Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-07 00:00:00

В жовтні 2015 року [PERSON] (Позивач) звернувся до суду з позовом до Державної реєстраційної служби України (Відповідач), третя особа: Головне територіальне управління юстиції, в якому просив: - визнати дійсним факт вчинення правочину, купівлі, ним, [PERSON], цегляного гаражу, площею 18,0 кв.м., що знаходиться у [ADDRESS], у гаражно-будівельному кооперативі «Автблюбитель-5», гараж [NUMBER] на підставі нотаріально-посвідченого договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Колісник В.Б. Київського міського нотаріального округу від 04.04.1997 року, зареєстровано в реєстрі за № 1614; - визнати за ним ([PERSON]), право власності на нерухоме майно, цегляний гараж, площею 18,0 кв.м., що знаходиться у [ADDRESS] у гаражно-будівельному кооперативі «Автолюбитель-5», гараж [NUMBER]; - зобов'язати Державну реєстраційну службу України зареєструвати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно належне йому право власності на цегляний гараж. Ухвалою судді від 12.10.2015р. відмовлено у відкритті провадження у цивільній справі відмовлено, оскільки така вимога підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства. Дана ухвала не оскаржувалась в цій частині і набрала законної сили. Позовні вимоги Позивач обґрунтовує тим, що 04 квітня 1997 року між ним (позивачем) та гр. [PERSON] було укладено і посвідчено приватним нотаріусом Київського міського округу Колісник В.Б. договір купівлі-продажу нерухомого майна, гараж цегляний, площею 18,0 (вісімнадцять) кв.м., що знаходиться в [ADDRESS] ГБК «Автолюбитель-5», гараж [NUMBER]. 16 квітня 1997 року вказаний вище нотаріально-посвідчений договір позивач зареєстрував в КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» в книзі 44 за реєстрованим номером 16768. У січні місяці 2014 року позивач дізнався про втрату нотаріально-посвідченого оригінального бланку вказаного вище договору купівлі-продажу. 11 лютого 2014 року позивач отримав письмову відповідь від Київського державного нотаріального архіву за № 174/01-21 про те, що станом на 11 лютого 2014 року нотаріально посвідчені документи та документи нотаріального діловодства приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Колісника В.Б. на відповідальне державне зберігання не передавались. 01 квітня 2014 року у зв'язку із необхідністю продажу вказаного нерухомого майна позивач звернувся із вимогою до Державної реєстраційної служби України щодо видачі свідоцтва про право власності на гаражний бокс [NUMBER] в ГБК «Автолюбитель-5» по [ADDRESS] Листом № 8990/0/11-14 від 17.04.2014 року позивач отримав відмову від Державної реєстраційної служби України, де було повідомлено, що згідно бази даних реєстрації заяв і запитів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за період з 02.01.2013 по 14.04.2014 його право власності на вказаний вище гаражний бокс не зареєстроване. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, однак подав письмові заперечення, в яких зазначив, що Постановою Кабінету Міністрів України від 21.01.2015 року №17 ліквідовано Державну реєстраційну службу України та її функції покладено на Міністерство юстиції України. Третя особа у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заперечень не подавав. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 04 квітня 1997 року між позивачем та гр. [PERSON] було укладено і посвідчено приватним нотаріусом Колісник В.Б. Київського міського округу договір купівлі-продажу нерухомого майна, гараж цегляний, площею 18,0 (вісімнадцять) кв.м., що знаходиться в [ADDRESS] ГБК «Автолюбитель-5», гараж [NUMBER] (а.с.5). З копії інформаційної довідки від 17.01.2014 року № 3561, виданої КМБТІ та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, вбачається, що гаражний бокс №5 в ГБК «Автолюбитель-5» по вул. Бакинська, 35, в м. Києві на праві власності зареєстрований за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу (а.с.6). Таким чином, враховуючи вище зазначене, суд приходить до висновку про відсутність оспорювання факту вчинення правочину, купівлі, [PERSON], цегляного гаражу, площею 18,0 кв.м., що знаходиться у [ADDRESS] у гаражно-будівельному кооперативі «Автблюбитель-5», гараж [NUMBER], що само собою виключає підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання дійсним факту вчинення правочину, купівлі, [PERSON], цегляного гаражу, площею 18,0 кв.м., що знаходиться у [ADDRESS] у гаражно-будівельному кооперативі «Автблюбитель-5», гараж [NUMBER]. Також в судовому засіданні, встановлено, що у січні місяці 2014 року позивач дізнався про втрату нотаріально-посвідченого оригінального бланку вказаного вище договору купівлі-продажу, в зв'язку з чим в подальшому 01 квітня 2014 року у зв'язку із необхідністю продажу вказаного нерухомого майна позивач звернувся із вимогою до Державної реєстраційної служби України щодо видачі свідоцтва про право власності на гаражний бокс [NUMBER] в ГБК «Автолюбитель-5» по [ADDRESS] Листом № 8990/0/11-14 від 17.04.2014 року позивач отримав відмову від Державної реєстраційної служби України, де було повідомлено, що згідно бази даних реєстрації заяв і запитів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за період з 02.01.2013 по 14.04.2014 його право власності на вказаний вище гаражний бокс не зареєстроване (а.с.7). Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до п.1, 2 постанови Кабінету Міністрів України від 21.01.2015 року № 17, ліквідовано Державну реєстраційну службу та Державну виконавчу службу, поклавши на Міністерство юстиції завдання і функції з реалізації державної політики у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), з питань державної реєстрації актів цивільного стану, речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, договорів комерційної концесії (субконцесії), з питань реєстрації (легалізації) об'єднань громадян, інших громадських формувань, статутів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, якщо їх реєстрація передбачена законами, статуту територіальної громади м. Києва, державної реєстрації друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств як суб'єктів інформаційної діяльності. Установити, що Міністерство юстиції є правонаступником Державної реєстраційної служби та Державної виконавчої служби, що ліквідуються, в частині реалізації державної політики у сферах, зазначених у пункті 1 цієї постанови. Таким чином необхідно зазначити, що до початку процедури ліквідації Державної реєстраційної служби України, остання здійснювала державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на підставі відповідно поданих документів заявником, а не здійснювала визнання чи невизнання права власності на нерухоме майно. Як вбачається з долучених Позивачем до позову документів жодних спорів між ним та відповідачем щодо наявності права власності на нерухоме майно не існувало та не існує. Фактично у Позивача відсутній оригінал правовстановлюючого документу на гараж за 1997р., який є підставою для уповноваженого органу держави, на який покладено функцію здійснення лише реєстрації наявного права власності, здійснити свої повноваження по реєстрації об'єкта - внесенню відповідних відомостей в Реєстр прав власності. Верховний Суд України за результатами аналізу судової практики розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, (витяг «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» за 2012р.) зазначив, зокрема наступне. «Встановлення судом факту володіння будівлею на праві власності можливе, якщо у заявника загублено або втрачено правовстановлюючий документ на будівлю та зазначений факт не може бути підтверджений у позасудовому порядку. На підтвердження цього факту заявник подає докази щодо неможливості одержання ним відповідного документа або його поновлення. Слід розрізняти судовий порядок встановлення факту володіння будівлею на праві приватної власності від судового порядку визнання права власності на будівлю. У першому випадку справи розглядаються в порядку окремого провадження, що передбачено статтями 234, 256 ЦПК, у другому - у позовному провадженні за нормами ЦК.» При цьому Верховний Суд України проаналізувавши рішення у конкретній справі вказав, що постанова Пленуму «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення»,була прийнята в 1995 р. та зміни до неї внесені в 1998 р. Однак із 2004 р. набрав чинності новий ЦК, у якому наявна ст.392 ЦК, яка безпосередньо передбачає право власника майна пред'явити позов про визнання його права власності у разі втрати ним документа, який засвідчує право власності. За ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. При цьому з долученої до позову Інформаційної довідки Київського міського БТІ від 17.01.2014р. вбачається, що за позивачем зареєстровано право власності. Однак жодних даних про те, що в БТІ відсутній оригінал договору купівлі-продажу гаражу до позову не долучено. З урахуванням всього наведеного вище суд приходить до висновку, що у даному випадку ніким не заперечується, що Позивач є власником гаража, який згідно довідки БТІ зареєстрований за ним на праві власності. При цьому в БТІ, як органу, який до 31.12.2012р. здійснював реєстрацію права власності на об'єкти нерухомого майна, може бути наявна копія договору купівлі-продажу гаража. Однак Позивач не звертався до БТІ для отримання вказаного договору та жодних клопотань до суду про витребування документів не заявляв. Таким чином, враховуючи викладене, вимоги позивача щодо визнання дійсним факту вчинення правочину купівлі ним цегляного гаражу у 1997р., визнання за ним право власності на нерухоме майно, цегляний гараж, площею 18,0 кв.м., що знаходиться у [ADDRESS] у гаражно-будівельному кооперативі «Автолюбитель-5», гараж [NUMBER], задоволенню не підлягають, так як вказане не входило до повноважень Державної реєстраційної служби України, правонаступником якої станом на день винесення рішення є Міністерство юстиції України. Беручи до уваги наведене, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] до Державної реєстраційної служби України, третя особа: Головне територіальне управління юстиції у м.Києві про визнання дійсним факту вчинення правочину та визнання права власності на нерухоме майно задоволенню не підлягає. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 328 ЦК України та

Outcome: dismissed