Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-19 00:00:00

В грудні 2017 року товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі по тексту - позивач) звернулось до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач), треті особи: [PERSON] та [PERSON] про звернення стягнення на майно. Позовні вимоги мотивовані тим, що 24.09.2007 року між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є позивач, був укладений кредитний договір № ML-006/1637/2007, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 98970,00 доларів США зі сплатою плаваючої процентної ставки, що складається з фіксованого відсотка у розмірі 4,99 % річних та FIDR. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 02.04.2012 року у справі 2-2293/11 та рішенням Апеляційного суду міста Києва від 12.07.2012 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг» до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором було задоволено частково в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг», 3-і особи: [PERSON], [PERSON] про визнання кредитного договору, договору поруки, договору наступної іпотеки недійсними було відмовлено. Стягнуто з [PERSON], [PERSON] солідарно на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг» заборгованість за кредитним договором в розмірі 111740,62 доларів США, що в перерахунку на гривну по курсу НБУ станом на 02.04.2012 року становить 892438,81 грн. (вісімсот дев'яносто дві тисячі чотириста тридцять вісім грн.. 81 коп.) та 100000,00 грн. пені, судовий збір в розмірі 405,73 грн., витрати на ІТЗ розгляду справи в розмірі 28,64 грн. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 24.09.2007 року між [PERSON] та банком було укладено договір наступної іпотеки № PCL-006/1637/2007, за умовами якого відповідачем було передано в іпотеку належну їй квартиру [ADDRESS]. Оскільки станом на час подання позову сума заборгованості в розмірі 991943,89 грн. залишається непогашеною, позивач просив суд звернути стягнення на заставлене майно за договором наступної іпотеки № PCL-006/1637/2007, а саме: квартиру [ADDRESS], яка належить [PERSON] на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ML-006/1637/2007 від 24.09.2007 року в розмірі 991943,89 грн. шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову ціну на рівні не нижчому за звичайні ціні на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності / незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Ухвалою суду від 16.01.2018 року було відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання на 04.06.2018 року. 01.06.2018 року від представника відповідача надійшла заява представника відповідача про застосування позовної давності, яка мотивована тим, що позивач ще в 2011 року знав про порушення його прав, пред'явивши позов про дострокове стягнення боргу, проте із даним позовом звернувся до суду лише в 2017 року. При цьому посилався на правову позицію Верховного Суду України у справі № 6-3116цс16. Ухвалою суду від 04.06.2018 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті на 20.09.2018 року. 07.06.2018 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він проти задоволення позову заперечував та просив відмовити у його задоволенні. При цьому зазначав, що позивач не набув прав вимоги за кредитним договором, оскільки не надав доказів того, чи включений кредитний договір та договір забезпечення у даній справі до реєстру заборгованості боржників, права вимоги за якими отримав позивач. Окрім того посилався на те, що у позивача, як фактора відсутнє право на придбання відступної вимоги до фізичної особи, яка не є суб'єктом господарювання. 12.06.2018 року від представника позивача надійшов відзив на заяву про застосування позовної давності, в якій він зазначав, що умовами кредитного договору було передбачено дату остаточного повернення кредиту до 24.09.2037 року. Вважав укладені договори, в тому числі і договір іпотеки такими, що не припинились та діють на даний час. 14.09.2018 року від представника відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі. Ухвалою суду від 20.09.2018 року в задоволенні клопотання представника позивача про зупинення провадження у справі було відмовлено. Представник позивача в судове засідання 20.09.2018 року не з'явився, у відзиві на заяву про застосування позовної давності просив суд слухати справу за його відсутності. Відповіді на відзив не подавав. В судовому засіданні представник відповідача просив суд відмовити в задоволенні позову з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву, а також у зв'язку із пропуском строку позовної давності. Треті особи в судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час і місце судового засідання повідомлялись належним чином. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 24.09.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] був укладений Кредитний договір № МL-006/1637/2007. За умовами Кредитного договору Банк надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 98 970 доларів США зі сплатою фіксованого відсотку, який становить 4,49 відсотків річних та FIDR (процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті тотожній валюті кредиту, що розміщені в Банку на строк 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору), строком до 24.09.2037 року. 05.11.2010 року між ПАТ «ОТП Банк», який є правонаступником ЗАТ «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» було укладено Договір купівлі-продажу кредитного портфеля (факторингу), відповідно до якого до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшли усі права ПАТ «ОТП Банк» щодо стягнення заборгованості по кредитним договорам з боржників, зокрема і майнові права вимоги щодо стягнення боргу по Кредитному договору № МL-006/1637/2007 з позичальника [PERSON] та поручителів по даному Договору. а саме: право вимоги основної суми боргу, нарахованих до сплати відсотків та інших витрат, на користь фактора. В зв'язку зі здійсненням відступлення прав за вищевказаним Договором кредиту до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшли всі права кредитора як сторони за Договором кредиту, які виникли на підставі даного Кредитного договору в обсязі і на умовах, що існували на момент набрання чинності Договором купівлі-продажу кредитного портфелю. Про укладення даного Договору, відповідачі було повідомленні належним чином, шляхом надіслання на їх адреси проживання відповідних листів-повідомлень. Вказані обставини були встановлені рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 02.04.2012 року у справі 2-2293/11 та рішенням Апеляційного суду міста Києва від 12.07.2012 року та не потребують доведення в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України. Окрім того, для забезпечення належного виконання позичальником [PERSON] своїх зобов'язань по Кредитному договором № ML-006/16372007 від 24.09.2007 року, [PERSON] виступила майновим поручителем, уклавши з ЗАТ «ОТП Банк» Договір наступної іпотеки № PCL-006/1637/2007 від 24.09.2007 року, який було посвідчено приватним нотаріусом КМНО Русанюком З.