Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-03 00:00:00

В жовтні 2015р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 2, 3) до відповідачів: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа: Шевченківський районний відділ в м. Києві ГУ ДМС в м. Києві, в якому просила суд, з урахуванням поданої заяви про уточнення вимог (а.с. 212, 213): усунути перешкоди позивачці [PERSON] в користуванні квартирою [ADDRESS], шляхом визнання відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування зазначеним житловим приміщенням, з примусовим виселенням їх без надання іншого житлового приміщення та зняття з реєстрації. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27 березня 2017р. провадження по справі було закрито в частині вимог до [PERSON] на підставі п. 6) ч. 1 ст. 205 ЦПК України в редакції, яка діяла до 15 грудня 2017р. Свої позовні вимоги позивачка обгрунтовувала тим, що нею було набуто у власність вищезазначену квартиру, проте відповідачі, як колишні співвласники цієї квартири відмовляються звільнити цю квартири та продовжують в ній проживати, чим порушують право власності позивачки на цю квартиру. Крім того, відповідачі не бажають знятися з реєстрації в цій квартирі, що додатково порушує права позивачки. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, з урахуванням поданих уточнень, зазначаючи, що сторона позивача не змінювала ні підстави ні предмет позову, а лише зазначила спосіб, у який просить суд усунути позивачці перешкоди, як власнику спірної квартири, які чинять відповідачі продовжуючи користуватися цією квартирою без відповідних правових підстав та відмовляючись її звільнити. Представник відповідачки [PERSON] проти позову заперечував, зазначаючи, що суд не повинен був прийняти до розгляду заяву про уточнення вимог, а зобов'язаний був цю заяву залишити без розгляду. Також представник відповідача звертав увагу суду, що відповідачка [PERSON] та її донька [PERSON] мають ІІ групу інвалідності, та не мають іншого житла, а тому їх не може бути виселено з квартири. В процесі розгляду справи стороною відповідача подавались клопотання про закриття провадження по справі, залишення позову без розгляду, зупинення провадження по справі, які були залишенні ухвалами Шевченківського районного суду м. Києва без задоволення. Відповідачі [PERSON], [PERSON], третя особа про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку, в судові засідання не з'явились, відзив на позов відповідачами не подавався, поважності причин неявки суду не повідомили. Третя особа клопотала перед судом про розгляд справи у свою відсутність. зазначивши, що на теперішній час на третю особу не покладено обов'язків здійснювати реєстрацію/зняття з реєстрації фізичних осіб. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідачки [PERSON], розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2013р. по цивільній справі № 2610/19861/2012, провадження №2/761/1679/2013, позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення осіб із займаного ними приміщення - задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за договором позики від 15 серпня 2011р. укладеного між [PERSON] та [PERSON] в розмірі 2019972,26 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки, квартиру [ADDRESS], яка на праві власності належить [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] відповідно до договору іпотеки від 15 серпня 2011р., укладеним між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], визнавши за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS]. В решті позову відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15 лютого 2017р., апеляційна скарга [PERSON] - залишена без задоволення, а зазначене вище рішення суду першої інстанції без змін. 27 січня 2014р. позивачка [PERSON] зареєструвала право власності на квартиру [ADDRESS]. Судом встановлено, що у вказаній квартирі зареєстровані відповідачі, які в ній і проживають, що підтвердив в судовому засіданні представник відповідачки [PERSON] Відповідно до п. 8) ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника. Згідно з ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Частинами 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. В судовому засіданні представник позивача звертав увагу суду, що 22 квітня 2014р. позивачкою було направлено відповідачам письмову вимогу про звільнення квартири [ADDRESS], проте така вимога була проігнорована відповідачами. За змістом ч. 3 ст. 109 ЖК України звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.. Згідно положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, право відповідачів користуватися квартирою [ADDRESS], існувало у них лише за наявності у них на праві власності зазначеної квартири, після відчуження квартири та за відсутності відповідного договору з новим власником ними втрачається їх право на користування цією квартирою, аналогічна правова позиція міститься в правових позиціях Верховного Суду України в постанові по справі № 6-158цс14. Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном, як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Згідно з ч. 1, 6 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, а саме слід усунути перешкоди позивачці [PERSON] в користуванні квартирою [ADDRESS], шляхом визнання відповідачів: [PERSON], [PERSON], [PERSON], такими, що втратили право користування зазначеною квартирою та примусовим виселенням останніх з цієї квартири без надання іншого житлового приміщення. Стосовно вимог позивачки про зняття з реєстрації відповідачів у зазначеній вище квартирі, то в цій частині позов не підлягає задоволенню, в силу положень ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON], підлягає стягненню судовий збір у розмірі 487,2 грн. Відповідно до п. 9) ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» з відповідачок [PERSON], [PERSON] судовий збір не стягується.

Outcome: partial