Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-23 00:00:00

В грудні 2015 року позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом. Вказував, що згідно наказу № 10-к від 12.02.1998 року він був призначений на посаду юрисконсульта Білоцерківської дослідно-селекційної станції, а наказом № 18-к від 01.04.2006 року звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. Посилаючись на порушення відповідачем постанови Кабінету Міністрів України № 690 від 27.08.1995 року «Про юридичну службу Міністерства іншого центрального органу державної виконавчої влади, державного підприємства, установи, організації», ст. 95 КЗпП України, Закону України № 2620 від 01.07.2001 року, кваліфікаційного довідника посад керівників, фахівців та службовців (1987р), угоди між Міністерством АПК України та ЦК Профспілок працівників АПК, постанови Міністерства праці та соціальної політики України № 257/03/155-09 та наказу цього міністерства № 336 від 29.12.2004 року, позивач просив задовольнити його вимоги, визнавши грубим порушенням адміністрацією БЦДСС вищевказаного законодавства при нарахуванні та виплаті позивачеві заробітної плати в період праці, в тому числі і при звільненні позивача, на Білоцерківській дослідно-селекційній станції, перерахувавши конкретно ті законодавчо-правові документи (закони), які проігнорувала адміністрація БЦДСС (порушила закони). В судовому засіданні позивач, надавши доповнення до позовної заяви із запереченнями на відзив відповідача, підтримав заявлений ним позов та просив його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні, надавши відзив на позовну заяву, просив закрити провадження по даній справі. Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, покази свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи та перевіривши матеріали цивільної справи № 357/14962/14-ц, судом встановлено наступне. Наказом від 12.02.1998 року № 10-к Білоцерківської дослідно-селекційної станції [PERSON] було прийнято на роботу з 23.02.1998 року на посаду юрисконсульта та встановлено щомісячний посадовий оклад 150 грн. (а.с. 35). 01.04.2006 року [PERSON] було звільнено згідно наказу № 18/к від 01.04.2006 року з 01.04.2006 року за власним бажанням ст. 38 КЗпП України. Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05.07.2006 року провадження по справі за позовом [PERSON] до Дослідної станції с. Мала Вільшанка Білоцерківського району про стягнення розрахунку при звільненні закрито (а.с. 36). Згідно листа від 18.04.2014 року № 120/02-08 Територіальної державної інспекції з питань праці у Київській області на адресу прокурора Білоцерківського району вбачається, що на виконання доручення № 253 вих-13 від 26.03.2013 року стосовно порушення трудових прав [PERSON] керівництвом Білоцерківської дослідно-селекційної станції була проведена позапланова перевірка та в ході проведення якої актом № 10-13-003/23 від 17.04.2013 року не встановлено порушень відповідно заявника. Посадові оклади зростали відповідно зростання заробітної плати, що підтверджується наказами по підприємству: з 01.03.2001 року юрисконсульт 160 грн., з 01.02.2002 року юрисконсульт 204 грн., з 01.02.2004 року юрисконсульт 205 грн., з 02.02.2005 року юрисконсульт 552 грн. (а.с. 55-58). Крім того, у вказаному листі наведена порівняльна таблиця за період з 01.01.1998 року по 01.07.2006 року з розмірами міжпосадового коефіцієнту посадового окладу юрисконсульта, мінімальної з/п відповідно до Галузевої угоди та ставки [PERSON] відповідно до штатного розпису, а також зазначено, що з 06.01.2003 року була введена зміна до не застосування міжпосадових коефіцієнтів співвідношень відповідно до Галузевої угоди на 2003-2004 роки, оскільки в період 2003 2004 років на підприємстві внаслідок форс-мажорних обставин було знищено приблизно 90% посівів, що підтверджується висновками торгово-промислової палати України, тому заробітні ставки працівників залишилися незмінними. Вищевказані накази були застосовані у відповідності до вимог ст. 103 КЗпП України. В судовому засіданні свідок [PERSON] зазначив, що працює на посаді головного бухгалтера Білоцерківської дослідно-селекційної станції з 1988 року. Під час роботи [PERSON] на посаді юрисконсульта останньому нараховувалась заробітна плата відповідно до чинного законодавства, в тому числі застосовувався відповідний коефіцієнт 1,27 посадового окладу юрисконсульта. Крім того, свідок зазначив, що за час своєї роботи позивач значний період знаходився у відпустках за власним бажанням та на лікарняних, а надана ним виписка з пенсійного фонду відображає заробітну плату лише за фактично відпрацьовані робочі дні. В Білоцерківській дослідно-селекційній станції була передбачена лише одна посада юрисконсульта, а проведена інспекцією з питань праці перевірка будь-яких порушень щодо нарахування та виплати заробітної плати [PERSON] не виявила. Разом з цим, при звільненні останньому була виплачена заробітна плата в розмірі 628 грн. та 500 грн. благодійної допомоги. В матеріалах справи містяться копії штатних розписів за різні роки Білоцерківської дослідно-селекційної станції в яких, зокрема, вказано розмір фонду оплати праці на місяць юрисконсульта [PERSON] Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України в редакції від 18.02.1992 року, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного (міського) народного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Законом України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» N 2620-III від 11.07.2001 року доповнено статтю 233 Кодексу законів про працю України після частини першої новою частиною такого змісту: «У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком». Таким чином, Кодекс законів про працю України як в редакції від 18.02.1992 року так і в редакції від 11.07.2001 року не обмежує будь-яким строком право працівника звернутися до суду з позовом виключно про стягнення належної йому заробітної плати, тобто строк звернення до суду із даною позовною заявою обмежений трьома місяцями, будь-яких клопотань про поновлення цього строку позивачем не заявлялось. Враховуючи вищевикладене, даючи оцінку встановленим обставинам та наявним у справі доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, тому у позовній заяві [PERSON] необхідно відмовити. Доводи представника відповідача про необхідність закриття провадження по даній справі суд вважає безпідставними, оскільки наявні в матеріалах справи ухвали про закриття провадження стосуються позовних вимог [PERSON] про стягнення заробітної плати, тому для закриття провадження у даній справі відсутні правові підстави, передбачені ст. 205 ЦПК України.

Outcome: dismissed