Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-23 00:00:00

В жовтні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до прокуратури Одеської області та Головного управління Державної казначейської служби в Одеській області про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 93,27 грн. та моральної шкоди в розмірі 50000,00 грн., завданої в результаті неправомірної бездіяльності посадових осіб прокуратури Одеської області, які в порушення ст. 214 КПК України не внесли до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальні правопорушення, що були викладені нею в своїй заяві від 06.10.2014 року. Мотивуючи свої позовні вимоги, позивач зазначає, що в результаті такої неправомірної бездіяльності посадових осіб прокуратури Одеської області вона вимушена була звертатися до суду за захистом своїх прав та витрачати свій час і свої кошти, в звязку з чим їй завдана, по-перше, моральна шкода, яка полягає у її моральних стражданнях, повязаних з тим, що вона не могла реалізувати своє право на розгляд своєї заяви, поданої до прокуратури Одеської області, й вимушена була докладати додаткових зусиль для поновлення свого права та розгляду своєї заяви в порядку, встановленому кримінально-процесуальним судочинством ; і, по-друге, матеріальна шкода, що полягає у понесених нею транспортних витратах, повязаних з її явкою до суду, у загальному розмірі 93,27 грн. (з яких : транспортні витрати, повязані з її явкою до Приморського районного суду м. Одеси 15.10.2014 р. для подачі скарги на бездіяльність прокурора та слідчого прокуратури Одеської області, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання її заяви від 06.10.2014 р., 60,59 грн.; транспортні витрати, повязані з її явкою до Приморського районного суду м. Одеси у судове засідання 22.10.2014 року по справі № 522/19395/14-к з розгляду її скарги на бездіяльність прокурора та слідчого прокуратури Одеської області, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання її заяви, 32,68 грн.). Крім того, позивач вимагає стягнути на її користь з відповідачів понесені нею судові витрати, повязані з її явкою в судові засідання у даній справі. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала свої позовні вимоги, а представник прокуратури Одеської області [PERSON] не визнав позов. Крім того, 12 січня 2016 року прокуратурою Одеської області були подані адресовані суду письмові заперечення на позовну заяву [PERSON], які приєднані судом до матеріалів справи (а.с.23-25). Головне управління Державної казначейської служби в Одеській області не повідомило суду причину неявки свого представника, хоча про дату і місце судового розгляду справи було повідомлено належним чином, про що свідчить розписка про отримання ним судової повістки. Дослідивши матеріали справи і вислухавши пояснення позивача та представника прокуратури Одеської області, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що 06.10.2014 року [PERSON] звернулась до прокуратури Одеської області із заявою про внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей щодо вчинених ДІМ Березівського РВ ГУМВС України в Одеській області [PERSON] кримінальних правопорушень за ознаками ст.ст. 126, 296, 365 КК України. Згідно чинного кримінально-процесуального законодавства відомості викладені в заяві про вчинене кримінальне правопорушення невідкладно, але не пізніше 24 години вносяться до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Рішення щодо наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення в обставинах, викладених в заяві про злочин, може бути прийнято слідчим, прокурором лише за результатами проведеного розслідування, яке розпочинається разом з внесенням відомостей про злочин до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Оскільки відомості про вчинені кримінальні правопорушення, викладені у вищевказаній заяві [PERSON] від 06.10.2014 р., посадовими особами прокуратури Одеської області у встановлені чинним кримінально-процесуальним законодавством України строки не були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, тому 15 жовтня 2014 року [PERSON] звернулася до Приморського районного суду м. Одеси зі скаргою на бездіяльність прокурора, слідчого прокуратури Одеської області, яке полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, після отримання заяви. Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси Цільмака К.П. від 22 жовтня 2014 року у справі № 522/19395/14-к (провадження № 1-КС-522/13827/14) згадану заяву [PERSON] було задоволено та зобовязано уповноважених на те посадових осіб Одеської області внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальні правопорушення, викладені в заяві [PERSON] за вихідним № 6769 від 06.10.2014 р., та розпочати розслідування (а.