі документи на земельну частку (пай) у зв`язку із чим вважає, що має право набути право на земельну частку (пай) в порядку спадкування в судовому порядку. Рух справи в суді. Ухвалою від 26 серпня 2020 року відкрито провадження за позовною заявою [PERSON] до Красноградської районної державної адміністрації Харківської області з третьою особою Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області про визнання права на земельну частку (пай) у порядку спадкування та призначено справу до розгляду в порядку загального провадження до підготовчого судового засідання, а також даною ухвалою судом залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Кирилівську сільську раду Красноградського району Харківської області. Ухвалою від 16 вересня 2020 року за клопотанням представника позивача адвоката Пілігріма П.О. замінено відповідача Красноградську районну державну адміністрацію на Кирилівську сільську раду Красноградського району Харківської області. Ухвалою від 09 грудня 2020 за клопотанням представника позивача - адвоката Пілігріма П.О. залучено до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору СТОВ «Мрія» та Красноградську районну державну адміністрацію Харківської області. Ухвалою від 10 лютого 2021 року за клопотанням представника позивача - адвоката Пілігріма П.О. замінено по справі первісного відповідача Кирилівську сільську раду Красноградського району Харківської області на належного відповідача Красноградську міську раду Харківської області. Ухвалою від 18 березня 2021 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. Заяви учасників процесу по суті справи та клопотання. Від представника позивача [PERSON] адвоката Пілігріма П.О. до суду 24.05.2021 року надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності, позов підтримує та на задоволенні позову наполягає. Третя особа Красноградська районна державна адміністрації Харківської області 21.12.2020 року (а.с. 61-66) подала до суду пояснення третьої особи, в яких просить справу розглядати за відсутності представника районної державної адміністрації та відмовити в задоволенні позову з наступних підстав. Вважають, що позивач по справі не надала доказів про перебування у членах КСП ім. Щорса [PERSON] на момент видачі Державного акту на право колективної власності на землю серія ХР-17-00-000363 від 23.04.1995 року у зв`язку із чим позивач не має права на земельну частку (пай). Також посилаються на недоведеність родинних зв`язків позивача з [PERSON] . А також просять застосувати строки позовної давності, оскільки право на позов у [PERSON] виникло ще у 1986 році, а трирічний строк позовної давності, встановлений статтею 71 ЦК УРСР 1963 року, минув ще до набрання чинності ЦК України, 2003 року. Крім того розпаювання земель розпочалось в Україні з 1993 року, що є загальновідомим фактом про який позивач мав можливість дізнатися з джерел інформації, що перебувають у вільному доступі. Третя особа СТОВ «Мрія» 09.02.2021 року (а.с. 89-92) подала до суду пояснення третьої особи щодо позову в яких просить відмовити в задоволенні позову так, як позивач не довела належними доказами обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, а саме членство спадкодавця [PERSON] у КСП ім. Щорса на момент видачі державного акту на право колективної власності. Доводи позивач, що [PERSON] за життя набула право на земельну частку (пай) є безпідставними, оскільки зі змісту листа відділу у Красноградському районі ГУ Держгеокадастру у Харківській області від 21.02.2018 року вбачається, що сертифікат на ім`я [PERSON] на право на земельну частку (пай) не виготовлявся та не видавався. Третя особа СТОВ «Мрія» 12.04.2021 року подала клопотання про розгляд справи без їх представника, у задоволенні позову просять відмовити, з урахуванням письмових пояснень третьої особи. Представник третьої особи Головного управління Держгеокадастру у Харківській області в судове засідання не з`явився, третя особа про дату, час та місце розгляду справи повідомлена у встановленому порядку, заяв по суті справи до суду не направляла, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Від відповідача Красноградської міської ради заяви по суті справи до суду не надходили, зокрема відзив на позовну заяву, але відповідач 09.04.2021 подав до суду письмові пояснення в яких просять розглядати справу за відсутності представника міської ради та відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, так як позивач по справі не надав доказів про перебування у членах КСП ім. Щорса [PERSON] на момент видачі Державного акту на право колективної власності на землю серія ХР17-00-000363 від 23.04.1995 року, а визнання права на земельну частку (пай) є похідним від доведеності факту про перебування [PERSON] членом КСП на відповідну дату. Крім того просять застосувати строки позовної давності, оскільки [PERSON] звернулась до суду з позовом 10.08.2020 року, право на спадщину виникло 21.11.1996 року, з часу відкриття спадщини після смерті [PERSON] позивач мала достатньо часу для звернення до суду, але ініціативи не проявляла. Доказів, які свідчать про неможливість звернутися до суду у передбачений законодавством строк, позивач не додає, а от же позивач пропустила строк звернення до суду більше ніж на 20 років, підстав для його поновлення не вбачають. Вищевказані письмові пояснення від відповідача щодо даного позову, які надійшли через канцелярію суду та через програму «Д-3» канцелярією суду прикріплені в електронному вигляді до даної справи, суд їх сприймає не як відзив на позовну заяву, а як пояснення по суті позову та клопотання про застосування строків позовної давності. Враховуючи те, що учасники судового процесу про час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому порядку, та від них надійшли письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності, суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі за наявними у справі доказами на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснюючи фіксування судового процесу. Суд дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до наступних висновків. Позиція суду. Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Вирішуючи спір, суд встановив, що між сторонами виникли цивільні правовідносини щодо спадкування, зокрема, щодо спадкування за законом права на земельну частку (пай), які регламентують порядок набуття права на спадщину. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, а також докази, відхилені судом та мотиви їх відхилення. Судом встановлено, що [PERSON] у віці 86 років померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] (а.с. 7). Позивач [PERSON] є онукою померлої [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження № [NUMBER] на ім`я [PERSON] (а.с. 71), свідоцтвом про одруження [NUMBER] про укладання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , свідоцтвом про народження [PERSON] (а.с. 72). \~ \~ \~ \~Із витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 20.03.2018 року видно, що прізвище позивача [PERSON] до реєстрації шлюбу було [PERSON] (а.с. 9). \~ \~ \~ \~Мати позивачки [PERSON] померла [INFO] про, що свідчить свідоцтво про смерть [NUMBER] (а.с. 6). Також, судом встановлено, що позивач 09.08.2018 року звернулась до приватного нотаріуса Красноградського нотаріального округу Момот С.В. з заявою про прийняття спадщини за законом на земельну частку (пай) після смерті [PERSON] , 1910 року народження, яка померла [INFO] , 10.08.2018 приватним нотаріусом Момот С.В. винесена постанову про відмову у вчинення нотаріальних дій - у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , 1910 року народження, яка померла [INFO] , оскільки неможливо перевірити склад спадкового майна в зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документа, сертифіката на право на земельну частку (пай) на ім`я спадкодавця (а.с. 8). Мотивуючи позовні вимоги, позивач [PERSON] посилається на те, що її бабуся [PERSON] за життя не отримала сертифікату на право на земельну частку (пай), але була включена за №47 до Списку громадян, які мають право на земельну частку (пай) згідно Державного акту на право колективної власності на землю серія ХР-17-00-000363 виданого КСП ім. Щорса (Додаток №1 до Державного акту). Вказана обставина, на думку позивача, підтверджується: копією інформації відділу у Красноградському районі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 21.02.2018 року (а.с. 26), копією Державного акту на право колективної власності на землю серія ХР-17-00-000363 та витягом з Додатку 1 до Державного акту (а.с. 27-28), випискою статуту КСП ім. Щорса (а.с.76-77), відомостями з погосподарської книги де вказано, що [PERSON] була пенсіонером за віком на 1977-1979 роки. Проаналізувавши зазначені вище докази та наведені позивачем і його представником доводи, суд встановив наступне. Відповідно до свідоцтва про смерть [NUMBER] у віці 86 років [INFO] померла [PERSON] (а.с. 7). Також, судом встановлено, що 23.04.1995 року КСП ім. Щорса видано Державний акт на право колективної власності на землю серія ХР-17-00-000363 (а.с. 27-28). Відповідно до повідомлення відділу у Красноградському районі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 21.02.2018 №29-20-0.23.24-82/114-18 згідно Державного акту на право колективної власності на землю ХР-17-00-000363 виданого КСП ім. Щорса та Додатку 1 (список громадян) [PERSON] включена до списку за [ADDRESS] , розмір земельної частки (паю) по КСП ім. Щорса складає 6,58 в умовних кадастрових гектарах, відповідно Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) по КСП ім. Щорса, відсутній запис щодо отримання [PERSON] відповідного сертифіката (а.с. 26). Разом з тим відповідно до Державного акту на право колективної власності на землю серія ХР-17-00-000363 виданого КСП ім. Щорса та Додатка 1 (список громадян) під номером 47 включена [PERSON] , а не [PERSON] (а.с. 27-28). Копія витягу зі Статуту КСП ім. Щорса не містить пунктів порядку вступу у його члени та виходу із члені, пункти статуту на які позивач звертає увагу суду стосуються пенсіонерів колективного сільськогосподарського підприємства і не підтверджують перебування [PERSON] у членах КСП ім. Щорса (а.