Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-17 00:00:00

В вересні 2016 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що 17 листопада 2011 року помер його рідний брат [PERSON], [INFO], після смерті якого залишилось спадкове майно, яке складається з 1/2 частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належала останньому на підставі свідоцтва про право власності на житло від 14 лютого 1994 року. Вважає, що пропустив строк для подачі заяви про прийняття спадщини з поважних причин, оскільки не міг знайти документи на вищезазначену квартиру і тільки після того, як став робити в квартирі капітальний ремонт знайшов документи. Друга частина квартири належала його матері, яка померла 26 листопада 2011 року, на частку спадщини, що відкрилась після її смерті він своєчасно звернувся з заявою про прийняття спадщини. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 15 листопада 2016 року у задоволені позовних вимог [PERSON] про надання додаткового строку для прийняття спадщини, відмовлено. З зазначеним рішенням не погодився позивач, подав апеляційну скаргу в якій ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення його позовних вимог, посилаючись на порушення судом норма матеріального та процесуального права, невідповідальність висновків суду обставинам справи. В обґрунтування доводів апеляційної скарги послався на обставини викладені в позовній заяві та додатково зазначив, що судом першої інстанції не враховано, що на початку травня 2014 року в Донецькі області почались бойові дії, лінія розмежування знаходилась від них за 40 кілометрів, що він не міг знайти документи на квартиру, оскільки квартира була в занедбаному стані після смерті брата. Позивач в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час та міс це розгляду справи повідомлявся належним чином, від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності( а.с.69-70). Апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність представника відповідача, оскільки відповідно до вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Як зазначено в ст. 303 ч. 1 ЦПК України, апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Згідно п. 2. ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із розясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що свідоцтвами про народження серії VІІ-УР № 0094521, виданим Новоторецькою сільською радою Красноармійського району Донецької області, серія ІІ-АВ № 147205, виданим Новоторецькою сільською радою Добропільського району Донецької області, підтверджено, що позивач є рідним братом [PERSON], померлого 17 листопада 2013 року (а.с.3,8) . Згідно копії свідоцтва про право власності на житло № 1/45-1348 від 14 лютого 1994 року квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], належить [PERSON] та [PERSON] (а.с. 6). Копією свідоцтва про смерть І-НО № 591604, виданого виконкомом Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Красноармійську Красноармійського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області 27 грудня 2011 року, підтверджено, що [PERSON] померла 26 грудня 2011 року про, що зроблено відповідний актовий запис № 971 (а.с. 5). Відповідно до Витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі № 30869551 від 25 червня 2012 року, відкрита спадкова справа після смерті [PERSON], [INFO] (а.с. 4). Згідно копії довідки Виконавчого комітету Никонорівської сільської ради області Донецької області № 506 від 19 листопада 2013 року, [PERSON] займався похованням брата [PERSON], померлого 17 листопада 2013 року. Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, тому підстави для задоволення позову відсутні. Проте до такого висновку суд першої інстанцій дійшов з порушенням норм процесуального права. Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкоємцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Вимогами ч. 1. ст. 1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно зі ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Як розяснив Пленум Верховного Суду України у пункті 24 своєї Постанови № 7 від 30.05.2008 року « Про судову практику у справах про спадкування» особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК ( 435-15 ). Зазначене положення застосовується до спадкоємців, в яких право на спадкування виникло з набранням чинності зазначеним Кодексом. Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК) ( 435-15 ), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. При розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. За наявності у спадковій справі заяви спадкоємця про відмову від права на спадщину його вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їхні права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, установлених цим кодексом. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.2 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Відповідно до ч.6 ст.130 ЦПК України, якщо спір не врегульовано у порядку, визначеному частиною третьою цієї статті, суд вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Суд першої інстанції на зазначені вимоги закону уваги не звернув, не встановив належним чином всі обставини справи , а саме не встановив коло спадкоємців після смерті [PERSON]. Під час розгляду справи апеляційним судом було встановлено, що крім позивача , спадкоємцем першої черги , після смерті [PERSON] є його донька [PERSON] (Кристина) Геннадіївна, [INFO]. Крім того, як вбачається із інформаційної довідки із спадкового реєстру від 29.12.2016 року , після смерті [PERSON] (17.11.2013 року) Другою Добропільською державною нотаріальною конторою 25.03.2014 року відкрито спадкову справу № 55894821, за якою видано свідоцтва про право на спадщину № 566420212, 56642113, 56642176, 56642222. Розглядаючи справу, суд першої інстанції в порушення ст. 33 ЦПК України не обговорив питання про залучення до участі у справі в якості співвідповідачів осіб, які отримали свідоцтва про право на спадщину ( а.с.67-68) і цими діями обмежив їх у правах, встановлених ст.31 ЦПК України, порушивши принцип здійснення судочинства на засадах змагальності сторін. Суд першої інстанції, не роз'яснив позивачу право звернутись до суду з клопотанням у порядку ст.33 ЦПК України, та не залучив до участі у справі в якості співвідповідачів осіб, які отримали свідоцтва про право на спадщину, а суд апеляційної інстанції в межах своїх повноважень, не має права залучити таких осіб до участі у справі на стадії апеляційного провадження, навіть зі згоди осіб, які беруть участь у справі. Оскільки порушення норм процесуального права призвело до неправильного вирішення справи, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову. Згідно ч.1, ч.2 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, апеляційний суд, -

Outcome: partial