Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-09 00:00:00

В грудні 2017 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа [PERSON] , про визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності. В обґрунтування позову, зазначала, що з 1980 року перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON] , рішенням Бабушкінського районного народного суду м.Дніпропетровська від 09.07.1987 року шлюб розірвано, однак шлюб між сторонами, на підставі зазначеного рішення, було припинено в органах РАЦС 02.06.2004 року. 12.10.2000 року, тобто під час перебування у шлюбі, в розумінні ст.44 КпШС, [PERSON] було придбано квартиру [ADDRESS] , у зв`язку з чим, квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Згодом, 12.08.2016 року [PERSON] , самостійно, без згоди позивачки, відчужив зазначену квартиру відповідачу [PERSON] .. У зв`язку з зазначеним, позивач змушена звернутися до суду з метою захисту свого права на Ѕ частину квартири, шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 12.08.2016 року, укладеного між відповідачами, скасування державної реєстрації права власності на квартиру за [PERSON] та визнання за [PERSON] права власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Відповідачі [PERSON] та [PERSON] , надали суду відзив на позовну заяву, у яких не погодилися з позовними вимогами, посилаючись на їх недоведеність та безпідставність, прохали відмовити в задоволенні позову. Зазначали, що квартира була придбана під час фактичного припинення шлюбних відносин за особисті кошти [PERSON] , позивач матеріально у придбанні квартири участі не брала, що відповідно до ст.28 КпШС дає підстави для висновку про належність квартири до особистої приватної власності [PERSON] та формального посилання позивача на припинення шлюбу лише в 2004 році, для надання квартирі статусу спільно нажитого майна. Окрім того, [PERSON] надав суду заяву про застосування строків позовної давності, посилаючись на ті обставини, що про факт розірвання шлюбу позивачу було відомо з липня 1987 року, однак з відповідним позовом вона звернулася лише в 2017 році. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні знову звертав увагу суду на необґрунтованість позовних вимог, прохав відмовити у їх задоволенні. Вислухавши сторони, свідків, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, у зв`язку з наступним. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. ст. 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно з ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 15 листопада 1980 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб (а.с.4). Згідно зі статтею 39 КпШС України розірвання шлюбу провадиться в судовому порядку, а у випадках, передбачених статтями 41 і 42 цього Кодексу, органами реєстрації актів громадянського стану. Відповідно до статті 44 КпШС України шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. Рішенням Бабушкінського районного народного суду м. Дніпропетровська від 09 липня 1987 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. (а.с.4-5). 12 жовтня 2000 року позивач за договором купівлі-продажу придбав квартиру [ADDRESS] (а.с. 36). Державну реєстрацію розірвання шлюбу вчинено 02.06.2004 року, про що Красногвардійським відділом ДРАЦС РС Дніпропетровського МУЮ складено актовий запис №192 та видано свідоцтво серії [NUMBER] (а.с.13). 12 серпня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] , було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який посвідчений приватний нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Восковець О.О. та зареєстрований в реєстрі за № 1342 (а.с.4-5). Згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Заочним рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 15 січня 2016 року позов [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю задоволено. Визнано за [PERSON] право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] , придбану за договором купівлі-продажу від 12 жовтня 2000 року. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2017 року апеляційна скарга [PERSON] задоволена, заочне рішення суду першої інстанції скасовано. У задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Постановою Верховного Суду від 04 червня 2018 року рішення апеляційного суду залишено без змін. Рішенням апеляційного суду встановлено, що відповідно до положень статті 44 КпШС України, чинного на час спірних правовідносин, шлюб між [PERSON] та [PERSON] припинено 2 червня 2004 року, що свідчить про придбання спірної квартири позивачем на підставі договору купівлі-продажу від 12 жовтня 2000 року за час шлюбу з відповідачкою. У зв`язку з цим спірне нерухоме майно не може бути визнано особистою приватною власністю позивача, без доведення ним того, що придбав квартиру за особисті кошти. Цього він в рамках зазначеної справи не довів. Крім того, встановлено, що фактичні шлюбні відносини між сторонами поновлювалися, а [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народилася дитина [PERSON] . Згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю (який діяв на час придбання спірного майна) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до статті 16 Закону України «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України. Нормами статті 24 КпШС України передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Відповідно до вимог статті 28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Частина перша статті 29 КпШС України передбачає, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. У пункті 9 Постанови № 16 від 12 червня 1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (чинному на дату придбання майна) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Відповідно до статті 60 Сімейного Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Ст. 68 СК України, передбачено, що розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно частини 3 статті 368 Цивільного Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Ст. 69 СК України, передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до частини 1 статті 70 Сімейного Кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Також, згідно до ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Відповідно до вимог ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Таким чином, існує презумпція, встановлена статтею 22 КпШС України, яка кореспондується зі статтею 60 СК України, згідно якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Ця презумпція не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. При цьому тягар доказування, що вказане майно не належить до спільної сумісної власності покладається на того з подружжя, хто вважає, що майно не є спільним. Аналізуючи вищезазначене та враховуючи матеріали справи, судові рішення, що набрали законної сили, суд приходить до висновку, що спірне майно, а саме квартира [ADDRESS] придбана в період шлюбу та за спільні кошти сторін. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Будь-яких належних та допустимих доказів на спростування зазначеного та те, що спірне майно відповідно до положень статті 24 КпШС України було отримане [PERSON] у дар чи у порядку спадкування, що могло бути підставою для спростування презумпції спільності майна подружжя відповідачем не надано. Посилання відповідача в спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, зокрема на запозичення коштів у інших осіб та використання коштів отриманих від продажу квартири матері [PERSON] , на чому також наполягали допитані в судовому засіданні свідки судом відхиляються, виходячи з наступного. Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Суд критично ставиться до посилань [PERSON] та відповідних показів свідків, оскільки жодний з них не був присутній під час придбання спірної квартири, допитаним особам не відомі обставини сплати грошових коштів за квартиру та достовірно не відомі джерела формування таких коштів. Наявна у матеріалах справи копія розписки [PERSON] можуть підтверджувати лише передачу коштів 30.09.2000 року, а не використання саме цих коштів для придбання квартири 12.10.2000 року. Більше того, суд звертає увагу [PERSON] , на ті обставини, що конструкцією статті 28 КпШС визначальною обставиною, що дає право суду визнати майно, нажите кожним із подружжя особистою власністю кожного є встановлення факту набуття такого майна саме під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, а не використання особистих коштів. В свою чергу, відповідні посилання [PERSON] на припинення шлюбних відносин після ухвалення рішення суду в 1987 році про його розірвання судом відхиляються, оскільки рішенням суду було встановлено та сторонами не заперечувалося, що подружні відносини у сторін після 1987 року періодично поновлювалися, зокрема у 1998 році у сторін народилася дитина. Більше того, про факт поновлення шлюбних відносин також вказує та обставина, що позивач, за рішенням відповідача була зареєстрована в новопридбаній квартирі та проживала в ній разом з [PERSON] та спільною дитиною, що ніяк не спростовано відповідачем. Також обставини спільного проживання сторін встановлені рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 17 грудня 2009 року по справі №2-4695/09 за позовом [PERSON] до [PERSON] , про позбавлення батьківських прав відносно неповнолітньої доньки, зокрема судом було встановлено, що з 2000 року [PERSON] спільно з [PERSON] та їх донькою [PERSON] , [INFO] , спільно проживали у квартирі [ADDRESS] , [PERSON] утримував дитину та [PERSON] .. В 2006 році [PERSON] створив нову сім`ю та забрав доньку до нової родини, після чого [PERSON] стала проживати у квартирі сама (а.с.118-119). За даних обставин, суд вважає, що право позивача [PERSON] на 1/2 частки квартири [ADDRESS] є доведеним та відповідачем [PERSON] не спростованим. Таким чином, на момент укладання спірного договору купівлі продажу, квартира [ADDRESS] належала [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до частини четвертої статті 69 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, у якому касаційним судом звернуто увагу на те, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Ураховуючи наведене, суд приходить до висновку про обґрунтованість посилань [PERSON] та наявності підстав для задоволення позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним. Зважаючи на те, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири укладено між [PERSON] та [PERSON] без нотаріально посвідченої згоди [PERSON] , яка є співвласником цього нерухомого майна, оскаржуваний правочин підлягає визнанню недійсним з підстав передбачених статтями 203, 205, 215 ЦК України. Суд вважає за необхідне задовольнити і вимоги позивача про скасування державної реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності відповідача [PERSON] на нерухоме майно квартиру (запис № 15955445), здійснену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Восковець О.О., оскільки відповідно до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію за особою права власності є офіційним визнанням і підтвердженням державою факту набуття такою особою відповідного права власності. Натомість, як вказувалось вище, судом встановлено факт незаконності набуття відповідачем у власність нерухомого майна, внаслідок визнання судом недійсним договору купівлі-продажу. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Що стосується заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне. У відповідності зі статтями 256, 257, частиною 1 статті 260 ЦК позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 255 цього Кодексу. За правилами, встановленими частиною 1 статті 254 ЦК, строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Частиною 1 статті 261 ЦК визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом частин 3, 4 статті 267 ЦК позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно п.11 Постанови пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 N 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Судом встановлено, що спірний договір купівлі-продажу укладено між відповідачами 12.08.2016 року, тобто саме після цієї дати [PERSON] дізналася про порушення її прав, в свою чергу, з позовом про визнання договору недійсним та визнання права власності звернулася до суду 28.12.2017 року. Таким чином, суд приходить до висновку, що за спірними правовідносинами позовна давність не закінчилася, а тому підстави для задоволення заяви представника відповідача відсутні. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки позовні вимоги задоволено то з відповідачів на користь [PERSON] слід стягнути судовий збір у розмірі 2012,50 грн., а саме по 1006,25 грн. з кожного. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved