Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-03 00:00:00

В вересні 2018р. позивачка [PERSON] звернулася Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу», в якому просила суд: - визнати протиправним та скасувати наказ Одеської філії ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» № 15-к від 08 серпня 2018р.; - поновити позивачку на посаді завідуючої складом Березівської сортодослідної станції з 09 серпня 2018р.; - стягнути з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що вона працювала у відповідача з 17 вересня 2013р. на посаді завідувача складу Березівської сортодослідної станції Одеської філії ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу». 08 серпня 2018р. директор Одеської філії ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» наказом № 15-к звільнив її з роботи, згідно п.1 ст. 40 КЗпП України. Позивачка вважає своє звільнення незаконним, таким яке порушує право на працю, яке гарантується Конституцією України та КЗпП України, тому що, їй не було надано своєчасно, в повному обсязі та достовірну інформацію щодо наявності всіх вакантних посад, не враховано її переважного права на залишення на роботі, а також питання про переважне право залишення працівника на роботі відповідачем не вирішувалось, а тому вона була вимушена звернутись до суду за захистом свого порушеного права. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 12 вересня 2018р. було відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у судове засідання. 25 березня 2019р. стороною відповідача було подано відзив на позов, в якому сторона зазначала, що звільнення позивачки з займаної посади відбулось з дотриманням вимог трудового законодавства, позивачка у встановленому законом порядку була попереджена про майбутнє звільнення у зв`язку зі скороченням її посади, ознайомлена з наказом від 25 травня 2018р., №36 та штатним розписом на 2018 рік та усно їй повідомлено про те, що є вакантна посада агронома. Роботодавцем не було запропоновано позивачці наявну на підприємстві вакантну посаду агронома, оскільки позивачка не відповідала кваліфікаційним вимогам, які ставляться роботодавцем до відповідної вакантної посади. Також, в процесі розгляду справи стороною відповідача було подано Статут відповідача, положення про Одеську філію ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу», посадову інструкцію на провідного агронома. 03 липня 2019р. представник позивача надав до суду письмові пояснення, в яких сторона позивача зазначала, що відповідач не ознайомлював позивачку з наказом та штатним розписом, не повідомляв про існування вакантних посад та відповідно не пропонував їх позивачці. Також про те, що наказ від 25 травня 2018р., №36 не містив посад, що скорочувались, а тільки затверджував структуру та штат на 2018 рік. Положенням про Одеську філію ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» у її директора відсутні повноваження з прийняття рішень по скороченню штату. Також представник зазначав, про відсутність у посадовій інструкції будь яких кваліфікаційних вимог до обіймання посади провідного агронома. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, з підстав, зазначених в позові та письмових поясненнях, просив суд позов задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечила, з підстав наведених у відзиві на позов, наголошуючи, що заявлені позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Як вбачається з матеріалів справи, і це встановлено судом, позивачка [PERSON] працювала у відповідача з 17 вересня 2013р. на посаді завідувача складу Березівської сортодослідної станції Одеської філії ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу». Наказом Одеської філії ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» № 15-к від 08 серпня 2018р. позивачку було звільнено за скороченням штату, згідно п.1 ст. 40 КЗпП України. Згідно з ч. 1 ст. 42 КЗпП, при скороченні чисельності штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Частиною 2 цієї статті визначено вичерпний перелік категорій працівників, які мають перевагу в залишенні на роботі при рівних умовах продуктивності і кваліфікації. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 19 Постанови № 9 від 06 листопада 1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів`розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Судом встановлено, що 08 червня 2018р. позивачку було попереджено про наступне звільнення з роботи, з зазначеної посади через два місяці на підставі наказу відповідача від 25 травня 2018р., №36 «Про затвердження Структури та штатних розписів державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» та штатного розпису Центрального апарату державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» на 2018 рік. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до п. 1) ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; Частиною 2 цієї статті встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. За положеннями ч. 1 і ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. Власник є таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу роботу, яку працівник може виконувати з урахування його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільняється, працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Дана правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 01 квітня 2015р. в справі №6-40цс15, від 01 липня 2015р. в справі №6-491цс15, від 09 грудня 2015р. в справі №6-2123цс15. Отже, відповідно до норм трудового законодавства відповідач повинен був одночасно із попередженням про звільнення надати позивачці повну і достовірну інформацію про всі вакантні посади, які з`явились на підприємстві до дня звільнення позивачки. Системний аналіз наведених норм права вказує на те, що в першу чергу перевага на залишення на роботі надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці. Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації працівників, які залишились на роботі і тих, які підлягають вивільненню. У процесі такого порівняльного аналізу враховуються такі обставин: наявність відповідної освіти, післядипломна освіта, документи про підвищення кваліфікації, відсутність дисциплінарних стягнень, наявність заохочень за успіхи в роботі, отримання премій за виконання особливо важливих робіт, відсутність прогулів та інше. В судовому засіданні представника відповідача повідомила, що в Одеської філії ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» була наявна вакансія агронома, однак вона не пропонувалась позивачці через те, що остання не знала чинного законодавства для обіймання даної посади. Перевірка знань такого законодавства у позивачці не проводилась, що не заперечувала представник відповідача в судовому засіданні. А також, що кваліфікаційні вимоги щодо освіти та досвіду роботи для кандидата на посаду агронома не висуваються у відповідній посадовій інструкції. Суд критично сприймає твердження представника відповідача про незнання законодавства позивачкою для обіймання посади агронома та вважає порушенням встановлених ст. 2-1 КЗпП України норм щодо рівності трудових прав громадян України, згідно якої забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці. Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до частини 2 статті 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Уповноваженим органом управління ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» на час звільнення позивачки було Міністерство аграрної політики та продовольства України. Одеська філія ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу», згідно розділу 2 Положення про філію є відокремленим структурним підрозділом ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу». Згідно п. 11.2.1 Статуту ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» визначено, що уповноважений орган управління приймає рішення про реорганізацію і ліквідацію підприємства. Відповідачем до суду не надано належних письмових доказів, щодо наявності повноважень у генерального директора та директора Одеської філії відповідача приймати рішення про скорочення штату працівників підприємства. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позивачка була звільнена із порушенням трудового законодавства, а саме ст. ст. 5-1, 42, 49-2 КЗпП України, а тому наказ Одеської філії ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» наказом № 15-к від 08 серпня 2018р. є незаконним. З метою захисту порушених прав позивачки, її слід поновити на роботі на посаді завідувача складу Березівської сортодослідної станції Одеської філії ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» з 09 серпня 2018 р. В силу положень ч. 2 ст. 235 КЗпП, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 40989,39 грн. без врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів, враховуючи час вимушеного прогулу з 09 серпня 2018р. (перший робочий день) по день ухвалення рішення по справі 04 липня 2019р., що становить 227 робочих дні, виходячи з середньоденної заробітної плати 180,57 грн., без врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів. Згідно із п. 2), 4) ч. 1 ст. 430 ЦПК України, ч. 5 ст. 235 КЗпП України суд допускає до негайного виконання рішення в частині поновлення на роботі позивачки та виплати їй заробітної плати за один місяць (без врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2114,4 грн.

Outcome: partial