Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-14 00:00:00

В грудні 2018 року до суду звернулась [PERSON] з позовом до Новоград-Волинської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до договору забудови від 15.04.1971 року, оформленого на імя її чоловіка [PERSON] та на підставі дозвільних документів на будівництво позивач із чоловіком побудували житловий будинок за адресою: вул. Чайковського, 16, м. Новоград-Волинський, Житомирська область та проживали у ньому. Позивач у будинку зареєстрована з 1987 року та проживає в ньому до даного часу. 24.04.1988 року помер її чоловік. Після смерті чоловіка позивачем було отримано в установленому порядку свідоцтво про право власності на 1/2 частину цього будинку, як частку у спільному майні подружжя, від 22.12.1988 року та свідоцтво про право на спадщину чоловіка на 1/2 частину належного йому майна (1/4 частку в праві власності на увесь будинок ) від 22.12.1988 року. Всього на даний час за позивачем зареєстровано 3/4 часток в праві власності на будинок. Відомості про реєстрацію права власності на решту 1/4 частку в праві власності на будинок в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні. На день оформлення нею правовстановлюючих документів на частку в праві власності на будинок свідоцтво на половину спадкового майна чоловіка не було видано. Разом з тим, на 1/2 частку спадкового майна [PERSON] (1/4 частку в праві власності на увесь будинок) спочатку претендувала мати [PERSON] [PERSON], [INFO], яка проживала [INFO], однак, в подальшому, вона повідомила позивача, що не заперечує проти того, щоб увесь будинок належав позивачу, як єдиному спадкоємцю її сина. Після цього, [PERSON] переїхала на постійне місце проживання до своїх родичів до Росії. Жодних відомостей про її конкретне місце проживання з того часу не відомо. За останнім відомим місцем проживання [PERSON] є інформація, що вона померла за межами України в 1996 року, що підтверджується записами в погосподаарській книзі Дахталійської сільської ради. Після смерті чоловіка позивач продовжувала понад 30 років безперервно відкрито добросовісно та безперешкодно, володіти усім будинком та утримувати його. Їй, як єдиному володільцю будинку, за Державним актом на право приватної власності на землю від 30.03.1999 року була передана земельна ділянка для його обслуговування. У 2018 році їй з довідки КП «Новоград-Волинське міжміське бюро технічної інвентаризації» № 470 від 22.12.2018 року стало відомо, що [PERSON] все таки 12.09.1989 року оформила свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину спадкового майна [PERSON], що складається з 1/4 частки в праві власності на будинок за адресою: вул. Чайковського, 16, м. Новоград-Волинський. Зазначила, що до цього часу не знала, що [PERSON] оформила право власності на 1/4 частину її будинку, а відтак, у неї були відсутні підстави для сумніву щодо правомірності свого володіння усім будинком, що свідчить про добросовісність такого володіння. Тому, за таких обставин, вважає, що існують усі підстави для визнання за нею права власності на 1/4 частку в праві власності на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями за адресою: вул. Чайковського, 16, м. Новоград-Волинському за набувальною давністю. Сторони в судове засідання не з'явились. Від представника позивача надійшла заява з проханням провести судовий розгляд справи у відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Від представника відповідача представника Новоград-Волинської міської ради надійшла заява у якій просять розгляд справи провести без їхньої участі. У задоволенні позовної заяви [PERSON] до Новоград-Волинської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відмовити. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Встановлено, що відповідно до договору забудови від 15.04.1971 року позивач із чоловіком побудували житловий будинок за адресою: вул. Чайковського, 16, м. Новоград-Волинський, Житомирська область (а.с. 5-7). Позивач у будинку зареєстрована з 1987 року та проживає в ньому до даного часу, що підтверджується будинковою книгою (а.с. 13-15). 24.04.1988 року помер чоловік позивача (а.с. 17, 18). Після смерті чоловіка позивачем було отримано в установленому порядку свідоцтво про право власності на 1/2 частину цього будинку, як частку у спільному майні подружжя, від 22.12.1988 року та свідоцтво про право на спадщину чоловіка на 1/2 частину належного йому майна (1/4 частку в праві власності на увесь будинок ) від 22.12.1988 року (а.с. 9). З довідки КП «Новоград-Волинське міжміське бюро технічної інвентаризації» № 470 від 22.12.2018 року випливає, що [PERSON] 12.09.1989 року оформила свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину спадкового майна [PERSON], що складається з 1/4 частки в праві власності на будинок за адресою: вул. Чайковського, 16, м. Новоград-Волинський. Зазначила (а.с. 20). Відповідно до ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває права власності на це майно. Для набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю згідно ч. 1 ст. 344 ЦК України необхідні такі умови: річ, що опинилась у володінні особи, є об'єктивно чужою; володілець суб'єктивно вважає майно своїм; володілець майна має бути добросовісним набувачем; володіння здійснювалось протягом усього строку відкрито; володіння майном продовжувалось безперервно; строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років, рухомим - 5 років. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішення спорів про набувальну давність підлягає врахуванню добросовісність саме на момент передачі позивачу майна /речі/, тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом усього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У п.п. 9,10 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: 1) володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; 2) володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; 3) володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Отже враховуючи вищевикладене суд до даних правовідносин застосовує положення ч. 1 ст. 344 ЦК України. Таким чином, на підставі вищевикладеного, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved