Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-03 00:00:00

В грудні 2018 року представник позивача [PERSON], який діє в інтересах позивача [PERSON] на підставі довіреності звернувся до суду з позовом до державного підприємства «Торецьквугілля» в особі Відокремленого підрозділу «Шахта Центральна» про стягнення на користь позивача та її малолітніх дітей по 500000 (п'ятсот тисяч) грн. у відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок загибелі їх чоловіка та батька - [PERSON] від нещасного випадку на виробництві, що стався з ним 11 жовтня 2018 року. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 23 червня 2001 року позивач [PERSON] уклала шлюб з [PERSON]. Від зазначеного шлюбу позивач має двох неповнолітніх дітей - дочку [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO], батько яких [PERSON] з 09 вересня 2013 року працював у Відокремленому підрозділі «Шахта Центральна» Державного підприємства «Торецьквугілля» вибійником на вибійних молотках 6 розряду з повним робочим днем на підземній роботі. 11 жовтня 2018 року [PERSON] трагічно загинув на виробництві під час виконання своїх трудових обов'язків, про що свідчить свідоцтво про смерть, актовий запис № 67 від 12 жовтня 2018 року. По факту смерті [PERSON] проведено спеціальне розслідування нещасного випадку по наслідках якого складено Акт по формі Н-5 від 01.11.2018 року та Акт по формі Н-1 № 20 про нещасний випадок пов'язаний з виробництвом від 31.10.2018 року. У відповідності до зазначених Актів винною особою в настанні нещасного випадку на виробництві, що стався 11.10.2018 року, як власника джерела підвищеної небезпеки визнано ВП «Шахта Центральна» ДП «Торецьквугілля». Позивач вважає, що внаслідок смерті на виробництві її чоловіка та батька її дітей, їм завдана моральна шкода, яка полягає в глибоких моральних та душевних стражданнях в зв'язку з втратою ними близької людини та батька. Дізнавшись про смерть свого батька діти зазнали емоційного та психологічного потрясіння, яке вони відчувають до теперішнього часу і не можуть відновити свою душевну рівновагу, їх моральні страждання також пов'язані з тим, що зі своїм батьком діти підтримували дуже близькі, найтепліші і добрі відносини, фундаментом яких була любов, взаєморозуміння і повага один до одного. Після загибелі чоловіка позивача нормальні життєві зв'язки її та їх спільних дітей були знищені, вони постійно відчувають почуття туги та самітності і до теперішнього часу не можуть оговтатись від осягнутого їх лиха та втрати близької їм людини. Розмір завданої позивачці та її дітям моральної шкоди, якої вони зазнають до теперішнього часу вони оцінюють в 500000,00 (П'ятсот тисяч) грн. кожному, а загалом 1500000,00 (Один мільйон п'ятсот тисяч) грн. . Позивач та її представник в судове засідання не прибули. Представник позивача надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримав. Представник відповідача до суду не з'явився. Надала суду заяву, в якій просила справу розглянути за її відсутності, позов задовольнити частково в розмірі, зазначеному у відзиві на позовну заяву. У відзиві представник відповідача вказав, що позов визнає частково у розмірі 90000 грн., посилаючись на те, що суму відшкодування моральної шкоди значно завищеною, просить суд зменшити суму моральної шкоди з врахуванням судової практики в аналогічних спірних правовідносинах. За таких обставин, суд вважає можливим розглянути дану справу за відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідив матеріали справи, суд доходить висновку, що заявлені вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що підтверджується матеріалами справи, позивач по справі - [PERSON], є дружиною [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 23.06.2001 року (а.с. 6). Відповідно до свідоцтв про народження батьком малолітніх [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], є [PERSON] (а.с. 7-8). Чоловік позивача по справі та батько малолітніх: [PERSON] і [PERSON] знаходився у трудових відносинах з Державним підприємством «Торецьквугілля», зокрема із «Шахтою «Центральна» (а.с. 9-11). 11.10.2018 року з чоловіком позивача по справі і батьком малолітніх: [PERSON] та [PERSON] стався нещасний випадок на виробництві, внаслідок якого він помер, про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 12.10.2018 року (а.с. 12). Даний факт також підтверджено актом проведення спеціального розслідування групового нещасного випадку, який стався 11.10.2018 року о 19 год. 37 хв. та актом про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом № 20 по формі Н-1 (а.с. 13-22). Відповідно до цього акту причиною смерті потерпілого стала тупа травма тіла,яка супроводжувалась множинними переломами кісток скелету, забоєм та розривом внутрішніх органів, яка ускладнилась розвитком гострої крововтрати та шоку. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як вбачається із матеріалів справи, в інтересах малолітніх: [PERSON], доньки та [PERSON], сина загиблого від нещасного випадку на виробництві [PERSON], до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди звернулась дружина загиблого. Так, відповідно до ч.2 статті 6 Сімейного кодексу неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно зі ст. 6 ЦПК України суд зобов'язаний поважати честь і гідність усіх учасників цивільного процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статті, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних та інших ознак. При цьому, відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Правовідносини, які виникли між сторонами в зв'язку з відшкодуванням моральної шкоди, регулюються ст.