Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-19 00:00:00

В грудні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначає, що 16 грудня 2016 року між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю«Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» в особі представника [PERSON] в м.Запоріжжя було укладено договір № 2293 фінансового лізингу. Відповідно до умов договору відповідач взяв на себе зобовязання придбати предмет лізингу автомобіль марки ЗАЗ Сенс, вартістю 170\~000 грн. у власність та передати у його користування на строк та на умовах, передбачених договором. На виконання умов договору ним в той же день сплачено 17000 гривень. Представник відповідач йому повідомив, що у разі, якщо він сплатить 17\~000 грн., то автомобіль він отримає протягом тижня. Однак автомобіль він не отримав, а від представника відповідача дізнався, що 17000 гривень, які він сплатив 16 грудня 2016 року, це одноразовий платіж комісія за організацію по договору фінансового лізингу, який становить 10% вартості автомобіля, і що він повинен виконувати умови договору та сплатити авансовий платіж для того, аби отримати автомобіль. Під час укладання договору його не повідомлено про те, що за складання договору він повинен одноразово сплатити 17\~000 грн. які не враховуються в авансові платежі за автомобіль, і у разі розірвання договору лізингу не повертаються. 20 грудня 2016 року, розуміючи, що його ошукали, він на адресу відповідача надіслав заяву про розірвання договору фінансового лізингу та повернення сплачених ним коштів у розмірі 17\~000 грн. Станом на день звернення до суду з позовом кошти відповідачем не повернуті. Вважає, що укладений договір є несправедливим відповідно до ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» та таким, що обмежує права споживача. Також, у відповідача відсутня ліцензія для здійснення фінансових послуг, договір фінансового лізингу не був нотаріально посвідчений, тому з огляду на положення ст.ст.203, 215 ЦК України, є недійсним. Просить суд визнати недійсним договір фінансового лізингу № 2293 від 16 грудня 2016 року, укладений між ним, [PERSON] та відповідачем ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ», і стягнути з відповідача на його користь суму платежу в розмірі 17\~000 грн. та судові витрати. Представник позивача надав суду заяву про слухання справи за його відсутності, на позовних вимогах наполягав, просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності та заперечення на позов, в якому зазначено, що в момент підписання договору сторонами досягнуто всіх істотних умов, визначених Законом України «Про фінансовий лізинг». Умови договору є чесними і пропорційними з урахуванням особливостей непрямого лізингу. Сторони керувалися принципами диспозитивності та свободи укладення договору. На думку відповідача, нотаріальна форма для непрямого лізингу не обовязкова, жодний нотаріус не посвідчує договори непрямого лізингу, Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій забороняє посвідчувати договори непрямого лізингу. Також, в Україні не існує ліцензії для непрямого лізингу, а тому, відповідно до ст.20 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» дозволено здійснювати такий вид господарської діяльності без ліцензії. Договір лізингу, укладений між позивачем та ТОВ «Лізингова компанія «АВТО-ЛАЙФ», повністю відповідає чинному законодавству, а тому при вирішенні спору між сторонами повинні використовуватися положення договору та додатків до нього. Позивач в своїй позовній заяві жодним чином не доводить того, що умови договору порушують принцип добросовісності у розумінні п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України; того, що умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; та того, що умови договору завдають якоїсь шкоди споживачеві, що є умовами визнання договору несправедливим. Вивчивши позовну заяву, заперечення на позов та пояснення на заперечення, дослідивши законодавчу та нормативно-правову базу з питань, що стосуються спірних правовідносин, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову з таких підстав. Як встановлено судом, 16 грудня 2016 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю«Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» в особі представника [PERSON] укладено договір № 2293 фінансового лізингу (а.с.8-17) строком на 78 місяців, за умовами якого відповідач повинен був передати [PERSON] в лізинг (користування) автомобіль марки ЗАЗ Сенс. За користування автомобілем [PERSON] зобовязався сплачувати щомісячні періодичні лізингові платежі в розмірі 7 відсотків. Крім того, договір фінансового лізингу передбачав право [PERSON] отримати автомобіль: - у користування не пізніше 30 робочих днів з дати зарахування на поточний рахунок Лізингодавця комісії за організацію угоди, авансового платежу, комісії за передачу предмету лізингу та інших платежів згідно п.4.1 договору, - у власність за умови повної сплати його вартості та інших витрат. В день укладення договору фінансового лізингу № 2293, тобто 16 грудня 2016 року, позивач сплатив 17 000 гривень на рахунок відповідача, призначення платежу: авансовий платіж (а.с.18, 19). Предмет лізингу позивачу не було передано, а тому 20 грудня 2016 року [PERSON]З звернувся до ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» із заявою про розірвання договору та повернення йому авансового платежу в сумі 17000 гривень (а.с.21). Станом на день звернення до суду кошти відповідачем не повернуті. Відносини, що виникають із договору фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж та положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг». Відповідно до частин першої та другої статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. За своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу або договору поставки. За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування. Частинами першою та третьою статті 760 ЦК України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом. Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України. За загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з частиною другою статті 799 ЦК України договір підлягає обовязковому нотаріальному посвідченню. Згідно зі статтею 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Крім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг») Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Такої позиції додержується Верховний Суд України, і її викладено у правовому висновку у справі № 6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року та підтверджено правовим висновком у справі № 6-648цс16 від 18 січня 2017 року. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Отже, договір фінансового лізингу № 2293, укладений 16 грудня 2016 року між сторонами, є змішаним договором, містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, і згідно зі статтею 799 ЦК України підлягає нотаріальному посвідченню, оскільки однією зі сторін договору є фізична особа. Однак, як зазначив позивач у своєму позові, і підтвердив відповідач у своєму запереченні, оспорюваний договір нотаріально не посвідчений, а отже, є нікчемним. Також, відповідач не заперечував того, що в нього відсутня ліцензія для надання фінансових послуг. За таких умов договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, може бути визнаний судом недійним. У звязку з цим, суд не вважає за необхідне досліджувати інші фактичні обставини справи, а саме: щодо справедливості договору з позиції прав споживача, законності умов договору та інше. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України. Згідно положень вказаної статті недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Враховуючи викладене, суд вважає обґрунованою вимогу позивача про повернення йому авансового платежу в розмірі 17000 гривень, сплаченого на рахунок відповідача 16 грудня 2016 року на виконання умов договору фінансового лізингу.

Outcome: approved