Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-26 00:00:00

В жовтні 2013 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи : Четверта Запорізька державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Марганецького міського нотаріального округу [PERSON], про визнання недійсним договору купівлі- продажу квартири [ADDRESS], укладеного 29 травня 2013 р. між [PERSON] і [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Марганецького міського нотаріального округу [PERSON], № в реєстрі 503 ; про витребування вказаного житлового приміщення із чужого незаконного володіння [PERSON] і передачі квартири [PERSON], визнавши за ним право власності на зазначену квартиру. У грудні 2013 р., позивач, не змінюючи предмету та підстав позову, уточнив позов в частині кола осіб - учасників процесу, залучивши в якості співвідповідача [PERSON], та остаточно просив суд : визнати недійсним договір купівлі- продажу квартири [ADDRESS], укладеного 29 травня 2013 р. між [PERSON] і [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Марганецького міського нотаріального округу [PERSON], № в реєстрі 503 ; витребувати вказане житлове приміщення із чужого незаконного володіння [PERSON] ; визнати право власності на вказане житлове приміщення в порядку спадкування за законом ( а.с. 150-153). В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він є двоюрідним братом і спадкоємцем [PERSON], яка [INFO] р. померла за своїм постійним місцем проживання : [ADDRESS]. Заповіту [PERSON] не залишила. Осіб, які б могли претендувати на обов»язкову частку у спадщині, немає. Оскільки на час її смерті її рідна сестра [PERSON] померла, єдиним спадкоємцем по низхідній лінії є рідний син останньої - [PERSON], який за усною домовленістю з позивачем не виявив бажання приймати спадщину і відмовляється від неї на користь позивача. Отже, як на думку позивача, він набув статусу спадкоємця третьої черги за правом представлення. Зі слів самої [PERSON], вона оформлювала документи на приватизацію квартири, проте після її смерті цих документів в квартирі не виявилося.. З метою прийняття спадщини він звернувся до Четвертої Запорізької державної нотаріальної контори, але йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину з огляду на відсутність правовстановлюючих документів. Ніхто інший зі спадкоємців, крім нього , з заявами про прийняття спадщини не звертався. У липні 2013 р. він дізнався, що невідомі особи виставили квартиру на продаж, розмістивши відповідну об»яву в газеті « Привоз». Надалі стало відомо, що право власності на квартиру було зареєстровано на ім»я [PERSON], [INFO], мешканки м. Марганець, на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 04.03.2013 р. у справі № 0808/8119/2012. Згідно довідки Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14.10.2013 р. подібного рішення у будь-яких справах, стороною в яких була громадянка [PERSON], суд протягом 2011 -2013 р.р. не ухвалював. Під № № 0808/8119/2012 в діловодстві суду значиться інша справа, яка не має до спірної квартири жодного відношення. Отже, як на думку позивача, є всі підстави вважати, що оформлення квартири на ім»я [PERSON] відбулося за допомогою підробки судового рішення, без відома власника і його спадкоємців. 29.05. 2013 р. [PERSON] продає незаконно оформлену квартиру [PERSON]. Договір купівлі- продажу квартири посвідчується приватним нотаріусом Марганецького міського нотаріального округу [PERSON] 17.06.2013 р. [PERSON] продає квартиру [PERSON] Договір купівлі- продажу квартири посвідчується приватним нотаріусом Запорізького нотаріального округу [PERSON] Фактичні вищевикладені обставини свідчать про те, що спірна квартира вибула з володіння її власника [PERSON] поза її волею, а також поза волею законних спадкоємців власника, оскільки [PERSON], яка розпорядилася квартирою, не мала права цього робити, не мала повноважень на її відчуження і умисно використала підроблене судове рішення, тобто вчинила правочин, який грубо порушує публічний порядок, оскільки є спрямованим на позбавлення майна законних власників. Як на правові підстави позову позивач посилається на ст. ст. 203, 215, 228, 387, 388, 1258, 1266 ЦК України. В суді представник позивачки вимоги, викладені в остаточній позовній заяві ( а.с. 150-153) підтримав та просив їх задовольнити з підстав, викладених в заяві. Відповідачі та треті особи по справі в судове засідання не з»явилися, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Причина неявки відповідачів суду невідома. Будь-яких заяв, клопотань з викладеними позиціями щодо позовних вимог або таких, що перешкоджали розгляду справи, до суду не надходило. Треті особи : Четверта Запорізька державна нотаріальна контора, ЗМБТІ, приватний нотаріус Марганецького міського нотаріального округу [PERSON] надали суду письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності ( а.