Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-01 00:00:00

В жовтні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання недійсним іпотечного договору. В обґрунтування позову зазначено, що 22.05.2018 року рішенням Голосіївського районного суду м. Києва [PERSON] , [INFO] було визнано недієздатною з 2007-2008 р.р. по теперішній час, а її опікуном було призначено онука - позивача [PERSON] . Після отримання рішення суду, позивачу не вдалось потрапити до квартири бабусі та з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно йому стало відомо, що 03.03.2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено іпотечний договір, за яким [PERSON] виступила, як майновий поручитель, забезпечуючи вимоги іпотекодержателя [PERSON] Майном, яке забезпечувало вимоги іпотекодержателя була квартира [ADDRESS] та належала іпотекодавцю на праві власності за договором купівлі-продажу квартири. Зазначена квартира була відчужена за договором іпотеки № 299 від 03.03.2012 року, який було укладено між [PERSON] та [PERSON] , та посвідчено приватним нотаріусом Соколовим О.Є. 28.04.2014 року державним реєстратором Рєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві було зареєстровано зазначений об`єкт нерухомості за [PERSON] . Позивач зазначає, що фактично на день складення іпотечного договору [PERSON] знаходилась під впливом психічної хвороби та не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а тому з метою захисту прав недієздатної позивач звернувся з даним позовом до суду, як її опікун, та просив суд визнати іпотечний договір від 03.03.2012 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] недійсним, а також відновити право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] . Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 29.10.2018 року, у справі відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 13.02.2019 року, у справі закінчено підготовче провадження та справу призначено до розгляду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити з викладених в ньому підстав. Одночасно зазначив, що строки позовної давності для подачі даного позову ним не пропущено, оскільки про недієздатність бабусі була встановлена судовим рішенням лише в травні 2018 році та ним, як законним опікуном, були здійснені заходи для захисту її прав, зокрема, подано даний позов в жовтні 2018 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала та просила в його задоволенні відмовити, посилаючись на підстави, які викладені в письмовому відзиві, а також на те, що позивачем було пропущено строки позовної давності для звернення з даним позовом, оскільки, ще в лютому 2015 року, позивачу, як онуку [PERSON] було достеменно відомо про психічний стан бабусі та укладення нею договору, однак, з позовом він звернувся лише в жовтні 2018 року, пропустивши встановлений законом трирічний строк позовної давності, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Третя особа в судове засідання не з`явився. Про розгляд справи повідомлявся належним чином. З будь-якими клопотаннями до суду не звертався, в зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу без його участі. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Крім того, відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків можуть бути як правочини (пункт 1), так і інші юридичні факти (пункт 4). У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування певного (конкретного) способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у межах захисних правовідносин, тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). Судом встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 22.05.018 року у справі № 369/7813/17, було визнано недієздатною [PERSON] , [INFO] із 2007-2008 р.р. по теперішній час. Встановлено над [PERSON] опіку та призначено позивача у даній справі - [PERSON] опікуном над [PERSON] Зазначене рішення суду набрало законної сили, та з його мотивувальної частини вбачається, що позивач у даній справі [PERSON] є онуком [PERSON] , [INFO] . На підставі договору купівлі-продажу квартири від 27.09.2000 року, [PERSON] належала квартира [ADDRESS] . Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.07.2018 року, право власності на квартиру [ADDRESS] 28.04.2014 року було зареєстровано за [PERSON] на підставі іпотечного договору № 299 від 03.03.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є. 03.03.2012 року між [PERSON] (іпотекодержателем) та [PERSON] (іпотекодавцем, позичальником) було укладено іпотечний договір, відповідно до якого іпотекодавець, як майновий поручитель, забезпечує вимоги іпотекодержателя щодо своєчасного до 03.09.2012 року включно повернення [PERSON] (позичальником), суми позики в розмірі 1004041,08 грн. за договором безпроцентної позики грошей, укладеним іпотеко держателем та позичальником 03.03.2012 року. Зазначений договір посвідчено приватним нотаріусом КМНО Соколовим О.Є. та зареєстровано в реєстрі за № 299. Крім того, умовами зазначеного договору було передбачено, що на забезпечення виконання основного зобов`язання, іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності нерухоме майно, яким є квартира [ADDRESS] . Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. В ст.ст. 203, 204 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно зі ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до вимог ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред`явити її опікун. В пункті 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. З позовом про визнання правочинів недійсними на підставі ст. 225 ЦК України звертається або сторона правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, або в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. Аналогічний висновок зроблений і в постановах Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 523/14606/13-ц та від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16-ц. В частині 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Договір іпотеки відповідно до вимог закону укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Так, відповідно до рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22.05.2018 року у справі № 369/7813/17, [PERSON] було визнано недієздатною із 2007-2008 р.р. по теперішній час, а також з висновку судово-психіатричного експерта № 43 від 07.03.2018 року, яка була проведена в рамках розгляду справи № 369/7813/17, вбачається, що [PERSON] страждає із 2007-2008 р.р. на стійке хронічне прогресуюче захворювання - органічне (судинне) слабоумство із психозом та за своїм психічним станом вона не могла із 2007-2008р.р. і не може зараз усвідомлювати свої дії та керувати ними. З огляду на викладене, суд вважає, що стороною позивача в ході розгляду справи поза розумним сумнівом доведено те, що в момент укладення та підписання спірного іпотечного договору [PERSON] не усвідомлювала свої дії та не могла ними керувати, а відтак позов в частині визнання іпотечного договору недійсним є законним та обґрунтованим. Разом з тим, в ході розгляду справи стороною відповідача було заявлено клопотання про застосування до позовних вимог строків позовної давності. Однак, суд вважає за необхідне зазначити наступне. В розумінні статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність є часовою межею подання особою позову, тобто звернення з вимогою про прийняття рішення про захист конкретного порушено права. Початок перебігу, тривалість та сплив позовної давності пов`язується з конкретною вимогою про захист окремого порушеного права. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Сторона відповідача, заявляючи клопотання про застосування трирічного строку позовної давності, зазначає про те, що позивач, будучи онуком [PERSON] , ще в лютому 2015 року достеменно знав про психічний стан бабусі, що підтверджується висновком судово-психіатричного експерта № 12-ц від 18.02.2015 року, який було виготовлено на підставі ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області у справі за позовом [PERSON] , представником позивача у якій була її донька [PERSON] Будучи сином, останньої, позивач у даній справі був достатньо обізнаним про стан бабусі та наявність спірних правовідносин, а відтак мав достатньо часу для звернення з даним позовом до суду, однак, звернувся з позовом лише в жовтні 2018 року, тобто зі спливом трирічного строку. Разом з тим, на думку суду, такий висновок сторони відповідача є хибним та недоведеним, оскільки, доказів на підтвердження визнання [PERSON] недієздатною у встановленому законом порядку ще в 2015 році матеріали справи не містять, як і не містять достатніх доказів того, що позивач у даній справі був достеменно обізнаний про висновок експерта від 18.02.2015 року, на який посилається сторона відповідача, та про розгляд справи Києво-Святошинським районним судом Київської області за позовом його бабусі, представником якої був не він, а його мати. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. З огляду на викладене, а також приймаючи до уваги те, що [PERSON] була визнана недієздатною лише в 2018 році, та опікуном останньої було призначено позивача у справі лише після набрання рішенням законної сили, суд вважає, що звернення позивача до суду, як опікуна [PERSON] за захистом її прав, з даним позовом в жовтні 2018 року відбулося в межах строків позовної давності, а відтак клопотання сторони відповідача є безпідставним та недоведеним, в зв`язку задоволенню не підлягає. Враховуючи викладене, а також зважаючи на те, що позов пред`явлено в межах строків позовної давності та те, що стороною позивача поза розумним сумнівом доведено правові підстави для визнання іпотечного договору недійсним, суд вважає, що дана позовна вимога є обґрунтованою та законною, в зв`язку з чим підлягає задоволенню. Однак, суд вважає, що позовна вимога щодо відновлення права власності на квартиру за [PERSON] , є передчасною та в її задоволенні слід відмовити, оскільки, на підставі судового рішення про визнання правочину недійсним державний реєстратор вносить відповідні зміни до реєстру, та відбувається відновлення прав попереднього власника, в даному випадку [PERSON] , прямих позовних вимог про скасування державної реєстрації позивачем в позові не заявлено та суд, в свою чергу, позбавлений можливості вийти за межі позовних вимог, скасувавши відповідну реєстрацію з власної ініціативи. Одночасно суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу те, що в разі вступу даного рішення в законну силу, з метою його належного виконання він має звернутись до державного реєстратора, та лише в разі безпідставної відмови у проведенні реєстрації, позивач вправі звернутись за захистом своїх прав та прав особи, опікуном якої він є. В порядку ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог, а саме за одну вимогу немайнового характеру в розмірі 704 грн. 80 коп.

Outcome: partial