с. 76-77), також не підтверджує її членство в КСП ім. Щорса відомості з погосподарської книги станом на 1977-1979 роки. Інших доказів, які б підтвердили перебування [PERSON] в членах КСП м. Щорса на момент видачі Державного акту в матеріалах справи відсутні. Таким чином, судом встановлено, що позивачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами, що [PERSON] була членом КСП ім. Щорса і залишилась членом зазначеного підприємства на момент видачі Державного акту на право колективної власності на землю від 23.04.1995 року. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, позивач не надав належні та допустимі докази, що померла [PERSON] була членом КСП ім. Щорса на час проведення паювання земель і видачі сертифікатів на право на земельну частку (пай). Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Верховний Суд у постанові від 20.05.2020 року у справі №294/1094/17 зазначає, що саме позивач повинен довести, що право, яке він просить визнати за ним у порядку спадкування, набув спадкодавець за життя, а головним критерієм для одержання права на земельну частку (пай) є факт членства громадянина у колективному сільськогосподарському підприємстві на момент реєстрації державного акта на право колективної власності на землю. Аналогічний висновок викладено Верховним Судом в постановах від 10.01.2019 року у справі №696/1268/16-ц та від 17.03.2020 року у справі №396/1683/18-ц, від 20.02.2020 року у справі №544/1095/18, від 26.11.2018 року у справі №392/1660/16-ц, від 29.05.2019 року у справі №395/268/17-ц. Зокрема, Верховним Судом викладено наступний висновок у постанові від 17.03.2020 року у справі №396/1683/18-ц. Так, Верховний Суд зазначає, що відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05 червня 2003 року № 899-IV основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). За пунктом 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. За змістом статей 22, 23 ЗК України (в редакції 1990 року) особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування в членах КСП на час паювання; включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; одержання КСП цього акта. Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України, Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям». Право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Отже, особа набуває права на земельну частку (пай) у разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством акта на право колективної власності на землю вона працювала в цьому підприємстві, була його членом та включена до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Громадянин, якого помилково (безпідставно) не внесено до списку чи виключено з нього - додатку до державного акта на право колективної власності на землю, має до проведення розпаювання і видачі сертифікатів звернутися до загальних зборів членів КСП з питанням щодо внесення його до списку. Якщо землі вже розпайовані, то за згодою всіх власників сертифікатів має бути проведено перепаювання; у разі ж недосягнення згоди спір розглядається в судовому порядку. У такому випадку особа має звернутися до суду з позовом про визнання її права на земельну частку (пай) в КСП. Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини. Аналіз вказаного законодавства дає підстави для висновку, що право особі претендувати на отримання земельної частки (паю) дає три обов`язкові умови: перебування в членах КСП на час паювання; включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; одержання КСП цього акта. Отже Державний акт на право колективної власності на землю на який посилається позивач не посвідчує право [PERSON] на земельну частку (пай), не замінює сертифікат на право на земельну частку (пай), оскільки відсутні беззаперечні дані щодо членства останньої у колективному сільськогосподарському підприємстві ім. Щорса на момент реєстрації Державного акта на право колективної власності на землю, що позивачем належними, достовірними, достатніми та допустимими доказами не доведено. За таких обставин, враховуючи, що у [PERSON] відсутній сертифікат на право на земельну частку (пай) у КСП ім. Щорса, доказів належності їй на час смерті права на земельну частку (пай) позивачем не надано, у зв`язку із чим суд вважає, що підстави для визнання за [PERSON] права на земельну частку (пай) у порядку спадкування відсутні. Вказаний висновок суду ґрунтується на висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 17.03.2020 року у справі №396/1683/18-ц. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч.ч. 5, 6 ст.13 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм. Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Висновки за результатами розгляду справи. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та їх зміст, суд вважає даний позов недоведеним та з наведених вище підстав у позові [PERSON] слід відмовити за недоведеністю позовних вимог. Відтак, не підлягаєть задоволенню клопотання відповідача про застосування строків позовної давності з огляду на роз`яснення, що містяться в абзаці третьому п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України за №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до яких, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). В зв`язку з відмовою в задоволенні позову до стягнення не підлягає судовий збір.

Outcome: dismissed