Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-20 00:00:00

В жовтні 2018р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 2-6) до відповідача ПАТ «КБ «Надра», в якому просив суд: визнати недійсним, укладений між сторонами кредитний договір № 165/П/14/2008-840 від 03 червня 2008р. (далі по тексту - кредитний договір). Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 03 червня 2008р. між сторонами було укладено кредитний договір, відповідно до якого позивач отримав кредит у розмірі 55809,38 дол. США з остаточним терміном повернення кредиту не пізніше 01 червня 2018 року зі сплатою процентів в розмірі 13,99 % річних за користування кредитом (п.п. 1.1, 1.3.1, 1.4 кредитного договору). 03 червня 2008р. на забезпечення виконання вказаного між сторонами по справі зобов`язання укладено іпотечний договір. Згідно іпотечного договору предметом іпотеки є земельна ділянка площею 0,0605 га, що знаходиться на території СТ «Гідрогеолог», Хотянівської сільської ради, Вишгородського району Київської області, яка належить позивачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 03 червня 2008р., посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Голуб Л.А. за реєстровим номером 3507. Крім того, 03 червня 2008р., 27 січня 2010р. між відповідачем та [PERSON] були укладені договори поруки, за яким остання, як поручитель зобов`язується перед кредитором (відповідачем) відповідати в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником (позивачем) умов щодо сплати суми кредиту, процентів за користування кредитом, комісійних, пені, а також можливих неустойок та інших витрат у розмірі, в строк та на умовах, передбачених кредитним договором. Позивач вважає, що вказаний кредитний договір повинен бути визнаний недійсним на підставі ст. ст. 203, 215, 227 ЦК України, оскільки він суперечить ст. 99 Конституції України ст. ст. 2, 35 Закону України «Про банки та банківську діяльність», а також в порушення Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» відповідач не мав індивідуальних ліцензій на надання кредиту в іноземній валюті, використання іноземної валюти на території України, а також приймати платежі в іноземній валюті на виконання зобов`язань за кредитним договором. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 15 листопада 2018р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. 31 січня 2019р. на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 19-23), в якому сторона відповідача проти позову заперечила, зазначивши, що діяла правомірно здійснюючи видачу кредиту в іноземній валюті, а саме в доларах США, оскільки це передбачено положеннями Закону України «Про банки та банківську діяльність». Вказані операції здійснювалися на підставі відповідної генеральної ліцензії, відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», отримання індивідуальної ліцензії, при наявності генеральної ліцензії чинним законодавством не вимагається. Відповідь на відзив стороною позивача не подавалась. 05, 07 лютого, 06 травня 2019р. (а.с. 38, 54, 74) стороною відповідача були подані до суду заяви про розгляд справи у відсутність свого представника. 02 травня 2019р. позивачем було подано до суду заяву про залучення до участі у справі, в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет позову на стороні позивача [PERSON] , вказана заява була задоволена судом. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 06 травня 2019р. закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. 07 листопада 2019р. на адресу суд надійшла заява від сторони відповідача, в порядку ст. 267 ЦК України. В жодне судове засідання (06 лютого, 06 травня, 03 вересня, 21 листопада 2019р.) позивач не з`явився, 05 лютого, 20 листопада 2019р. позивачем були подані до суду клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з його перебуванням у відрядженнях. Решта судових засідань сторона позивача не повідомила суд, про поважність причин неявки. Відповідач, про час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку, надіслав на адресу суду заяви про розгляд справи у відсутність свого представника, проти позову заперечив, з підстав, наведених у відзиві, а також просив суд застосувати строки позовної давності. Третя особа, про час та місце розгляду справи була повідомлена, в установленому законом порядку, поважності причин неявки не повідомила, пояснення на позов не подавала. Враховуючи тривалий час перебування справи в провадженні суду, суд вважає, за можливе продовжити розгляд справи у відсутності учасників процесу, при цьому судом враховано, що сторона позивача не повідомила суд про поважність причин неявки в всі судові засідання, та приховала свідомо від суду факт укладення договорів забезпечення (договорів поруки з третьою особою). Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 03 червня 2008р. між сторонами було укладено кредитний договір, відповідно до якого позивач отримав кредит у розмірі 55809,38 дол. США з остаточним терміном повернення кредиту не пізніше 01 червня 2018 року зі сплатою процентів в розмірі 13,99 % річних за користування кредитом (п.п. 1.1, 1.3.1, 1.4 кредитного договору). 03 червня 2008р. на забезпечення виконання вказаного між сторонами по справі зобов`язання укладено іпотечний договір. Згідно іпотечного договору предметом іпотеки є земельна ділянка площею 0,0605 га, що знаходиться на території СТ «Гідрогеолог», Хотянівської сільської ради, Вишгородського району Київської області, яка належить позивачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 03 червня 2008р., посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Голуб Л.