с.6). У відповідності до частини 6 статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній чи юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Згідно з частиною 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. У силу положень пункту 2 частини 1 статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів. Протиправною є поведінка, яка не відповідає вимогам законів чи підзаконних актів, якими врегульовані правовідносини, що виникли між заподіювачем шкоди та особою, якій таку шкоду було завдано. Протиправною поведінкою можуть бути як неправомірні дії, так і неправомірна бездіяльність фізичної або юридичної особи. З огляду на наведене, суд погоджується з доводами позивача стосовно того, що неправомірною бездіяльністю посадових осіб прокуратури Одеської області, яка полягає у невнесенні у встановлені чинним кримінально-процесуальним законодавством України строки до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про кримінальні правопорушення, викладені в заяві [PERSON] за вихідним № 6769 від 06.10.2014 р., позивачу завдана моральна шкода, яка полягає у її душевних стражданнях, повязаних з тим, що вона не могла реалізувати своє право на розгляд своєї заяви, поданої до прокуратури Одеської області, а також вимушена була докладати додаткових зусиль для поновлення свого права на розгляд своєї заяви в порядку, встановленому кримінально-процесуальним судочинством, в звязку з чим зверталася до суду за захистом своїх прав. При визначенні розміру моральної шкоди, завданої [PERSON], суд виходить з характеру та обсягу душевних і психічних страждань, яких зазначала позивач, їх тривалості, тривалості відновлення її прав та зусиль, які вона мусила докладати для відновлення своїх прав. Враховуючи тяжкість і тривалість моральних страждань, які зазнала позивач, ступінь вини прокуратури Одеської області у спричиненні позивачу моральної шкоди, на думку суду, відшкодування моральної шкоди позивачу у розмірі 500,00 грн. буде цілком відповідати засадам розумності, виваженості й справедливості та вимогам ч. 3 ст. 23 ЦК України. Вирішуючи позовні вимоги позивача в частині стягнення з прокуратури Одеської області матеріальної шкоди у розмірі 93,27 грн. (з яких : транспортні витрати, повязані з її явкою до Приморського районного суду м. Одеси 15.10.2014 р. для подачі скарги на бездіяльність прокурора та слідчого прокуратури Одеської області, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання її заяви від 06.10.2014 р., 60,59 грн.; транспортні витрати, повязані з її явкою до Приморського районного суду м. Одеси у судове засідання 22.10.2014 року по справі № 522/19395/14-к з розгляду її скарги на бездіяльність прокурора та слідчого прокуратури Одеської області, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання її заяви, 32,68 грн.), суд виходить з того, що ці витрати не є матеріальною шкодою, а є витратами, повязаними з явкою позивача до суду, та, оскільки такі витрати понесені останньою у іншій справі, тому у даній справі, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, стягненню не підлягають. Якщо витрати понесені позивачем під час розгляду кримінальної справи в суді, то питання про їх відшкодування повинно вирішуватись під час ухвалення судового рішення саме у кримінальній справі. При цьому суд бере до уваги, у п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 12 «Про застосування норм цивільного законодавства при розгляді справ в суді першої інстанції» розяснено, що у тому разі коли питання про судові витрати не було вирішено при ухвалені рішення, суд, що його ухвалив, вирішує питання відповідно до пункту 4 частини першої статті 220 ЦПК за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухваленням додаткового рішення. У звязку з цим питання про судові витрати не можуть вирішуватись іншим судом або шляхом предявлення позову в іншій справі. У п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» розяснено, що судові витрати не є збитками в розумінні ст. 22 ЦК України, не входять до складу ціни позову і не можуть стягуватися як збитки. Отже, понесені позивачем витрати при розгляді справи в порядку кримінально-процесуального судочинства у сенсі положень пункту 1 частини 2 статті 22 ЦК України не є матеріальними збитками (майновою шкодою), що в порядку цивільного судочинства підлягають відшкодуванню на підставі частини 1 статті 1166, частини 6 статті 1176 ЦК України. Таким чином, позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача матеріальної шкоди у розмірі 93,27 грн. не підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до частини 1 статті 85 ЦПК України витрати, повязані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Відтак, понесені позивачем витрати, повязані з її переїздом з місця проживання до місця розташування суду у напрямку м. Березівка - м. Одеса, з метою прибуття у судове засідання у даній справі, а так само у зворотному напрямку, не підлягають стягненню з відповідача. Вирішуючи дану справу, суд також бере до уваги, що обслуговування Державного бюджету здійснюють органи Державної казначейської служби (ст. 43 БК України) Бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються Законом про Державний бюджет України (п. 8 ст. 7, п.п.1, 2 ст. 29 БК). Повноваження на здійснення платежів з конкретною метою в процесі виконання бюджету надаються розпоряднику бюджетних коштів відповідно до бюджетних призначень (п.6 ч. 1 ст. 2 БК). Для здійснення програм та заходів, які проводяться за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядником бюджетних коштів (ч. 1, 2 ст. 22 БК). Відповідно до бюджетного законодавства органи прокуратури є розпорядниками бюджетних коштів і уповноважені на отримання бюджетних асигнувань, взяття бюджетних зобовязань та здійснення видатків з бюджету. Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Вказаний закон стягнення за рахунок Державного бюджету України не передбачає. На підставі викладеного і

Outcome: partial