Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-08 00:00:00

В грудні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, який в лютому 2021 року уточнив та просив суд постановити рішення, яким розділити нерухоме майно між ним, [PERSON] та [PERSON] , яке набуте у шлюбі та яке є спільною сумісною власністю подружжя, визнавши за кожним з них право власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , вирішити питання про розподіл судових витрат. В обґрунтування позову позивач вказав, що під час шлюбу з відповідачкою [PERSON] ними було придбано квартиру загальною площею 62,3 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Після розірвання шлюбу згоди про поділ майна з відповідачкою не досягнуто, а тому вважає, що спільне майно повинно бути розділено, внаслідок чого звернувся до суду з даним позовом. Протоколом автоматичного розподілу справ між суддями «Д-3» дану справу було розподілено на суддю Озерянську Ж.М. (а.с.65). Ухвалою суду від 22 березня 2021 року було відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 13 травня 2021 року на 15:00 год. (а.с.89). Ухвалою суду від 05 липня 2021 року за заявою представника позивача [PERSON] за ордером про надання правничої допомоги [PERSON] було закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду на 07 вересня 2021 року на 15:00 год. (а.с.100). Адвокат позивача [PERSON] за ордером про надання правничої допомоги [PERSON] через канцелярію суду 09 листопада 2021 року надав заяву, згідно з якою просив слухати справу без його участі та без участі позивача, позовні вимоги підтримаю в повному обсязі та просив їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував (а.с.106). Відповідачка [PERSON] до судового засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином у встановленому законом порядку, що підтверджується довідками про смс доставку (а.с.90,97,104) та судовими повістками (а.с.92,105), відзив на позовну заяву не подавала, а тому зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 223, 280 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Встановлено, що з 09 серпня 2003 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який за рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2019 року було розірвано(а.с.45-47). Під час шлюбу у них народилося двоє дітей, а саме [PERSON] (а.с.53) та [PERSON] (а.с.55). За спільні кошти подружжям було придбане нерухоме майно: квартиру [ADDRESS] , загальною площею 62,3 кв.м. Договір купівлі-продажу квартири (а.с.31-32), був укладений на ім`я позивача [PERSON] , за яким 10 лютого 2004 року було зареєстроване в Комунальному підприємстві Новомосковське міжрайонному бюро технічної інвентаризації право власності на спірну квартиру, що підтверджується відміткою в Договорі купівлі-продажу квартири від 25 листопада 2003 року (зворотній бік а.с.32). Угоди про добровільний поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжям не досягнуто. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, що також передбачено ст. 372 ЦК України, згідно якої у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.п. 19, 23, 24 своєї Постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу; вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог ст. 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (ч. 2 ст. 364 ЦК України). Підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання) майна за час шлюбу, крім випадків встановлених законом або договором. Відповідно до правової позиції ВСУ, висловленої у постанові від 03.06.2015 року № 6-38цс15, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи ст. 60 СК України, та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ст. 68 СК України). Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права та встановлені обставини є доказом того, що вищезазначене спірне майно (квартира) є об`єктом спільної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , а тому підлягає розподілу між подружжям. Відповідно до положень ст. 12, 76, 80, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, враховуючи, що спірна квартира набута сторонами в період шлюбу та ведення спільного господарства, тому нерухомість є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому суд дійшов висновку про їх поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за сторонами право власності за кожним на 1/2 частину вказаного майна. Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам. Тому, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати в розмірі 5900 грн. сплаченого судового збору при зверненні до суду з позовом.

Outcome: approved