ст. 1167, 1168, 1187 Цивільного кодексу України, які передбачають відповідальність за завдану моральну шкоду за умови відсутності між сторонами договірних зобов'язань, тобто так звана деліктна відповідальність. Відповідна правова позиція висловлена Верховним судом України в постановах № 6-123цс12 від 24.10.2012 року та № 6-120цс13 від 13.11.2013 року. Так, відповідно до цих постанов у спорах про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю члена сім'ї працівника в результаті отриманого ним на виробництві професійного захворювання, а також про відшкодування моральної шкоди членам сім'ї працівника, який загинув унаслідок нещасного випадку на виробництві, відшкодування моральної шкоди членам сім'ї працівника в таких випадках здійснюється відповідно до положень ст. 1167, ч.2 ст. 1168 ЦК України. Зазначене випливає з рішення Конституційного суду України від 08 жовтня 2008 року у справі про страхові виплати, в пункті 5 якого зазначено, що статтею 1167 (для членів сімей потерпілих) ЦК України та статтею 237-1 (для потерпілих) КЗпП України застрахованим громадянам, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавцем розподіл обов'язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання та членам їх сімей не суперечить вимогам статті 22 Конституції України. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Згідно з ст. 6 Закону України від 14 жовтня 1992 року № 2694-XII «Про охорону праці» (в редакції Закону України від 21 листопада 2002 року № 229-IV) умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам законодавства. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Враховуючи зазначені положення основного Закону України та КЗпП України підприємство мало створити потерпілому, як і іншим працівникам належні небезпечні умови праці, за яких факт настання професійних захворювань або іншого пошкодження здоров'я чи настання смерті були би неможливими. Суд вважає, що саме через шкідливі та небезпечні умови праці з чоловіком позивача та батьком малолітніх [PERSON] та [PERSON], стався нещасний випадок, внаслідок якого настала смерть. Відповідно до ст. 1 Гірничого Закону України до особливо небезпечних підземних умов відносяться саме умови в шахтах, пов'язані з дією важкопрогнозованих проявів гірничогеологічних і газодинамічних факторів, що створюють небезпеку для життя та здоров'я, їх працівників (виділення та вибухи газу та пилу, раптові викиди, гірничі удари, обвалення, самозаймання гірничих порід, затоплення гірничих виробок тощо). За таких обставин, суд приходить до висновку, що смерть чоловіка позивача та батька малолітніх [PERSON] та [PERSON], настала внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, власником якої є саме відповідач, тому повинен відповідати за завдану шкоду. Відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Представником відповідача для доведення факту, що нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом стався внаслідок непереборної сили або з умислу чи грубої необережності потерпілого [PERSON] не надано ніяких документів чи інших доказів. Суд вважає, що саме діями відповідача позивачу та її малолітнім дітям: [PERSON] та [PERSON], спричиненні моральні страждання, пов'язані зі смертю чоловіка та батька, яка є прямим наслідком шкідливих та небезпечних умов праці на підприємстві, власником якого є відповідач. Згідно з ст. 38 Гірничого закону України до обов'язків гірничого підприємства відноситься відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, безпека гірничих робіт, охорона праці та довкілля, додержання встановлених нормативів у сфері проведення гірничих робіт, правил безпеки, правил технічної експлуатації та єдиних правил безпеки при підривних роботах. Таке право також неодноразово підтверджено рішеннями Європейського суду з прав людини, зокрема, у рішенні в справі «Барсукови проти України» (заява № 23081/07), яке набрало статусу остаточного 26 лютого 2015 року, у рішенні від 12 січня 2012 року у справі «Ігор Шевченко проти України» (заява № 22737/04), де у відповідній частині цього положення п. 38 зазначено таке «1. Право кожного на життя охороняється законом…». Відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду, як джерело права. Стаття 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є діючою в Україні, встановлює, що високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Стаття 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка знаходиться у розділі 1, встановлює, що право кожного на життя охороняється законом. Стаття 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою. Отже, зобов'язання України перед своїми громадянами щодо права на життя, куди у контексті Конституції України входить і право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника (ст. 46 Конституції України), мають виконуватися у повному обсязі, право позивача та її малолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] на соціальний захист, а саме отримання грошової компенсації в рахунок відшкодування моральної шкоди як членами сім'ї працівника, який загинув унаслідок нещасного випадку на виробництві, є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов'язань. Згідно з ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої їй внаслідок душевних страждань, яких вона зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. З огляду на це, суд зазначає наступне. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Отже, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або за коном. Частиною другою ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, або смертю фізичної особи, внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала. Відповідно до вимог ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам, дітям, а також особам, які проживали з нею однією сім'єю. Тобто, даною нормою передбачено в тому числі право дитини загиблого на відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, юридичною особою, яка її завдала. В даному випадку - відповідачем по справі. Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах № 6-96цс11 від 05.03.2012 р. та № 6-145цс12 від 05.12.2012 року. У зазначеній вище нормі поняття «діти» вжито в розумінні кровної спорідненості з померлим, оскільки особа не набуває особливого правового статусу, пов'язаного з її неповноліттям, а в числі найближчих до померлого осіб отримує право на відшкодування моральної шкоди, яке не пов'язане із віком особи. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку з між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до положень статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Право на звернення до суду про відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи виникає у зв'язку з настанням певних подій: каліцтво, ушкодження здоров'я або смерть фізичної особи. Отже, право члена сім'ї померлого на відшкодування моральної шкоди у зв'язку зі смертю особи, спричинена внаслідок нещасного випадку на виробництві, виникає з настанням юридичного факту смерті та за наявності нещасного випадку на виробництві і причинного зв'язку між смертю і цим нещасним випадком на виробництві, а тому правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди члена сім'ї померлого виникають лише після смерті померлого та регулюються законодавством, яке діє на цей момент. За таких обставин, суд вважає, що смерть чоловіка і батька внаслідок нещасного випадку, пов'язаного з виробництвом спричинило його дружині та малолітнім дітям моральну шкоду, яка виразилася в моральних стражданнях. Суд приймає до уваги те, що діями відповідача, спрямованими на не забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці, спричинило позивачу та її малолітнім дітям моральну шкоду, яка полягає в тому, що внаслідок загибелі на виробництві чоловіка та батька вони зазнали глибоких моральних та душевних страждань, втратив близьку людину. Дізнавшись про смерть свого батька діти зазнали емоційного та психологічного потрясіння. Після загибелі чоловіка позивача нормальні життєві зв'язки її та їх спільних дітей були знищені, вони відчувають почуття туги та самітності, не можуть оговтатись від осягнутого їх лиха та втрати близької їм людини Суд знаходить, що доводи позивача, яка діє в своїх інтересах та інтересах своїх малолітніх дітей про заподіяння їм моральної шкоди у зв'язку зі смертю їх чоловіка і батька внаслідок нещасного випадку, який стався з ним на виробництві заслуговують на увагу. Суд враховує, що позивач та малолітні [PERSON] та [PERSON] втратили рідну та близьку людину, відчуття постійного хвилювання, порушення нормальних життєвих зв'язків. Втрата близької людини, вимагає від них додаткових зусиль для організації життя, оскільки померлий, за життя, був для них опорою, моральною та матеріальною підтримкою, через перенесені нервові потрясіння вони відчувають душевні страждання. З втратою батька малолітні [PERSON] та [PERSON], позбавлені належного піклування, яке батьки забезпечують своїй дитині до досягнення нею повноліття. Перелічені негативні явища дійсно не можуть не турбувати позивача по справі, яка діє в своїх інтересах та інтересах своїх малолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON], не можуть не викликати переживання, страждання, стрес, депресію. Отже, факт моральних страждань є очевидним і не потребує доказування іншими засобами доказування. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір моральної шкоди, завданої внаслідок нещасного випадку, пов'язаного з виробництвом, в результаті якого настала смерть чоловіка позивача та батька малолітніх [PERSON] та [PERSON], суд враховує порушення нормальних життєвих зв'язків позивача та її малолітніх дітей, неможливість ведення попереднього способу життя, неможливість повернення близької людини, чоловіка та батька. Разом з тим, сума визначена позивачем по справі, на відшкодування моральної шкоди є завищеною та не відповідає глибині моральних та фізичних страждань останніх. При визначенні розміру грошової компенсації суд враховує, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові № 6-65цс11 від 19.12.2011 року. Згідно з частиною 1 ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Тому, враховуючи вимоги розумності, справедливості і співмірності завданої моральної шкоди, з огляду на ступень та глибину моральних страждань позивача та її дітей, яких вони зазнали внаслідок смерті свого чоловіка та батька, конкретних обставин справи, порушення нормального укладу життя, суд знаходить можливим стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію у відшкодування моральної шкоди в сумі 250000 грн., на користь малолітньої [PERSON], [INFO] грошову компенсацію у відшкодування моральної шкоди в сумі 250000 грн., та на користь малолітнього [PERSON], [INFO], грошову компенсацію у відшкодування моральної шкоди в сумі 250000 грн., що буде еквівалентним завданим моральним стражданням. Про таке право також підтверджено рішеннями Європейського суду з прав людини, зокрема, у рішенні в справі «Нечипорук та Йонкало проти України» (заява № 42310/04), яке набрало статусу остаточного 21 квітня 2011 року, у рішенні від 19 грудня 2013 року у справі «Юрій Волков проти України» (заява № 45872). Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеність перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За таких обставин, суд вважає позовні вимоги частково доведеними, тому підлягають частковому задоволенню. Згідно з ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позов задоволено частково на 50% заявленої вимоги, судовий збір, який підлягає стягненню з відповідача пропорційно до задоволеної частини вимог, становить 384,20 гривень. На підставі ст.ст. 23, 1167, 1168, 1187 ЦК України, ст. 153 КЗпП, ст.ст. 1, 38 Гірничого Закону України,

Outcome: partial