Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-01 00:00:00

В жовтні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з заявою, в якій просить встановити факт, що він постійно проживав разом з матірю [PERSON], померлою 20.01.2017 року , з жовтня 2015 року по день її смерті. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що 20.01.2017 року померла його мати [PERSON]І, яка на день смерті була офіційно зареєстрована за адресою: [INFO]. В жовтні 2015 року стан здоровя матері погіршився, вона потребувала постійного стороннього догляду, тому він разом з матірю фактично проживали на дві адреси, в звязку з ти що він працював. Тобто з понеділка по пятницю вони проживали в м. Кривий Ріг за фактичним його місцем проживання ( реєстрації), а на суботу неділю їхали до м. Покров, тому що житловий будинок потребував постійного догляду. Таким чином вони жили по день її смерті. Після смерті [PERSON] відкрилось право на спадщину, у вигляді 7/10 частин житлового будинку №9 по вул.. Торгова в м. Покров, Дніпропетровської області. Вважаючи, що якщо мати проживала разом з ним, тому він може звернутись в любий час, за оформлення прийняття спадщині, він звернувся до нотаріуса після спливу шестимісячного терміну. 14.09.2017 він звернувся до приватного нотаріуса Покровського міського нотаріального округа [PERSON] з заявою про видачу свідоцтва про право власності на нерухоме майно, яке залишилось після смерті матері, однак отримав постанову по відмову у вчиненні нотаріальної дії, в звязку з відсутністю підтвердження факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Просить суд встановити факт постійного, спільного проживання разом із спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини. В судове засідання заявник [PERSON] не зявився, до початку розгляду справи надав заяву, якою заяву підтримав у повному обсязі, просив її задовольнити та розглянути справу за його відсутністю. Представник заінтересованої особи Виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області надали письмове клопотання, про розгляд справи без участі представника виконкому, при прийняття рішення по справі покладаються на розсуд суду. Вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про можливість задоволення заявлених вимог з наступних підстав. 20 січня 2017 року [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого Покровським районним у місті [PERSON] відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, відповідний актовий запис № 125 ( а.с.6). Відповідно до свідоцтва про народження заявник [PERSON] є рідним сином [PERSON] ( а.с.7) [PERSON] на праві приватної, спільної власності належить 7/10 житлового будинку №9 по вул.. Петровського, в м. Орджонікідзе ( після перейменування вул. Торгова в м. Покров), що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно ( а.с. 8-10). За життя [PERSON] заповіту не залишила. 14 вересня 2017 року постановою приватного нотаріуса Покровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON], [PERSON], відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, а саме видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, що підтверджується оригіналом постанови. Підставою для відмови стало різні місця реєстрації спадкодавця та спадкоємця, та і відсутність підтвердження постійного проживання разом (а.с.11). Пунктом 23 Постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 року № 7 Про судову практику у справах про спадкування зазначено, що якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Відповідно ч. 2 ст. 256 ЦПК України зазначено, що у судовому порядку може бути встановлений факт, що має юридичне значення від якого залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до положень ст.ст. 1216-1218 ЦК України\~спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з\~ст. 1268 ЦК України\~спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого\~статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Зі змісту ст. 1268 ЦК України для спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для того, щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, самого факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини недостатньо. Необхідно, щоб таке проживання було постійним. При цьому, слід враховувати, що чинним законодавством не розкривається поняття постійного місця проживання фізичної особи, тому визнання цього факту розцінюється законом як встановлення факту, що має юридичне значення. Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку, що встановлення факту постійного проживання [PERSON] та спадкодавця [PERSON] породжує для заявника юридичні наслідки, від яких залежать його майнові права, іншої можливості встановити цей факт заявник не має. Доданими суду доказами, заявником доведено факт постійного проживання з матірю [PERSON], померлою 20.01.2017, з жовтня 2015 року по день ї смерті. Таким чином, оскільки встановити зазначений факт в позасудовому порядку неможливо, тому суд вважає вказані позивачем вимоги обґрунтованими, які відповідно до вищезазначених норм права підлягають задоволенню.

Outcome: approved