З. (реєстраційний номер 5193). Відповідно до умов даного Договору [PERSON], як майновий поручитель по Кредитному договору № ML-006/16372007 від 24.09.2007 року, передала у заставу Банку нерухоме майно - квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. Відповідно до умов даного Іпотечного договору, кредитор має право задовольнити свої грошові вимоги до боржника (позичальника), шляхом звернення стягнення на вказане нерухоме майно, яке є предметом Договору іпотеки. Як зазначалось раніше, рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 02.04.2012 року у справі 2-2293/11 та рішенням Апеляційного суду міста Києва від 12.07.2012 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг» до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором було задоволено частково в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг», 3-і особи: [PERSON], [PERSON] про визнання кредитного договору, договору поруки, договору наступної іпотеки недійсними було відмовлено. Стягнуто з [PERSON], [PERSON] солідарно на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг» заборгованість за кредитним договором в розмірі 111740,62 доларів США, що в перерахунку на гривну по курсу НБУ станом на 02.04.2012 року становить 892438,81 грн. (вісімсот дев'яносто дві тисячі чотириста тридцять вісім грн.. 81 коп.) та 100000,00 грн. пені, судовий збір в розмірі 405,73 грн., витрати на ІТЗ розгляду справи в розмірі 28,64 грн. Відповідно до п. 1.9. частини № 2 кредитного договору банк має право вимагати дострокового виконання боржником своїх зобов'язань щодо погашення кредиту та сплати відсотків у випадку невиконання чи неналежного виконання позичальником та/або поручителем умов цього договору. Позивач, як особа, яка набула право вимоги за кредитним договором, користуючись своїм правом на дострокове виконання зобов'язань за договором звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості станом на 13.01.2012 року в сумі 111740,62 доларів США, яку судом було стягнуто із боржника [PERSON] та поручителя [PERSON] Відповідно до статті 1 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV) іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно із частиною першою статті 7 Закону № 898-IV за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. У статті 33 Закону № 898-IV передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки. Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання. Посилання відповідача з приводу відсутності підстав для задоволення позову в зв'язку із тим, що позивач не набув прав вимоги за кредитним договором, оскільки не надав доказів того, чи включений кредитний договір та договір забезпечення у даній справі до реєстру заборгованості боржників, права вимоги за якими отримав позивач, а також тим, що у позивача, як фактора відсутнє право на придбання відступної вимоги до фізичної особи, яка не є суб'єктом господарювання, судом відхиляються, оскільки питання переходу прав вимоги за кредитним договором були предметом до слідження у справі № 2-2293/11. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно із ч. 1 ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Позивачем було додано копію договору про відступлення права вимоги від 05.11.2010 року та витяг з додатку № 1 до вказаного договору, з якого вбачається, що позивач отримав право вимоги до [PERSON] за кредитним договором та [PERSON] за договором іпотеки (а.с. 28). Таким чином, позивач набув право вимоги до відповідача за договором іпотеки. Щодо заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності слід зазначити наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Так із матеріалів справи вбачається, що строк виконання основного зобов'язання було змінено пред'явленням позивачем в 2011 році позову до відповідачів, зокрема і [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитними договорами, однак ТОВ «ОТП Факторинг» звернулось до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки лише у грудні 2015 року, а тому позивачем було пропущено трирічний строк позовної давності. Окрім того, якщо відраховувати строк позовної давності з моменту прийняття остаточного рішення у справі про стягнення боргу - 12.07.2012 року, то і в даному випадку позивачем було пропущено строк для звернення до суду із позовом, оскільки даний позов було подано засобами поштового зв'язку 13.12.2017 року. Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1674цс17, згідно з якою: «Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). У справі, яка переглядається, суди встановили, що сторони кредитних правовідносин змінили строк виконання основного зобов'язання 28 лютого 2010 року вони уклали додаткову угоду, якою визначили кінцевий строк погашення кредиту до 28 лютого 2010 року. Змінивши строк виконання основного зобов'язання, банк був зобов'язаний пред'явити позов до боржника протягом трьох років від дати, коли банк дізнався про порушення свого права, тобто з 28 лютого 2010 року - дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання.» Окрім того, до аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 30.05.2018 року під час розгляду справи № 598/938/15-ц (провадження № 61-16317св18), зазначивши, що: «використовуючи своє право згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України, шляхом пред'явлення позову про стягнення усього розміру заборгованості за кредитними договорами до кінцевого терміну, банк змінив строк виконання зобов'язання. Цим банк як кредитор одночасно також змінив момент початку перебігу позовної давності за його вимогами, який слід рахувати з дати пред'явлення позову». Отже, позивач у даній справі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна», отримавши право вимоги до відповідача в 2010 році та пред'явивши позов про дострокове стягнення усього розміру заборгованості, змінив строк виконання зобов'язання та одночасно змінив момент початку перебігу позовної давності за його вимогами. Жодних доказів щодо переривання строку позовної давності позивачем суду не надано. Посилання представника позивача у відзиві на заяву про застосування позовної давності щодо встановлення кредитним договором дати остаточного повернення кредиту до 24.09.2037 року, судом відхиляються, оскільки, як було встановлено раніше, позивач використав своє право, передбачене ч. 1 ст. 1050 ЦК України та п. 1.9. частини № 2 кредитного договору, змінивши строк виконання зобов'язання пред'явленням позову до відповідачів про дострокове стягнення суми боргу за кредитним договором. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Оскільки представником відповідача було подано заяву про застосування строку позовної давності, суд приходить до висновку про відмову у задоволення позову з підстав пропуску строку позовної давності. Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed