Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-05 00:00:00

Відповідач в судове засідання не явився, відзиву на позов не надав. Представник позивачки [PERSON] - [PERSON] в судове засідання не явився, на задоволені позову наполягав, просив про розгляд справи в порядку спрощеного провадження. Третя особа просила про розгляд справи у відсутності свого представника. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотань про виклик сторін у судове засідання не надходило. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія договору дарування від 15.10.2010р.; копія витягу з Державного реєстру правочинів від 15.10.2010р.; копія витягу про державну реєстрацію прав на квартиру [ADDRESS] ; копія домової книги на квартиру; копія довідки третьої особи про реєстрацію [PERSON] за адресою належної позивачці квартири; копії актів від 30.08.2018р. та від 18.03.2021р. про немешкання [PERSON] за адресою його реєстрації. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивачка звернулася до суду із позовом та просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] , зазначивши, що на підставі договору дарування квартири від 15.10.2010р. вона є власником квартири [ADDRESS] . Як вказує позивачка, у 2010р. [PERSON] (колишній власник нерухомості) подарувала, а вона прийняла у дар вищевказану квартиру, договір дарування було посвідчено державним нотаріусом, [PERSON] передала їй документи і саму квартиру в натурі. Після укладення угоди та оформлення всіх належних документів на квартиру з`ясувалося, що на вищевказаній житловій площі рахується зареєстрованим відповідач [PERSON] (брат колишнього власника), який після вчинення угоди про дарування нерухомості з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою не знявся, з 2004 р. на житлоплощі спірної квартири не мешкає, зі слів сусідів виїхав з м. Рені. З моменту вчинення угоди про дарування (у 2010р.) і по теперішній час відповідач на вищевказаній житлоплощі, де він був зареєстрований, не мешкає, реєстрація даної особи носить формальний характер. Вже пройшло більше 10 років з моменту дарування квартири, відповідач за місцем реєстрації не з`являвся, добровільно з реєстраційного обліку не знявся, його теперішнє місцезнаходження позивачці невідомо. У зв`язку із реєстрацією відповідача на житлоплощі, позивачка несе додаткові витрати по сплаті комунальних послуг, крім того, вона, як власник житла, позбавлена можливості у вирішенні інших, передбачених чинним законодавством, питань. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки обґрунтовані, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні та підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. В статті 1 Протоколу першого Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано право власності власника на майно. В ч. 1 ст. 316 ЦК України вказано, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В ч. 1 ст. 317 ЦК України вказано, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року Першого протоколу та протоколів № 2, № 4,№ 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб Відповідно до п.3 Листа ВССУ від 28.01.2013 року « Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судам необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, колишніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї колишнього власника житла. У першому випадку власник житла має право вимагати визнання колишнього власника таким, що втратив право користування, та зняття його з реєстрації. При цьому втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла. У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до абз. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003р. реєстрація - це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Документом, до якого вносяться відомості про місце проживання та місце перебування особи, є у т.ч. паспорт громадянина України. Таким чином, правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування особи за певною адресою. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Виходячи із вищевказаного, матеріалів справи, доводів позивачки, викладених у позові, відповідач [PERSON] являється братом колишнього власника нерухомості, яка в даний час належить позиваці. Таким чином, відповідач вже тривалий час не мешкає за спірною адресою, він не являється власником житла, у якому прописаний, не є членом родини позивачки, його теперішнє місце проживання позивачці невідоме, оскільки він про себе не повідомляє, за місцем реєстрації не з`являється, в добровільному порядку не знявся з реєстраційного обліку зі вказаної адреси. Згідно наданих документів, позивачка є власником квартири [ADDRESS] , на житлоплощі якої рахується прописаним відповідач. У зв`язку із тим, що відповідач не проживає у квартирі вже достатньо тривалий час, яких-небудь витрат по утриманню житла він не несе, його особистих речей там також немає. Згідно наданих суду актів від 30.08.2018р. та від 18.03.2021р. [PERSON] не мешкає у спірній квартирі з 2004 р. по даний час, житлом не цікавиться, будь-які його особисті речі в квартирі відсутні. Договором, законом або рішенням суду не було встановлено право відповідача на користування ним квартирою з підстав ст. 401 ЦК України. У зв`язку із вищевикладеним, є правові підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Outcome: approved