Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-19 00:00:00

В вересні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] \~ про припинення сервітуту, шляхом визнання особи такою, що втратила права користування приватним будинком, посилаючись на наступні обставини. Він, [PERSON] , є власником 1/10 частини житлового будинку [ADDRESS] . Його частина будинку є собою ізольовану квартиру [ADDRESS] . Отримав нерухомість у власність згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.11.2001 року після батька [PERSON] . Його право власності на нерухоме майно зареєстроване в Білоцерківському МБТІ в реєстрі № 3631 ( книга № 36 ). 05 серпня 2007 року між ним та відповідачем було укладено шлюб. 26 лютого 2008 року в належній йому частині будинку,\~ в квартирі [ADDRESS] , була зареєстрована на правах члена сім`ї ( його дружина ) відповідач [PERSON] , що підтверджується довідкою про місце проживання та склад сім`ї № 784/05 від 27.02.2020 року. 10 березня 2015 року шлюб між ними було розірвано на підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду по справі № 357/151/15-ц. Починаючи з часу розірвання шлюбу, а саме з березня 2015 року відповідачка без будь-яких поважних причин в житловому приміщені належного йому будинку не проживає, житлом не цікавиться, своїх речей не зберігає, плату за комунальні послуги не сплачує. Окрім цього, той факт, що станом на 10.03.2015 року відповідачка припинила спільне проживання та спільне ведення господарства підтверджується рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідачка [PERSON] була ним зареєстрована і проживала в помешканні на умовах сервітуту, як член сім`ї власника житла, а саме, на умовах дружини. Відповідачка припинила спільне проживання з ним та залишила помешкання в добровільному порядку, однак залишилась перебувати на реєстраційному обліку в його будинку і зберігає право користування його житлом ( сервітут ) по даний час. Просив суд припинити сервітут та визнати відповідачку [PERSON] , [INFO] такою особою, що втратила право користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS] ( а. с. 1-3 ). Ухвалою судді від 01.10.2020 року позовна заява [PERSON] до [PERSON] \~ про припинення сервітуту, шляхом визнання особи такою, що втратила права користування приватним будинком була залишена без руху ( а. с. 21-22 ). Ухвалою судді 03 листопада 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у вищезазначеній цивільній справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання ( а. с. 37-38 ). Ухвалою суду від 08 грудня 2020 року постановлено закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті ( а. с. 42-43 ). В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, 08.12.2020 року\~ за вх. № 48137 судом отримано заяву, в якій останній просив справу розглядати у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та проти заочного розгляду справи не заперечує. Судові витрати залишає за собою ( а. с. 40 ). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час, дату та місце судового розгляду повідомлена належним чином, про що в матеріалах справи свідчить наявне оголошення ( а. с. 44 ). Відповідно до ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Частинами 11 та 12 цієї статті ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Порядок публікації оголошень на веб-порталі судової влади України визначається Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему. Згідно наявного в матеріалах справи оголошення вбачається, що воно датоване 11.12.2020 року про виклик відповідача в судове засідання на 20.01.2021 року, тобто завчасно та у відповідності до вимог ЦПК України. Зазначене оголошення було здійснено з урахуванням того, що відповідач хоча і зареєстрована в житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , однак, як було встановлено остання за вказаною адресою не проживає, а інше місцезнаходження чи місце роботи останньої невідоме. Заяв та клопотань від останньої на адресу суду не надходило, як і не надходило відзив на позовну заяву позивача. Стаття 280 ЦПК України визначає, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки, належним чином повідомлений відповідач [PERSON] не з`явилася в судове засідання, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце судового розгляду, не повідомивши суду про поважність причини неявки та не надала відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи, а саме заочного, суд\~ вважає за необхідним по даній справі провести заочний розгляд. Ухвалою суду від 20.01.2021 року постановлено провести розгляд даної цивільної справи в заочному порядку. Згідно ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи,\~ що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин,крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є власником 1/10 частини житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується наявним в матеріалах справи Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 20.11.2001 року після батька [PERSON] ( а. с. 30 ), де його частина будинку є собою ізольовану квартиру [ADDRESS] . Право власності на нерухоме майно зареєстроване в Білоцерківському МБТІ в реєстрі № 3631 ( книга № 36 ). Встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] 05.08.2007 року уклали шлюб, який 10.03.2015 року було розірвано на підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду по справі № 357/151/15-ц ( а. с. 29 ). Зазначене рішення суду набрало законної сили 20.03.2015 року. Встановлено, що відповідач [PERSON] була зареєстрована 26 лютого 2008 року в належній позивачу частині будинку,\~ в квартирі [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про місце проживання та склад сім`ї № 784/05 від 27.02.2020 року, видане управлінням адміністративних послуг Білоцерківської міської ради\~ ( а. с. 32 ). Отже, відповідач [PERSON] була зареєстрована за вищезазначеною адресою на правах члена сім`ї ( дружини ). Згідно Акту № 123/ц про фактично проживаючих осіб від 27 лютого 2020 року вбачається, що [PERSON] з числа зареєстрованих в будинку [ADDRESS] на 1/10 загальної площі будинку відсутня з 2015 року по теперішній час ( а. с. 33 ). Звертаючись з вищезазначеною позовною заявою позивач наголошує на тому, що відповідачка припинила спільне проживання з ним та залишила помешкання в добровільному порядку, однак залишилась перебувати на реєстраційному обліку в його будинку і зберігає право користування його житлом ( сервітут ) по даний час, що є потреба у припиненні сервітуту та визнання відповідача такою особою, що втратила право користування житловим приміщенням.\~ Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках ( ч. 1 ст. 13 ЦПК України ). Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Стаття 13 Конвенції гарантує кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі. А статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. У той же час, у пункті 36 рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов і Купчик проти України», Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке, відповідно до практики Суду, включає не тільки право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Така сама правова позиція викладена Європейським судом з прав людини й у пункті 50 рішення від 13 січня 2011 року у справі «Чуйкіна проти України» та інших рішення Суду. У свою чергу національне законодавство України встановлює наступне. Статтею 41 Конституції України передбачено, що\~ кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно із ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідач вселився в квартиру\~ і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до ст. 395 Цивільного кодексу України речовими правами на чуже майно є: 1) право володіння; 2) право користування (сервітут); 3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); 4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій). Законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно. Відповідно до ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Згідно ч. 5 ст. 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном. Згідно ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом ( стаття 406 ЦК України ). Цивільне законодавство не містить переліку таких обставин, в кожному конкретному випадку вони оцінюються судом. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 734/387/15-ц, постановах Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 320/6081/16, від 16 січня 2019 року у справі № 243/7004/17, від 06 березня 2019 року у справі № 319/1589/17, від 16 жовтня 2019 року у справі № 243/9627/16-ц, від 29 липня 2020 року у справі № 472/1123/19. Отже, як встановлено вище, відповідач [PERSON] вселилась у спірну частину будинку в якості члена сім`ї власника зазначеної частини будинку і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язана, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18). Такий висновок міститься і в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 серпня 2019 року у справі № 702/101/18, провадження № 61-42856св18. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи встановлені у справі фактичні обставини та наведені норми матеріального права, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із п. 1 ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Оскільки, позивачем при зверненні до суду із заявою про розгляд справи у його відсутність просив судові витрати залишити за ним ( а. с. 40 ), суд вважає за можливим віднести понесені позивачем витрати при зверненні до суду у розмірі 840,80 гривень, понесення яких документально підтверджено ( а. с. 4 ) за рахунок останнього. На підставі викладеного та

Outcome: approved