Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-17 00:00:00

В заяві до суду позивач вказала, що вона з 1984 року вона працювала в КСП ім.. Чкалова с. Чемериське Барського району та була членом колгоспу. В 2017 році від бувшого голови КСП ім.. Чкалова вона дізналася про те, що помилково не була включена до списку осіб, які мають право на отримання земельної частки (паю). Позивач просила суд визнати причини пропуску строку для звернення до суду за захистом прав поважними та поновити даний строк, визнати за нею право на земельну частку (пай) розміром 1,81 га умовних кадастрових гектарах, зобов'язати Барську районну державну адміністрацію Вінницької області видати розпорядження про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) під номером 109 площею 1,3518 га із земель колективної власності колишнього КСП ім.. Чкалова на території Чемериської сільської ради Барського району. В судовому засіданні позивач [PERSON] вимоги позову підтримала з викладених у позовній заяві підстав та просила позов задовольнити. Представник відповідача по справі Чемериської сільської ради Барського району позов визнав повністю, не заперечував проти його задоволення, просив справу розглядати без його участі, про що зазначив в письмовій заяві до суду. Представник відповідача Барської районної державної адміністрації Вінницької області Степаненко Л.С. в судовому засіданні позов не визнала з підстав, зазначених у запереченнях проти позову. Вказувала на те, що згідно Указів Президента України від 10.11.1994 року № 666/94 «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва», від 08.08.1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» паювання земель проходило в період з 1995 року по 2000 рік. Державний акт на право колективної власності на землю колективному сільськогосподарському підприємству ім. Чкалова с. Чемериське, Барського району Вінницької області видано у лютому місяці 1995 року. [PERSON] не була включена до списку громадян-членів сільськогосподарського підприємства. Відповідно з розпорядженням голови райдержадміністрації від 27 лютого 2003 року № 57 «Про затвердження технічної документації по передачі земельних часток (паїв) з виготовленням державних актів на право власності на землю власникам сертифікатів на території Чемериської сільської ради» затверджено списки власників сертифікатів, яким видаються державні акти на право власності на землю. Прізвища позивачки списках не має. Районна державна адміністрація не вирішувала питання включення громадян в списки на отримання сертифікатів, а тільки затверджувала технічну документацію по передачі земельних часток (паїв) з виготовленням державних актів на право власності на землю власникам сертифікатів на території Чемериської сільської ради та затверджувала списки громадян, яким видати державні акти на право власності на земельні ділянки. Списки складались і затверджувались на зборах уповноважених КСП ім. Чкалова. Позивач ставить питання про визнання права на земельну ділянку в порядку розпаювання та зобов'язання райдержадміністрації вчинити певні дії, а саме: видати розпорядження про надання дозволу [PERSON] на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) під № 109 площею 1,3518 га із земель колективної власності колишнього КСП імені Чкалова на території Чемериської сільської ради Барського району Вінницької області, так як вважає, що ця земельна ділянка залишена для неї. Проте, згідно акту розподілу земельних часток (паїв) між власниками земельних сертифікатів по СТОВ ім. Чкалова від 18 грудня 2002 року, ділянка №109 рахується за [PERSON]. Дана земельна ділянка не визнана вільною. Заявила клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності. Заслухавши доводи представника позивача, заперечення представників відповідачів, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов до задоволення не підлягає. З трудової книжки позивача [PERSON] вбачається, що вона на момент розпаювання земель та одержання в КСП ім.. Чкалова с. Чемериське Барського району акта на право колективної власності на землю працювала в цьому підприємстві, була його членом. Згідно Указів Президента України від 10.11.1994 року № 666/94 «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва», від 08.08.1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» паювання земель проходило в період з 1995 року по 2000 рік. Відповідно Указу Президента України від 08.08.1995 року № 720 право на земельну частку (пай) мають члени сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до Державного акта на право колективної власності на землю. Державний акт на право колективної власності на землю колективному сільськогосподарському підприємству ім. Чкалова с. Чемериське, Барського району Вінницької області видано у лютому місяці 1995 року. Однак, [PERSON] в списку громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства включено не було. 21 жовтня 1997 року проведені збори уповноважених КСП ім. Чкалова с.Чемериське, на яких затверджено список членів та пенсіонерів КСП, які мали право на отримання земельної частки (паю). Відповідно розпорядженням голови райдержадміністрації від 27 лютого 2003 року № 57 «Про затвердження технічної документації по передачі земельних часток (паїв) з виготовленням державних актів на право власності на землю власникам сертифікатів на території Чемериської сільської ради» затверджено списки власників сертифікатів, яким видаються державні акти на право власності на землю. За інформацією Чемериської сільської ради Барського району [PERSON] мала право на земельну частку (пай), але була пропущена в списках. Особа набуває права на земельну частку (пай) у разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством акта на право колективної власності на землю вона працювала в цьому підприємстві, була його членом та включена до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Відповідно до ст.ст. 1, 2, 3, Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають, зокрема, особи, які отримали сертифікат на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду. Підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації, прийняте за їх заявою про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості). Відповідно до ч.4 ст. 122 ЗК України в редакції, що діє з 01.01.2013, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Матеріалами справи підтверджується, що позивач, як колишній член КСП ім.. Чкалова мала право на отримання земельної частки (паю). Разом з тим, стороною відповідача було заявлено вимогу про застосування строків позовної давності. Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності відповідно до ст. 261 ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. У наданих для порівняння постановах Верховного Суду України містяться такі висновки: для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав (29 жовтня 2014 року № 6-152цс14). Оскільки право позивача стосовно земельної частки (паю) в КСП, членом якого вона була, виникло з моменту здійснення розпаювання, тобто з 1995 року, позивач згідно закону зобов'язаний знати про наявність такого права та безумовно знав про його порушення, оскільки ніяких правовстановлюючих документів щодо прав на земельну частку(пай) не отримувала, а отже поважні підстави пропуску позивачами строків позовної давності, які звернулася з даним позовом лише через 20 років, відсутні. Проаналізувавши досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що оскільки право на позов у позивача виникло ще в 1997 році, то до моменту подання даної позовної заяви сплив трирічний строк позовної, будь-яких доказів чинення позивачу перешкод для звернення з позовом до суду з 1997 року стороною позивача не надано, а тому в позові необхідно відмовити у зв'язку зі спливом позовної давності.

Outcome: dismissed