Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-23 00:00:00

В грудні 2013 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про визнання заповіту та свідоцтв про право на спадщину недійсними, в обґрунтування якого зазначив, що 09.08.2012 року приватним нотаріусом Новобузького районного нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] був посвідчений заповіт від імені його батька [PERSON], за яким останній заповів належний йому житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] Новобузького району Миколаївської області разом з земельними ділянками за цією адресою: для обслуговування цього ж будинку та для ведення особистого підсобного господарства; усі належні йому грошові внески з відсотками та компенсаціями до них, які знаходяться на зберіганні в будь-яких банківських установах України та земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в межах території Новобузької міської ради Миколаївської області, його мачусі, батьковій дружині [PERSON]. Про існування вказаного заповіту йому стало відомо після смерті батька, що мала місце [INFO] року. Вважає, що на день складання заповіту, останній не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, оскільки страждав розладом особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку з параноїчними включеннями, тому просив визнати заповіт від 09.08.2012 року та свідоцтва про право на спадщину за заповітом, які видані на підставі цього заповіту відповідачці [PERSON] недійсними. В судовому засіданні, до розгляду судом справи по суті, позивачем були змінені позовні вимоги до відповідачки, посилаючись на те, що остання не встигла отримати свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті батька, вимоги про визнання недійсними свідоцтв, яких фактично не існує, просив залишити поза увагою суду і відмовився від цієї частини вимог. При цьому, наголошуючи на тому, що спірний заповіт був посвідчений при свідках, один з яких є рідним братом відповідачки на користь якої складено відповідний заповіт, в силу вимог ч. 1 ст. 1257 ЦК України, просив визнати такий правочин недійсним та нікчемним, а також стягнути судові витрати у справі. Відповідачка [PERSON] при судовому розгляді справи позовні вимоги позивача визнала частково. Не погоджувалася з тим, що її чоловік, заповідач [PERSON], в момент складання заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, проте не заперечувала, що така угода є, ймовірно, нікчемною, оскільки дійсно серед двох свідків, в присутності яких посвідчувався спірний заповіт, знаходився її рідний брат [PERSON] Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд приходе такого висновку. Згідно до вимог ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, за її дорученням текст заповіту посвідчує у її присутності інша особа. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. В судовому засіданні встановлено, що згідно заповіту від 09.08.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Новобузького районного нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] о 12 год. 15 хв. за реєстровим № 1079, належне [PERSON] майно, зокрема, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] Новобузького району Миколаївської області разом з земельними ділянками за цією адресою: для обслуговування цього ж будинку та для ведення особистого підсобного господарства; грошові внески з відсотками та компенсаціями до них, які знаходяться на зберіганні в будь-яких банківських установах України та земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в межах території Новобузької міської ради Миколаївської області, останній заповів своїй дружині [PERSON] Згідно свідоцтва (копії) про смерть, серії [NUMBER], виданого 09.07.2013 року Франківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, [PERSON] помер [INFO] року у віці 60 років в місті Львові. Після смерті [PERSON], з заявами про прийняття його спадщини звернулася дружина спадкодавця, відповідачка у справі [PERSON] та його син від першого шлюбу, позивач у справі [PERSON] Дізнавшись від нотаріуса П'ятої львівської державної нотаріальної контори про наявність заповідального розпорядження [PERSON] за яким останній заповів зазначене вище майно своїй дружині [PERSON], його син [PERSON] мав сумніви щодо вільного волевиявлення батька та усвідомлення ним значення своїх дій при вчиненні відповідного правочину, тому не погоджуючись зі змістом вказаного правочину, останній звернувся до суду з позовом в якому, в тому числі просив визнати вказаний правочин недійсним. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3, 4 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до вимог ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені першою-третьою, п'ятою, шостою частинами ст.203 ЦК України. Зокрема, в силу вимог ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно положень ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. В силу ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. В той же час, при судовому розгляді справи позивачем не було доведено відсутність волевиявлення заповідача [PERSON] при складанні спірного заповіту. Дійсно, як встановлено при судовому розгляді справи цей заповіт заповідач [PERSON], через погане самопочуття та поганий зір власноручно не підписував і особисто його не зачитував, замість нього його підписала інша особа [PERSON] і прочитали в голос свідки [PERSON] та [PERSON] З'ясовано, що заповідач [PERSON] страждав на низку захворювань, зокрема серця, очей, в тому числі головного мозку, однак в судовому засіданні не позивачем доведено, що такі недуги заповідача перешкоджали в момент складання заповіту 09.08.2012 року, усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Від заявленого клопотання про проведення посмертної судово-психіатричної експертизи позивач у судовому засіданні відмовився, інших обставин, передбачених ст. 215 ЦК України, які вказують на недійсність цього заповіту (правочину), останній при розгляді справи також не навів, а тому заявлені ним вимоги про визнання заповіту недійсним задоволенню не підлягають. В той же час, згідно положень ч. 1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За змістом ст.ст. 1248, 1253 ЦК України якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися у присутності не менш як двох свідків. При цьому свідками не можуть бути: 1) нотаріус або інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт; 2) спадкоємці за заповітом; 3) члени сім'ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; 4) особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. За змістом ст. 68 ЦК України та ст. 3 КПК України близькі родичі це чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, рідний брат, рідна сестра, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням, а також особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом і мають взаємні права та обов'язки, у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі. Проте, як з'ясовано при судовому розгляді справи, одним із двох свідків, які були присутніми при посвідченні спірного заповіту, знаходився брат відповідачки - [PERSON], про що свідчать їх з [PERSON] свідоцтва про народження, серії [NUMBER] від 06.01.1959 року та [NUMBER] від 04.08.1954 року, за відомостями яких останні мають спільних батьків. Зазначені обставини у судовому засіданні підтвердила також і сама відповідачка [PERSON] Незважаючи на пропозицію суду, жодна із сторін не забажала допитати в якості свідків [PERSON] та приватного нотаріуса [PERSON], яка посвідчувала спірний заповіт. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 14 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року, не допускається визнання дійсним заповіту, який є нікчемним у зв`язку з порушенням вимог щодо його форми та порядку посвідчення, оскільки норми глави 85 ЦК України не передбачають можливості визнання заповіту дійсним. Однак, за змістом п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Відповідні роз'яснення містяться також і у п. 6 роз'яснень судової практики розгляду цивільних справ про спадкування Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цільних і кримінальних справ, викладених у листі від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 Таким чином, сукупність досліджених доказів вказують на те, що під час складання [PERSON] заповіту одним зі свідків на порушення вимог ст. 1253 ЦК України був член сім`ї спадкоємниці [PERSON], її рідний брат [PERSON], а тому такий заповіт (правочин) відповідно до ст. 1257 ЦК України є нікчемним. Відтак, позовні вимоги [PERSON] щодо визнання нікчемним спірного заповіту знайшли своє підтвердження при судовому розгляді справи, а тому у цій частині вимог підлягають задоволенню. В силу вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідачки підлягають стягненню на користь позивача судові витрати, понесені останнім на оплату судового збору пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, зокрема у розмірі 243 грн. 60 коп.

Outcome: partial