с.163, 164). Крім того, приватний нотаріус [PERSON] листом № 21/01-16 від 21.01.2014 р. повідомила суд про те, що нею 29.05.2013 р., за реєстровим № 503, був посвідчений договір купівлі- продажу квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] Під час укладення цього договору покупець [PERSON] з продавцем [PERSON] , в її присутності, за квартиру не розраховувалися. В її присутності [PERSON] повідомила, що житло, яке вона продає, нікому іншому не відчужено, в судовому спорі, під забороною ( арештом) не перебуває, прав щодо відчужуваного житла у третіх осіб, а також юридично закріплених прав не має, будь які інші обтяження стосовно цієї ж нерухомості відсутні. В тім, що рішення суду , на підставі якого [PERSON] набула права власності на вищезазначену квартиру , є підробленим, вона дізналася пізніше з повідомлення співробітників УДСБ ГУМВС України в Запорізькій області. Прийнявши до уваги заяву представника позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, вислухавши пояснення представника позивачка, перевіривши їх сукупністю наданих доказів, приходить до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом установлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло № 2284 від 19.03.1996 р., виданого Жовтневою районною адміністрацією , [PERSON] на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS]. [INFO] року [PERSON] померла ( а.с.2 ). Після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої увійшла вищезазначена квартира. Згідно заповіту, складеному [PERSON] 07 липня 1992 р., все своє майно, яке буде їй належати на день смерті , вона заповідала [PERSON] ( а.с. 43). Згідно актового запису про смерть № 5801 від 23 червня 2006 р. [PERSON] померла [INFO] р. ( а.с. 50). Осіб, які б могли претендувати на обов»язкову частку у спадщині, яка відкрилася після смерті [PERSON], не встановлено. Спадкоємцями за законом є двоюрідний брат померлої - [PERSON] та рідний син сестри померлої - [PERSON] Факт того, що [PERSON] є двоюрідним братом померлої [PERSON], встановлений рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 січня 2013 р. по справі № 2-о/0827/184/2012 за заявою [PERSON] про встановлення факту, що має для нього юридичне значення ( а.с. 6). У строк, передбачений ст. 1270 ЦК України, [PERSON] звернувся до Четвертої Запорізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини ( а.с.40). Листом № 617/02-14/16-2013 р. від 02.04.2013 р. зазначена нотаріальна контора роз»яснила [PERSON] те, що оскільки у нього відсутні правовстановлюючі документи на нерухоме майно, що входить до складу спадщини, тому видати свідоцтво про право на спадщину за законом після померлої [INFO] р. [PERSON] не вбачається можливим ( а.с. 7). Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 16/2013, відкритої 18 січня 2013 р. Четвертою Запорізькою державною нотаріальною конторою, до нотаріальної контори звернувся тільки [PERSON] Інші спадкоємці до нотаріальної контори не зверталися ( а.с. 39-56). Як пояснив в суді представник позивача , його довіритель, отримавши роз»яснення нотаріальної контори, почав розшукувати правовстановлюючі документи на нерухоме майно, яке належало спадкодавцеві, а у липні 2013 р. дізнався, що невідомі особи виставили квартиру на продаж, розмістивши відповідну об»яву в газеті « Привоз». Надалі стало відомо, що право власності на квартиру було зареєстровано на ім»я [PERSON], [INFO], мешканки м. Марганця, на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 04.03.2013 р. у справі № 0808/8119/2012. 10 жовтня 2013 р. представник позивача звернувся до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя із відповідним запитом за № 0127-2013 ( а.с. 20). 14 жовтня 2013 р. голова суду листом № 8119/2012 повідомив заявника про те, що за результатами проведеної перевірки судової програми « Д-3» та внесених до бази даних справ, які знаходяться в провадженні Жовтневого районного суду м. Запоріжжя, було встановлено наступне : під унікальним номером 0808/8119/2012 перебуває справа про адміністративне правопорушення, по якій винесено постанову 14.11.2012 р. ; за період з 01.01.2011 р. по 14.10.2013 р. справ, стороною в яких приймала участь [PERSON] в провадженні суду не перебувало ( а.с.21). Саме на підставі підробленого рішення суду, датованого 04 березня 2013 р., [PERSON] в подальшому оформила право власності на спірну квартиру на своє ім.»я. Згідно договору купівлі- продажу від 29 травня 2013 р., за реєстровим № 503, посвідченого приватним нотаріусом Марганецького міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON], [PERSON] продала [ADDRESS] [PERSON] ( а.с. 13-14). В свою чергу, [PERSON] 17 червня 2013 р. продала вказану квартиру [PERSON], що підтверджується відповідним договором купівлі- продажу майна, за реєстровим № 1426, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] ( а.с. 15-18). Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на 24.02.2014 р. власником спірної квартири є [PERSON] З метою поновлення порушеного права на отримання спадщини після смерті двоюрідної сестри [PERSON], [PERSON] звернувся до суду з цим позовом. Виходячи з позиції Верховного Суду України , яка викладена в узагальненні практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 17.11.2008 р., вимоги про недійсність нікчемного правочину можуть бути заявлені фізичними особами, що мають безпосередній інтерес у результаті розгляду справи, на права й обов»язки яких безпосередньо впливає нікчемний правочин, так і представниками, що виступають в силу наданих законодавством повноважень у захист державних і спільних інтересів. Згідно з ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу відкриття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. В даному випадку, позивач [PERSON] має безпосередній інтерес у результаті розгляду справи , на його права та обов»язки безпосередньо впливають правочини, один із яких він просить суд визнати недійсним у зв»язку з його нікчемністю, а тому він є належним позивачем по справі. Згідно ч.2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом ( нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Законодавець має на увазі те, що сторони такого правочину не зобов»язані виконувати його умови. Проте, потреба в необхідності визнання нікчемного правочину недійсним виникає тоді, якщо сторони виконали певні умови нікчемного правочину; якщо він нотаріально посвідчений ; якщо він порушує права третіх осіб ; якщо він зареєстрований у державних органах тощо. З оглядом на викладене та встановлені обставини справи, сторона позивача правомірно порушує питання щодо визнання вищевказаного правочину - договору купівлі- продажу квартири від 29.05.2013 р. недійсним у зв»язку з його нікчемністю. Як на правову підставу заявлених вимог позивач посилається на ст. 228 ЦК України. Згідно ч.1 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Частиною 2 ст. 228 ЦК України передбачено, що правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об»єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом. , та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об»єктів з наступним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Фактичні обставини справи свідчать про те, що спірна квартира вибула з володіння її власника [PERSON] поза її волею, а також поза волею законних спадкоємців власника, оскільки [PERSON], яка розпорядилася квартирою, не мала права цього робити, не мала повноважень на його відчуження і умисно використала підроблене рішення суду. Природа такого правочину, виходячи із положень ст. 41 Конституції України, ст. 228 ЦК України, безумовно порушує публічний характер, оскільки він спрямований вперш за все на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина. На підставі викладеного, суд вважає позовну вимогу щодо визнання недійсним договору купівлі- продажу [ADDRESS], укладеного 29.05.2013 р. між [PERSON] і [PERSON], у зв»язку з його нікчемністю, законною, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, визначаються загальними правилами, що містяться у ст. 216 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов»язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов»язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Норма частини 1 ст. 216 ЦК України є загальною. Зокрема, відповідно до ч.3 ст. 216 ЦК України вона застосовується, якщо законом не встановлено особливі умови застосування наслідків недійсності правочину або особливі правові наслідки окремих видів правочинів. Згідно частин 4,5 ст. 216 ЦК України правові наслідки недійсності нікчемного правочину , які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін ; вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред»явлена будь-якою заінтересованою особою ; суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відповідно до ч.3 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати ( добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Як роз»яснено у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. , реституція, як спосіб захисту цивільного права ( ч.1 ст. 216 ЦКУ) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв»язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред»явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання індикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч.1 ст. 388 ЦК України. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. З огляду на положення ст. 388 ЦК України умовами, за яких власник може витребувати своє майно від добросовісного набувача, є такі : - отримання майна добросовісним набувачем за відплатним договором ; - майно вибуло з володіння власника не з його волі іншим шляхом. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого незаконного володіння ( віндикація). Виходячи з фактично встановлених обставин справи та наведених норм матеріального права, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість вимог позивача щодо витребування майна - квартири [ADDRESS] з чужого незаконного володіння [PERSON] , і як наслідок, визнання за позивачем права власності на вказане житлове приміщення. Позивачем при зверненні до суду з цим позовом був сплачений судовий збір в сумі 114, 70 грн, при ціні позову - 398 700,00 грн. Позовна заява містила вимогу [PERSON] про відстрочення йому оплати повної суми судового збору до ухвалення судового рішення у справі. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 25 жовтня 2013 р. вимога позивача задоволена, відстрочено [PERSON] сплату решти судового збору по цій справі до ухвалення судового рішення у справі. На підставі викладеного, стягненню з позивача [PERSON] на користь держави підлягає сума судового збору за вимогу майнового характеру в розмірі 3 326, 30 грн.

Outcome: approved