Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-18 00:00:00

В вересні 2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] визнати договір дарування трикімнатної квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Бедненко С.В., 27.10.2015 року та скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності за № 11777157, рішення про державну реєстрацію № 25619686 від 27.10.2015 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 605216214123; визнати договір купівлі-продажу трикімнатної квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Бедненко С.В., 23.04.2015 року та скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності за № 9462657, рішення про державну реєстрацію № 20882671 від 23.04.2015 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 605216214123; визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті батьків [PERSON] та [PERSON] та брата [PERSON] ; витребувати із незаконного володіння [PERSON] квартиру [ADDRESS] ; судові витрати стягнути з відповідачів. Позов обґрунтовано тим, що вона є донькою спадкодавців [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , яким за життя належала кв. [ADDRESS] . Після смерті спадкодавців [PERSON] , [PERSON] спадкоємець [PERSON] звернулась до нотаріальної з заявою про прийняття спадщини. Спадкодавець [PERSON] за життя до нотаральної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , [PERSON] не звертався. Під час звернення до нотаріальної контори позивачем встановлено, що 26.03.2015 року між [PERSON] , якого за довіреністю представляла [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу кв. [ADDRESS] . В договорі підставою виникнення в [PERSON] права власності на квартиру вказано рішення Приморського районного суду м. Маріуполя №266/3995/1/10-ц від 14.10.2010 року. 23.04.2015 року [PERSON] уклала з [PERSON] договір купівлі - продажу вищевказаної квартири. Відповідач [PERSON] 27.10.2015 року уклав договір дарування, яким подарував кв. [ADDRESS] [PERSON] . Укладаючи вказаний договір [PERSON] був обізнаний про розгляд Приморським районним судом м. Маріуполя цивільної справи №266/1439/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі - продажу кв. [ADDRESS] . За фактом використання підробленого судового рішення №266/3995/1/10-ц від 14.10.2010 року внесено відомості до ЄРДР за №12015050290000057 за ч. 1 ст. 190 КК України, [PERSON] визнана потерпілою. [PERSON] є єдиним спадкоємцем після смерті спадкодавців [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , однак вона позбавлена можливості набути прав як власник, оскільки спадкове майно вибуло з законного володіння, в зв`язку із шахрайськими діями невстановлених досудовим слідством осіб, тому просила суд визнати договір дарування трикімнатної квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Бедненко С.В., 27.10.2015 року та скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності за № 11777157, рішення про державну реєстрацію № 25619686 від 27.10.2015 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 605216214123; визнати договір купівлі-продажу трикімнатної квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Бедненко С.В., 23.04.2015 року та скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності за № 9462657, рішення про державну реєстрацію № 20882671 від 23.04.2015 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 605216214123; визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті батьків [PERSON] та [PERSON] та брата [PERSON] ; витребувати із незаконного володіння [PERSON] квартиру [ADDRESS] ; судові витрати стягнути з відповідачів. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, справа розглянута за її відсутності, за участю представника, адвоката Беззубченко Л.В. Представник позивача, Беззубченко Л.В. , в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Суду пояснила, що після смерті спадкодавця [PERSON] позивач надала пакет документів своїй доньці [PERSON] , яка звернулась з ним до нотаріальної контори. Під час звернення [PERSON] дізналась про те, що квартира не є власністю спадкодавця [PERSON] або іншим членам родини та продана. Квартиру продано через 2 місяці після смерті спадкодавця [PERSON] , що встановлено рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 30.03.2018 року, яке в частині визнання договору купівлі - продажу, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , недійсним залишено без змін Апеляційним судом Донецької області. Оскільки визнання договору купівлі - продажу недійсним виявилось недостатньо, квартира була продана [PERSON] відповідачу [PERSON] , тому [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання договору купівлі - продажу між [PERSON] та [PERSON] недійсним. Пізніше було з`ясовано, що спірна квартира подарована [PERSON] доньці, [PERSON] , тому [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, оскільки квартира вибула з законного володіння позивача, оскільки була відчужена на підставі довіреності через 2 місяці після смерті [PERSON] , який був власником не всієї квартири, а лише 1/3 частки - квартира була видана його батьку, [PERSON] в 1989 році, пізніше приватизована на трьох осіб, в рівних частках, по 1/3 кожному з співвласників. Але при укладенні першого договору купівлі - продажу квартира була визнана власністю [PERSON] на підставі рішення Приморського районного суду м. Маріуполя, яке в дійсності ніколи судом не виносилось, з приводу якого голова суду звернулась до правоохоронних органів, за яким було порушено кримінальне провадження, в якому [PERSON] визнана потерпілою, слідство наразі триває. Після смерті спадкодавців [PERSON] та [PERSON] відкрилась спадщина, яку прийняли [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. На момент смерті [PERSON] 2/3 квартири належало йому, 1/3 частки належала [PERSON] , яка звернулась до Другої маріупольської державної нотаріальної контори, але квартира була продана. На момент подання позову квартира в цілому належала [PERSON] . В вересні 2018 року з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було встановлено, що квартира згідно договору дарування належить [PERSON] , договір укладено 27.10.2015 року. Вони були власниками під час ухвалення Приморським районний судом м. Маріуполя від 30.03.2018 року. [PERSON] є єдиною особою, яка звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. На підставі викладеного просила позовні вимоги задовольнити. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, справа розглянута за їх відсутності, за участю представника, адвоката Темір І.В. Представник відповідачів, [PERSON] , в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі. Суду пояснив, що на підставі договору дарування кв. [ADDRESS] є [PERSON] , яка отримала вказану квартиру від [PERSON] , який просить визнати недійсним позивач, однак на момент укладення правочину [PERSON] діяла на підставі на той момент чинного договору, як власник квартири продала її [PERSON] , добросовісному набувачу. Тому підстав для визнання договору купівлі - продажу між [PERSON] та [PERSON] не вбачається. На час розгляду справи договір між [PERSON] та [PERSON] про дарування квартири є дійсним, підстав для визнання правочину недійсним в матеріалах справи не має. Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя ухвалено рішення про визнання недійсним договору купівлі - продажу між [PERSON] та [PERSON] , встановлено, що від імені останнього діяла невідома особа, однак вказане рішення ухвалено в 2018 році. На момент укладення оспорюваних договорів вони були укладені на законних підставах. Право власності позивача на квартиру в цілому доведено лише рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 30.03.2018 року, в якому зазначено, що [PERSON] звернулась з заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері. Право власності на квартиру належало батьку, матері та брату позивача, всі вони були учасниками приватизації, внаслідок якої отримали рівні долі, по 1/3 частці квартири. Першою померла спадкодавець [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина на належну їй 1/3 частку спірної квартири, яка складає по 1/9 частці на кожного з спадкоємців, яку фактично прийняла [PERSON] , по 1/9 частці успадкували [PERSON] та [PERSON] , які на момент смерті спадкодавця проживали разом з нею. Доля [PERSON] та [PERSON] склала по 4/9 частки квартири. [PERSON] після смерті батька до нотаріальної контори не зверталась, підтверджуючих документів не надано. Після смерті [PERSON] позивач могла успадкувати 4/18 частки його долі, що загалом складає 6/18 частки квартири, тому що після смерті [PERSON] фактично є два спадкоємці - [PERSON] та [PERSON] , який фактично приймав спадок, оскільки мешкав разом з батьком. Доля [PERSON] після смерті батька та матері складає 1/3 частки квартири. Доля [PERSON] складала 2/3 частини квартири, на момент смерті якого він був власником, тому вважати [PERSON] повноцінним власником квартири не можливо, оскільки документально підтверджено її право власності на 1/9 частку квартири, тому вона не має право на витребування квартири з володіння [PERSON] . На момент подання квартира була придбана відповідачем [PERSON] , як добросовісним набувачем. На підставі викладеного в задоволенні позову просить відмовити. Третя особа, [PERSON] , в судове засідання не з`явилась, про причини неявки суду не повідомила, хоча судом була повідомлена належним чином про час та дату слухання справи, в зв`язку із чим справа розглянута за її відсутності. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Щодо витребування майна, право власності на яке отримано [PERSON] після смерті [PERSON] та [PERSON] . Спадкодавцям [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло належала кв. [ADDRESS] (т. 1 а. с. 24-25). Після смерті [PERSON] була відкрита спадщина на 1\\3 частину квартири [ADDRESS] на підставі заяви [PERSON] .(т.1 а.с. 231-248) Крім того, чоловік померлої [PERSON] - [PERSON] та її син [PERSON] також прийняли спадщину на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України, оскільки постійно мешкали разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, що підтверджується довідкою ЖКП № 4 від 30.08.2010 року. (т. 1 а.с. 242) Таким чином, після смерті [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] належало [PERSON] -1/9 квартири, [PERSON] 4/9 (1\\9+1\\3) квартири, [PERSON] 4/9 (1\\9+1\\3) квартири. Після смерті [PERSON] була відкрита спадщина на 4/9 квартири [ADDRESS] на підставі заяви [PERSON] .(т.2 а.с. 6) Крім того, [PERSON] також прийняв спадщину на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України, оскільки постійно мешкав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, що підтверджується довідкою ЖКП № 4 від 30.08.2010 року. (т. 2 а.с.17) Таким чином, після смерті [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] належало [PERSON] - 1\\3 (1/9+2/9) квартири, [PERSON] 2/3 (4/9+2/9) квартири. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла ( спадкодавця), до інших осіб ( спадкоємців). Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Як вбачається із ст. 16 ЦК України, одним з цивільно-правових способів захисту права власності є віндикація - витребування власником майна з чужого незаконного володіння. Верховний суд України у справі за № 6-164цс12 висловив правову позицію, що в спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (ч.2 ст. 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього. У відповідності до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Пунктом 23 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача. Згідно вимог ч.1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених ч. ст.388ЦК України. Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суд повинен встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених частиною 1 статті 388 ЦК, зокрема, чи з волі власника вибуло це майно з його володіння. Відповідно до рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя по цивільній справі №266/1439/15-ц від 30.03.2018 року було задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі - продажу кв. [ADDRESS] (т. 1 а. с. 14-16) Постановою Апеляційного суду Донецької області від 19.07.2018 року рішення суду першої інстанції було частково змінено, скасовано в частині скасування державної реєстрації договору купівлі - продажу, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , в іншій частині рішення залишено без змін (т. 1 а. с. 17-19) Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо захисту власності передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Тому, обмеження у праві власності, припинення права власності можливо лише за підставами та в порядку, встановленому актами, що мають статус закону. Отже, відповідно до ст.92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України. За національним законом зміст права власності складається з трьох повноважень: володіння, користування й розпорядження. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд. Стаття 1 Першого Протоколу гарантує право на вільне володіння своїм майном, зокрема, нерухомим, а саме «існуючу» власність (Van Der Mussele v. Belgium, judgment of 23 November 1983, Series A, No.70). Визнаючи право будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном, стаття 1 Першого Протоколу, за своєю суттю, є гарантією права власності, оскільки право розпоряджатися своїм майном загальний та принциповий аспект права власності (Marckx v. Belgium, judgment of 13 June 1979, Series A, No.31). Ця норма застосовується лише до існуючого майна конкретної особи, і не гарантує права на отримання майна. Основною метою статті 1 Першого Протоколу є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень принципу безперешкодного користування своїм майном. Позивач у встановленому законом порядку подав заяву про прийняття спадщини, але не отримала свідоцтво про право на спадщину, що не є її обов`язком, а є правом. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Таким чином позивачу перейшла у власність (після смерті [PERSON] та [PERSON] ) 1/3 частки квартири [ADDRESS] та з огляду на те, що спірний об`єкт нерухомості вибув з володіння власника поза його волею, суд доходить висновку про те, що пред`явлення ним позову про витребування цього майна з чужого незаконного володіння відповідає вимогам закону та підлягає задоволенню. Суд не приймає до уваги позицію представника відповідача Темір І.В., про застосування 3-х річного строку позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч. 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положеннями статей 330, 387, 388 ЦК України власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником неодноразово відчуженого майна, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] отримала спірну квартиру у власність згідно договору дарування від 27.10.2015 року. (Т.1 а.с. 21). Позов [PERSON] заявила до Приморського районного суду м. Маріуполя 21.09.2018 року, тобто в межах строку позовної давності, а тому підстави для застосування строку позовної давності відсутні. Щодо витребування майна, яке залишилось після смерті [PERSON] . Як викладено раніше на день смерті [PERSON] ( [INFO] ), йому належало 2\\3 квартири кв. [ADDRESS] . З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) спадкова справа до майна [PERSON] , який помер [INFO] відсутня. (т. 2 а.с. 1) Так позивач [PERSON] будучи спадкоємицею за законом 2/3 частини квартири [ADDRESS] , що належала [PERSON] на праві приватної власності, не зверталася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Посилання представника позивача Беззубченко Л.В. на заяву [PERSON] (т.1 а.с.11) суд не приймається до уваги, оскільки ця заява на адресу нотаріуса м. Маріуполя лише свідчить про бажання [PERSON] звернутись до нотаріуса про прийняття спадщини, а не підтверджує факт такого звернення. Статтею 1270 ЦК України визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. З огляду на вищевикладене суд вважає, що позивач не набула права власності у встановлені законом порядку на спірні 2/3 частини квартири [ADDRESS] , відповідно правові підстави для витребування спірного майна відсутні. Таким чином, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом наведені вище обставини, підтверджені доказами, які досліджені в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд доходить до висновку, що вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - [PERSON] , про витребування майна з чужого незаконного володіння підлягають частковому задоволенню. Відповідно дост.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1452 гривні. Враховуючи, що позовні вимоги майнового характеру щодо витребування спірної квартири у [PERSON] , [PERSON] задоволені частково, то з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 242,00 гривень з кожного.

Outcome: partial