Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-16 00:00:00

В заяві до суду позивач вказав, що 25 червня 2006 року підприємство уклало з [PERSON] договір купівлі-продажу з відстроченням платежу № 0200045. Згідно Акту приймання-передачі устаткування та монтажних робіт до Договору ДП ,,Газ - тепло,, поставило, а покупець прийняв устаткування та роботи загальною вартістю 11999 грн.93 коп. Станом на 1.08.2010 року заборгованість по сплаті коштів становить 9800 грн. Враховуючи викладене просили стягнути з [PERSON] вказані кошти і понесенні судові витрати в розмірі 120 грн. В судовому засіданні представник позивача Вірта С.В заявлені вимоги підтримав повністю та наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача [PERSON] пред,явлений позов не визнав і посилався, що його мати відповідач - [PERSON] будь яких договорів з позивачем не укладала, не отримувала від останнього будь якого обладнання і відповідно не брала на себе ніяких зобов,язань. Сторони викликались в судове засідання 17 вересня 2014 року, але від них надійшли письмові заяви в яких вони просили справу слухати у їх відсутності, позивач наполягав на задоволенні позову, а [PERSON], посилаючись на рішення Барського районного суду від 11 квітня 2014 року, яке було залишено в силі ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 18 серпня 2014 року, просила відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити. До такого висновку суд дійшов з наступного. Так згідно вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов,язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може грунтуватись на припущеннях. Так позивач посилається, що між підприємством та відповідачем 25 червня 2006 року був укладений договір купівлі-продажу з відстроченням платежу № 0200045. На підтвердження цього надав вказаний договір та акт прийому - передачі устаткування монтажних робіт (а.с.7-9). На підставі договору №0200045 від 25.06.2006 року ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України» звернулась з вимогою до [PERSON] про відшкодування 9800 гривень за передачу та встановлення устаткування в квартирі [ADDRESS]. Однак, відмовляючись від сплати вказаної суми, позивач надала суду висновок почеркознавчої експертизи №1962 від 22.07.2011 року (а.с.64-67), як доказ не укладення нею зазначеного договору. Згідно даного висновку рукописні записи та підписи від імені [PERSON] у договорі купівлі-продажу з відстроченням платежу і сервісного обслуговування за №0200045 від 25.06.2006 року, а також у акті прийому-передачі устаткування й монтажних робіт виконані не [PERSON], а іншою особою. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Пунктом 2 ч.1 ст.208 ЦК України передбачено, що правочин між фізичною та юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі. Відповідно до ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч.3 ст.203ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Оспорюючи договір купівлі - продажу від 25.06.2006 року [PERSON] зверталась до суду з позовом про визнання вказаного договору недійсним. 11 квітня 2014 року Барський районний суд Вінницької області задовольнив вимоги [PERSON] і визнав зазначений вище договір недійсним (рішення суду а.с.132). Вказане рішення суду було залишено в силі ухвалою апеляційного суду Вінницької області (а.с.133-135). Не підписання позивачем 25.06.2006 року договору №0200045 з ДП «Газ Тепло» НАК «Нафтогаз України» свідчить про порушення позивачем вимог чинного законодавства. З огляду на вказане і у відповідності до вимог ст.61 ч.3 ЦПК України, суд встановив, що сторони не перебували в договірних відносинах, а тому позивач не має юридичних підстав для задоволення своїх вимог. В своїх вимогах позивач наполягав на стягненні понесених судових витрат. Оскільки суд дійшов до висновку про необхідність відмови в задоволенні основних вимог, то у відповідності до ст.88 ЦПК України, вказані витрати не підлягають до стягнення. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed