Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-20 00:00:00

В грудні 2015 року [PERSON] (Позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (Відповідач-1), [PERSON] (Відповідач-2) про визнання недійсним договору купівлі-продажу, в якому просив: 1)визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 01 липня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пальорою Г.Ю. та зареєстрований за № 860; 2)застосувати як наслідок недійсності правочину двосторонню реституцію, у порядку якої: -зобов'язати [PERSON] повернути квартиру [ADDRESS] громадянці Російської Федерації [PERSON], - стягнути в порядку застосування реституції з [PERSON] на користь [PERSON] сплачені ним кошти за договором купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 01 липня 2015 року в розмірі 643 040,40 грн. Свої позовні вимоги Позивач обгрунтовує тим, що 01.07.2015р. між [PERSON], яка діяла від імені [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пірхою І.С. 25 червня 2015 року за реєстровим № 1683, та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пальорою Г.Ю. та зареєстровано в реєстрі за № 860. Вартість визначеної квартири була визначена за взаємним погодженням і становила 643 040,40 грн. Разом з тим, довіреність між Продавцем ([PERSON].) та Представником ([PERSON].) була укладена 25 червня 2015 року, проте [INFO] Продавець померла, про що 01.07.2015р. складено відповідний актовий запис № 10588. Таким чином, представник уклав з Позивачем від імені [PERSON] договір купівлі-продажу квартири через три дні після смерті особи, що є його довірителем, а тому Представник не мав повноважень на вчинення такого правочину, відтак договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 01.07.2015р. суперечить вимогам, встановленим ЦК України та чинному законодавству в цілому і підлягає визнанню недійсним. До загальних правил майнових наслідків недійсності правочинів належить двостороння реституція. Відповідно до листа від 21.12.2015р., який надійшов на адресу Позивача від Відповідача-1, остання повідомила, що вона є єдиним спадкоємцем Продавця, а відтак є належною особою, на яку можна звернути реституцію у випадку визнання Договору недійсним. Водночас, кошти, які отримала Відповідач-2 згідно договору купівлі-продажу від 01.07.2015р., не були передані Продавцю в зв'язку з її смертю, а також не були передані єдиному спадкоємцю померлої - Відповідачу-1. Відповідачем-1 подано суду заяву (а.с.33), в якій вона зазначила, що позовні вимоги визнає в повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення. Пояснила, що після того, як вона дізналась про смерть тітки - [PERSON], вона приїхала до м. Києва та 22.12.2015р. подала заяву до нотаріуса про отримання спадщини після [PERSON] Відповідачем-2 подано суду заяву (а.с.34), в якій вона зазначила, що їй було відомо про смерть довірителя - [PERSON] [INFO]., проте на час укладення спірного правочину, вона не усвідомлювала, що факт смерті спливає на дійсність довіреності, яку довірителька оформила ще за життя. Нотаріуса, який посвідчував спірний договір купівлі-продажу квартири, Відповідачка-2 не інформувала про смерть [PERSON], оскільки вважала, що в цьому немає ніякої потреби. Позовні вимоги визнала в повному обсязі та не заперечувала проти їх задоволення. Зазначила, що після остаточного вирішення справи бере на себе зобов'язання повернути Позивачу сплачені ним грошові кошти за договором купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 01 липня 2015 року в розмірі 643 040,40 грн. В судовому засіданні представник Позивача - [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Представники Відповідача-1 - [PERSON]. та Відповідача-2 - [PERSON]. позовні вимоги визнали та не заперечували проти їх задоволення. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 01 липня 2015 року між [PERSON], що діяла від імені Продавця - [PERSON], на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пірхою І.С. 25 червня 2015 року за реєстровим № 1683, та [PERSON], було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пальорою Г.Ю. та зареєстрований в реєстрі за № 860 (а.с.9-12), за умовами якого Продавець (в особі представника) передає у власність, а Покупець приймає у власність та зобов'язується оплатити квартиру [ADDRESS], ціна якої за погодженням сторін була визначена в сумі 643 040,00 грн. Згідно листа приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пальорої Г.Ю. вих. № 87/01-16 від 14.03.2016р. встановлено, що на підтвердження повноважень представника Продавця [PERSON] був наданий оригінал Довіреності від [PERSON]., посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пірхою І.С. від 25 червня 2015 року за реєстровим № 1683. Згідно ст. 44 Закону України «Про нотаріат» дійсність вказаної довіреності була перевірена нотаріусом за допомогою Єдиного реєстру довіреностей, що підтверджується Витягом № 29184880 від 01.07.2015р. Оригінал вказаної довіреності зберігається в справі № 80/02-03 від 01.07.2015р. На момент посвідчення договору купівлі-продажу вказана довіреність була дійсною та не відмінялась (а.с.59) Так, 25 червня 2015 року [PERSON] згідно довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пірхою І.С. та зареєстрованої в реєстрі за № 1683, уповноважила [PERSON] представляти її інтереси перед фізичними та юридичними особами, в усіх установах та організаціях, незалежно від їх підпорядкування та форм власності, з усіх питань, пов'язаних з отриманням всіх необхідних документів, реєстрацією права власності та відчуженням належної їй квартири [ADDRESS] з правом підписання відповідного договору (договорів) на умовах за її розсудом з дотриманням вимог Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (а.с.8). Судом встановлено, що [INFO] [PERSON] померла у віці 75 років, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим Відділом реєстрації смерті у м. Києві Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві (а.с.13). Після смерті [PERSON] Відповідачем-1 як спадкоємицею останньої у встановлений законом строк, було подано приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Дяченко О.О. заяву про прийняття спадщини після померлої тітки - [PERSON], що підтверджується відповідною заявою (а.с.16) та документами, що визначають ступінь споріднення між померлої [PERSON] та Відповідачем-1 - [PERSON] (а.с.42-55). Згідно листа приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Дяченко О.О. вих. № 22/01-16 від 24.02.2016р. встановлено, що по спадковій справі [PERSON], до нотаріуса заяв від інших спадкоємців не надходило (а.с.40). Частина 5 статті 1268 ЦК України закріплює, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 30 ЦК України цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Згідно ч.ч.1, 3 ст. 244 ЦК України представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. За п. 6 ч. 1 ст. 248 ЦК України представництво за довіреністю припиняється у разі смерті особи, яка видала довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності. У разі смерті особи, яка видала довіреність, представник зберігає своє повноваження за довіреністю для ведення невідкладних справ або таких дій, невиконання яких може призвести до виникнення збитків. Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. У п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. N 9 визначено: «Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.». Згідно п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009р., відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, на момент вчинення правочину. Згідно ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. Відповідно до ч.1 та ч.3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 12 лютого 2014 року у справі № 6-165цс13, вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх в сукупності. Зокрема, у разі вчинення правочину представником суду слід з'ясувати, чи був наділений представник його довірителем повноваженнями на вчинення правочину, чи діяв він в межах наданих йому повноважень, а якщо ні, то чи схвалив в подальшому довіритель укладений представником в його інтересах правочин. Враховуючи викладене, оскільки на час укладення договору купівлі-продажу квартири від 01.07.2015р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пальорою Г.Ю, та зареєстрованого в реєстрі за № 860, представник Продавця [PERSON]. - [PERSON] не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності, в зв'язку зі смертю Продавця та як наслідок припинення представництва за довіреністю, посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пірхою І.С. 25 червня 2015 року за реєстровим № 1683, суд дійшов висновку, що відповідно до ст. 215 ЦК України такий правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки недійсності правочину встановлені ст. 216 ЦК України. Згідно з вимогами частини першої цієї статті Кодексу недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Таким чином, оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено, що договір купівлі-продажу квартири від 01.07.2015р. щодо купівлі-продажу квартири [ADDRESS] було вчинено з недодержанням в момент укладення договору вимог, які встановлених ст. 203 ЦК України щодо наявності необхідного обсягу цивільної дієздатності у представника Продавця, враховуючи, що єдиним спадкоємцем Продавця вказаної квартири є Відповідач-1, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог шляхом встановлення недійсності Договору купівлі-продажу квартири від 01.07.2015р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пальорою Г.Ю. та зареєстрованого в реєстрі за № 860, та застосування наслідків недійсності правочину. Застосування наслідків недійсності правочину, вказаних у позовній заяві, враховуючи встановлені обставини справи, суд вважає такими, що також підлягають задоволенню. Відповідно до ст.88ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені Позивачем при зверненні до суду, шляхом стягнення з Відповідача1 на користь Позивача судового збору у розмірі - 487,20грн., а з Відповідача2 - у розмірі 6 090,00грн. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 30, 203, 215, 237, 244, 248 ЦК України, з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009р., , та

Outcome: approved