Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-21 00:00:00

В вересні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 13.10.2007 року він уклав шлюб з громадянкою [PERSON], яка після реєстрації шлюбу взяла його прізвище «[PERSON]». Рішенням Вишгородського районного суду Київської області 18.08.2015 року шлюб між ним та [PERSON] було розірвано. 18.03.2008 року між ним та його матір'ю [PERSON] було укладено договір дарування квартири, який був посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Шостак В.Я., згідно якого [PERSON] подарувала позивачу однокімнатну квартиру [ADDRESS]. Зазначив, що вказана квартира є його особистою приватною власністю, проте за час їхнього спільного проживання з [PERSON] остання була зареєстрована у цій квартирі, як член сім'ї власника житла. Фактично спільне проживання [PERSON] та [PERSON] припинилось з лютого 2014 року, з того часу вони проживають окремо один від одного, що було встановлено рішенням суду 18.08.2015 року. Вказав, що він залишився проживати у своїй квартирі за зазначеною адресою, а відомості щодо фактичного проживання в теперішній час відповідача [PERSON] у нього відсутні. З лютого 2014 року [PERSON] в квартирі, де зареєстрована не проживає, її особистих речей в квартирі немає, житловою площею вона не користується, за комунальні послуги не сплачує, жодних угод між ним та відповідачем щодо користування квартирою не укладалося. Також додав, що відповідач залишила квартиру добровільно, ним не вчинялось жодних дій щодо вчинення перешкод в користуванні їй квартирою, поважних причин, які б перешкоджали [PERSON] користуватись квартирою немає, проте в добровільному порядку [PERSON] з реєстрації не знялась. У зв'язку з тим, що реєстрація відповідача у належній йому на праві особистої приватної власності квартири здійснює йому перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні майном, що порушує його права. На підставі вищезазначеного, звернувся до суду із вказаним позовом та просить визнати [PERSON], такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS], у зв'язку з її відсутністю за місцем реєстрації без поважних причин понад один рік. В судове засідання позивач не з'явився, надав письмову заяву, в якій на позовних вимогах наполягає, просив розглянути справу без його участі, проти постановлення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з'явилася, про місце, час та дату розгляду справи була повідомлена належним чином шляхом розміщення оголошення про її виклик на сайті суду, заяви про розгляд справи за її відсутністю до суду не надходило, а тому суд, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, вважає можливим вирішити справу на підставі наявних доказів без участі відповідача. Крім того, 22.02.2018 року на адресу суду надійшли письмові пояснення свідків [PERSON], яка проживає за адресою: [ADDRESS] та [PERSON], яка проживає за адресою: [ADDRESS], які підтверджують факт відсутності відповідача [PERSON] та її особистих речей, в квартирі за адресою: [ADDRESS], житловою площею вона не користується, за комунальні послуги не сплачує, вказали, що відповідач понад рік не проживає за вказаною адресою. 22 лютого 2018 року відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов заявлений обґрунтовано і підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 13 жовтня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, після якого остання змінила прізвище на «[PERSON]». Від шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають неповнолітню доньку - [PERSON], [INFO]. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 18.08.2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON]) було розірвано (а.с. 11). Вказаним рішенням суду встановлено, що шлюбні відносини між сторонами фактично припинені з лютого 2014 року, з того часу сторони мешкають окремо, не ведуть спільного господарства. Рішення суду набрало законної сили 31.08.2015 року. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З договору дарування квартири від 18.03.2008 року видно, що 18.03.2008 року між позивачем [PERSON] та його матір'ю [PERSON] було зазначений договір, який був посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Шостак В.Я., згідно якого [PERSON] подарувала позивачу однокімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с. 7). Вказана квартира відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 02.04.2008 року є приватною власністю позивача [PERSON] (а.с. 9). Відповідно до довідки про склад сім'ї та реєстрації Виконавчого комітету Вишгородської міської ради від 26.09.2017 року № 416 видно, що за адресою: [ADDRESS], зареєстровані три особи - [PERSON] власник квартири; [PERSON], [INFO] дружина та [PERSON], [INFO] дочка (а.с. 10). Оскільки в квартирі за адресою: [ADDRESS], зареєстрована відповідач, то позивач не може в повній мірі реалізувати своє право на вільне володіння, користування та розпорядження вказаним майном. Відповідно до ст. ст. 316, 317 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Вимогами ст. 71 Житлового кодексу України встановлено 6-ти місячний строк збереження житлового приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його родини, а також вичерпаний перелік випадків за якими за особою, що тимчасово відсутня, зберігається житлове приміщення понад шести місяців. Згідно до ст. 72 ЖК України визнання особи, яка втратила право на користування житловим приміщенням внаслідок відсутності особи більш встановлених строків здійснюється в судовому порядку. За таким підстав суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, як таких, що знайшли своє об'єктивне підтвердження, і тому вони підлягають повному задоволенню.

Outcome: approved