Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-27 00:00:00

В жовтні 2017 року позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на спадкове майно, посилаючись на те, що 11 жовтня 2013 року померла [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина на 1/2 частку домоволодіння, яке розташоване по вул. Центральна (колишня Леніна), № 79 в с. Маршинці Новоселицького району. Спадщину за законом після її смерті по 1/4 частці прийняли [PERSON] та чоловік спадкодавці [PERSON]. 26 лютого 2014 року [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина на 3/4 частки вказаного домоволодіння, яку успадкував за заповітом [PERSON]. Однак, оскільки спадкодавці не отримали при житті правовстановлюючих документів на домоволодіння, вони не можуть оформити на себе право власності на спадкове майно. Просили суд визнати за ними право власності на домоволодіння в порядку спадкування, а саме за [PERSON] за законом на 1/4 частку домоволодіння та за [PERSON] за заповітом на 3/4 частки домоволодіння. Представник позивачів позов підтримав та просив задовольнити заявлені вимоги. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Новоселицького району в судове засідання не зявився, направивши на адресу суду заяву, в якій позов визнав та просив розглянути справу у його відсутності. Третя особа [PERSON] позов визнала та пояснила, що домоволодіння вул. Центральна (Леніна), № 79 в с. Маршинці Новоселицького району було побудовано батьками її чоловіка подружжям [PERSON] та [PERSON]. Суд, вислухавши пояснення представника позивачів та третьої особи, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що по вул. Центральна (колишня Леніна), № 79 в с. Маршинці Новоселицького району Чернівецької області розташовано домоволодіння, яке складається з житлового будинку літера «А» та господарських споруд. Згідно записів погосподарської книги сільської ради земельна ділянка за вказаною адресою площею 0,14 га знаходилась у користуванні [PERSON] та була надано для будівництво та обслуговування житлового будинку, що підтверджується довідкою [PERSON] сільської ради Новоселицького району № 1260 від 30 листопада 2017 року. Вказане домоволодіння побудовано подружжям [PERSON] та [PERSON] до 1985 року на відведеній для вказаної мети земельній ділянці та зареєстровано в погосподарській книзі сільської ради із наданням відповідної адресної частини. Станом на 1990-1991 роки відносилося до категорії робочих дворів головою якого був [PERSON]. Дані обставини у своїй сукупності свідчать про те, що вказане домоволодіння побудовано відповідно до діючого на час його будівництва законодавства та належним чином було зареєстровано органом місцевого самоврядування. Правові акти чинні на час проведення будівництва пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Так, порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР був встановлений інструкцією, яка була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 4, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Пленум Верховного Суду України у п. 9 своєї\~постанови від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок»\~роз'яснив, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Статтею 22 Кодексу про шлюб та сімю України в редакції 1969 року, діюча на час побудови домоволодіння, передбачено, що майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Отже за змістом вищевказаних норм закону, кожна річ, набута за час шлюбу, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, крім окремих речей кожного з подружжя. З свідоцтва про шлюб серії 1-МИ № 063689 від 19 жовтня 2010 року вбачається, що [PERSON] та [PERSON] уклали свій шлюб 04 травня 1954 року. Зважаючи на те, що домоволодіння було побудовано на відведеній в установленому порядку земельній ділянці та зареєстровано в сільській раді за [PERSON] на час коли останній перебував у шлюбі з [PERSON], то домоволодіння вважається їх спільним майном та з того часу вони стали його співвласниками в рівних частках, тобто по 1/2 частці на кожного з них. Після смерті 11 жовтня 2013 року [PERSON] відкрилася спадщина на 1/2 частку вказаного домоволодіння. Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. У відповідності до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Статтею 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини встановлений у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. З свідоцтва про народження [PERSON] серії І-МИ № 307382 від 10 травня 1973 року вбачається, що його матірю була [PERSON]. Спадщину після смерті [PERSON] як спадкоємці за законом першої черги по 1/4 частці домоволодіння прийняли її чоловік [PERSON] та її син [PERSON], які на час відкриття спадщини постійно проживали разом із спадкодавцем, що підтверджується довідкою [PERSON] сільської ради Новоселицького району № 466 від 11 квітня 2017 року. 26 лютого 2014 року [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина на 3/4 частки вказаного домоволодіння, а саме на 1/4 частку успадковану після смерті дружини [PERSON] та 1/2 частку домоволодіння, яка належала йому на праві спільної сумісної власності подружжя як забудовнику даного домоволодіння під час шлюбу. Відповідно до заповіту, який був складений 29 листопада 2012 року та посвідчений секретарем Маршинецької сільської ради Новоселицького району, спадкодавець [PERSON] заповів позивачу [PERSON] все своє майно. Позивач [PERSON] спадщину після смерті [PERSON] прийняв своєчасно, звернувшись з відповідною заявою до нотаріальної контори протягом шестимісячного терміну з часу відкриття спадщини, що підтверджується матеріалами спадкової справи. Однак, у звязку із смертю спадкодавців та відсутністю за ними правовстановлюючих документів на домоволодіння, нотаріальна контора відмовила позивачам у видачі свідоцтва про право на спадщину. У звязку з вищевикладеним, суд оцінюючи у сукупності досліджені докази, вважає за необхідне визнати за [PERSON] право власності на 3/4 частки домоволодіння в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] та визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частку домоволодіння в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON]. На підставі ст.ст. 328, 1223, 1261, 1268, 1269, 1270 ЦК України, суд

Outcome: approved