Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-24 00:00:00

В грудні 2018 року до Київського районного суду м. Одеси звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: [PERSON] ; Одеська Спеціалізована\~Біржа Нерухомості про визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири. Заява обґрунтована тим, що 11 червня 1998 року між позивачем та [PERSON] з однієї сторони та відповідачами з іншої на Одеській Спеціалізованій Біржі Нерухомості був укладений договір № 98.06-516 купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. В наступному цей договір було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН». Правочин обома сторонами повністю виконаний, ніяких заперечень чи зауважень зі сторони відповідачів не надходило. На час укладення договору, а саме у 1998 році чинним був Закон України «Про товарну біржу», відповідно до статті 15 якого правочини, зареєстровані на біржі подальшому нотаріальному посвідченню не підлягали. На цій підставі позивач просить визнати дійсним договір купівлі-продажу. Ухвалою суду від 20.02.2019 року за позовною заявою [PERSON] відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено провести в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідачам було визначено строк для подання відзиву на позов, зустрічного позову та вчинення інших процесуальних дій. Третім особам роз`яснено право подати суду пояснення щодо позову. Утім, станом на час розгляду справи будь-яких заяв по суті справи чи з процесуальних питань від відповідачів та третіх осіб не надходило. За приписами частини восьмої статті178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи положення статей 280, 281 ЦПК України судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. В ході розгляду справи судом встановлено, що квартира [ADDRESS] , загальною площею 20,8 кв.м. належала відповідачам на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 19.01.1998 р., виданого УЖКГ міськвиконкому Одеської міської ради народних депутатів та зареєстрованого в МБТІ м. Одеси 02.03.1998 р. під №270 пр. стр. 138 реєстр 233. 11 червня 1998 року між [PERSON] , [PERSON] , діючою від свого імені та від імені неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , на підставі рішення Київського РВК від 10.06.98 р. за № 768, з однієї сторони та [PERSON], [PERSON] з другої сторони було укладено договір № 98.06-516, купівлі-продажу цієї квартири. Договір був складений у письмовій формі та зареєстрований на Одеській Спеціалізованій Біржі Нерухомості (Жовтневий філіал) в «Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю» за реєстраційним № 98.06-516 від 11.06.1998 р. 16 червня 1998 року Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості зареєструвало вказаний договір за № 283 стор. 175 реєстр 233. Відмітку про реєстрацію проставлено на вказаному договорі. При укладанні договору між сторонами було досягнуто згоди по всім істотним умовам і сторони повністю виконали угоду - продавці отримали кошти, а покупцю було передано нерухоме майно й до покупця перейшло право власності на квартиру. Право власності зареєстроване покупцем в порядку, якій діяв на час вчинення правочину. Оскільки спірні правовідносини між сторонами виникли у 1998 році, то враховуючи положення п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, до таких відносин належить застосувати положення ЦК УРСР 1963 року, чинного на час виникнення правовідносин. Відповідно до статті 153 ЦК УРСР 1963 року договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Разом з тим, згідно зі статтею 15 Закону України «Про товарні біржі» № 1956-XIIІ від 10 грудня 1991 року в редакції, яка діяла на час укладання спірного договору, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. Угода вважалась укладеною з моменту її реєстрації на біржі. За положеннями частини другої статті 47 ЦК Української РСР 1963 року, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Аналогічне за змістом положення містить частина друга статті 220 ЦК України, в якій зазначено, - якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У відповідності до частини четвертої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Вищезазначена Інструкція передбачала державну реєстрацію будівель, споруд, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978 року «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними з підстав недодержання нотаріальної форми» роз`яснено, що визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. За положеннями статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до частини першої статті 2, частини четвертої статті 5 ЦПК України, - завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Outcome: approved