Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-10 00:00:00

В жовтні 2015 року позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилався на те, що ПАТ «Чернівецький цегельний завод №3» належить гуртожиток за адресою 1-й пров. Кармелюка, 4 у м.Чернівці та в кімнаті №19 вказаного гуртожитку зареєстрований відповідач, який фактично з дня реєстрації, а саме з 20.03.2009 року по теперішній час там не проживав та не проживає. Вказував на те, що реєстрація відповідача, який в гуртожитку не проживає, утруднює ведення бухгалтерського обліку коштів, які надходять як оплата за проживання від осіб, які дійсно проживають у кімнаті №19 гуртожитку та сплачують комунальні послуги, проте не можуть бути зареєстровані за вказаною адресою та оформити своє право на отримання субсидії, пільг та компенсацій. 08.09.2015 року відповідачу надсилався лист за адресою м.Чернівці. вул. Алма-Атинська, 7/2, який ним був отриманий 14.09.2015 року з проханням добровільно знятися з реєстрації, однак на дане прохання він належним чином не відреагував, а тому позивач звернувся з даним позовом до суду з метою захисту своїх порушених прав. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просив позбавити [PERSON] права користування житловим приміщенням, а саме кімнатою №19 в будинку №4 по 1-му пров. Кармелюка в м. Чернівці та зняти відповідача з реєстраційного обліку за вказаною адресою. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, надала суду пояснення аналогічні змісту позовної заяви та просила позов задовольнити, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач в судове засідання не зявився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи шляхом розміщення відповідного оголошення в засобах масової інформації, про причини своєї неявки суд не повідомив та не подав відповідної заяви про відкладення розгляду справи. У відповідності до вимог ч.4 ст. 169 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки представник позивача не заперечувала проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, суд вважає, що по справі слід ухвалити заочне рішення. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Так, судом встановлено, позивачу на праві власності належить гуртожиток за адресою м.Чернівці, 1-й пров. Кармелюка, 4 (а/с 4,5). Відповідно до ст. 45 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною 1 ст. 391 цього ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлено, що з 20.03.2009 року у кімнаті №19 вказаного гуртожитку зареєстрований відповідач, який з часу реєстрації за вказаною адресою не проживає, що підтверджується відповідним актом №1 від 01.09.2015 року та довідкою ПАТ «Чернівецький цегельний завод №3» від 21.10.2015 року №117 (а/с 7,9). Відповідно до ст. 6 ЖК України, жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Надання приміщень у жилих будинках для потреб промислового характеру забороняється. Правовий режим гуртожитків регулюється главою 4 ЖК України та за змістом ст.ст.127-129 ЖК України, Для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Так, Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України, відповідно до якого закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Пункт 2 ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Судом встановлено, що права позивача вільно реалізовувати право володіння, користування та розпорядження власністю підлягає захисту, оскільки відповідач не проживає у належному позивачу гуртожитку з моменту реєстрації, а саме з 20.03.2009 року, тим самим чинить позивачу перешкоди у користуванні власністю. Особливим інститутом житлового права є збереження житла за тимчасово відсутнім наймачем та членами його сімї. У відповідності до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Отже, тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців проте як було встановлено судом відповідач був відсутній за місцем реєстрації з березня 2009 року та по теперішній час. Таким чином, права позивача як власника гуртожитку підлягають захисту шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Відповідно до ст.ст.6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Зняття з місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Зняття з реєстрації місця проживання неповнолітніх, які не мають батьків, та осіб, стосовно яких встановлено опіку чи піклування, здійснюється за погодженням з органами опіки і піклування. Таким чином, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог про: позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України). Наведене також узгоджується з правовою позицією сформованою Верховним Судом України за наслідками розгляду справи №6-57цс11 у постанові від 16.01.2012 року, яка відповідно до ст.360 -7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно - правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Отже, відсутні підстави для задоволення позову в частині зняття відповідача з реєстраційного обліку. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України \~стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути документально підтвердженні понесені останнім судові витрати, а саме судовий збір та витрати за розміщення оголошення в засобах масової інформації про виклик відповідача в судове засідання. На підставі вище викладеного та

Outcome: partial