А. за реєстровим номером 3507. 03 червня 2008р., 27 січня 2010р. між відповідачем та третьою особою [PERSON] були укладені договори поруки, за яким остання, як поручитель зобов`язується перед кредитором (відповідачем) відповідати в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником (позивачем) умов щодо сплати суми кредиту, процентів за користування кредитом, комісійних, пені, а також можливих неустойок та інших витрат у розмірі, в строк та на умовах, передбачених кредитним договором. Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. У ч. 3 ст. 533 ЦК України зазначено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. За змістом ч. 2 ст. 524 ЦК України (надалі по тексту, всі норми матеріального права будуть наводитись у відповідній редакції, яка існувала на час виникнення спірних правовідносин) сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Згідно з положеннями ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638 ЦК України). Згідно зі ст. ст. 47, 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» та Глави 2 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій (затвердженого постановою Правління НБУ від 17 липня 2001р. за № 275) банки мають право здійснювати кредитні операції в іноземній валюті на території України на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Пунктом 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачено право банку на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) здійснювати валютні операції, в т.ч. надавати кредити у іноземній валюті фізичним особам, та відповідно вимагати виконання зобов`язання в іноземній валюті. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач наголошував, що укладений між сторонами кредитний договір повинен бути визнаний недійсним на підставі ст. ст. 203, 215, 227 ЦК України. Посилання позивача на відсутність у банку індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій, як на підставу для задоволення позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору не ґрунтуються на законі, як і не ґрунтується на вимогах закону твердження сторони позивача, що відповідач не мав права надавати кредит в іноземній валюті, а саме в доларах США, а відповідач 2 виконувати свої зобов`язання за кредитним договором в іноземній валюті. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 17 Постанови № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009р., правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), згідно зі статтею 227 ЦК є оспорюваним. Вимоги про визнання такого правочину недійсним можуть заявлятися як сторонами правочину, так і будь-якою заінтересованою особою в разі, якщо таким правочином порушено її права чи законні інтереси, а також органами державної влади, які відповідно до закону здійснюють контроль за видом діяльності, яка потребує ліцензування. Відповідно до роз`яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 10 Постанови № 5 від 30 березня 2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (ст. ст. 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення НБУ відповідних ліцензій на виконання вимог п. 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 р. № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (п. 2 ст. 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту «в» п. 4 ст. 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У п.п. «в», «г» ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» зазначено, що індивідуальної ліцензії потребує така операція, як надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Чинним законодавством не було визначено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу (затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 р. за № 483), використання іноземної валюти, як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку на здійснення яких Національний банк видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). Враховуючи, що відповідачем було підтверджено отримання у встановленому законом порядку банківської ліцензії (генеральна) та письмового дозволу НБУ, станом на час укладання кредитного договору, суд приходить до висновку, що відповідач мав право на здійснення валютних операцій та укладання кредитних договорів в іноземній валюті, при цьому наявності в уповноваженому банку індивідуальної ліцензії на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції не потребується. За змістом ч. 1, 2 ст. 548 ЦК України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звзяок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позову. Стосовно поданої стороною відповідача заяви про застосування строків позовної давності, то суд не вбачає застосування строків позовної давності до заявлених вимог, враховуючи те, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, у зв`язку з їх необґрунтованістю, не дивлячись на те, що стороною позивача зазначені строки позовної давності були пропущені, без зазначення поважності причин пропуску цих строків та відповідного клопотання про поновлення строку, при цьому матеріали справи не підтверджують наявність домовленості сторін про збільшення строку позовної давності. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягає стягненню судові витрати.

Outcome: dismissed