Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-28 00:00:00

В жовтні 2016 року позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності на майно та поділ спільного майна подружжя, в якому просила постановити рішення, яким визнати спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок №21 по вул. Красна в с. Олександрівка Дніпровського району Дніпропетровської області (з господарськими будівлями та спорудами), загальною площею 174,4 кв.м., житловою площею 34,5 кв.м., та земельну ділянку площею 0,21 га, кадастровий номер 1221481000:02:003:0013, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, що розташована за адресою: Дніпропетровська область Дніпровській район с. Олександрівка вул. Красна, 21; визнати за нею, [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку №21 по вул. Красна в с. Олександрівка Дніпровського району Дніпропетровської області (з господарськими будівлями та спорудами), загальною площею 174,4 кв.м., житловою площею 34,5 кв.м., та 1/2 частину земельної ділянки площею 0,21 га, кадастровий номер 1221481000:02:003:0013, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, що розташована за адресою: Дніпропетровська область Дніпровській район с. Олександрівка вул. Красна, 21. В обґрунтування позову позивачка вказала, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 05 березня 1994 року. Від шлюбу мають двох дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Шлюб розірвано рішенням Бабушкінського районного суду від 10 грудня 2013 року. За час перебування у шлюбі ними було набуте нерухоме майно: житловий будинок №21 по вул. Красна в с. Олександрівка Дніпровського району Дніпропетровської області (з господарськими будівлями та спорудами), загальною площею 174,4 кв.м., житловою площею 34,5 кв.м., та земельна ділянка площею 0,21 га, кадастровий номер 1221481000:02:003:0013, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, що розташована за адресою: Дніпропетровська область Дніпровській район с. Олександрівка вул. Красна, 21. Після розірвання шлюбу згоди про поділ майна між ними не досягнуто. Тому вважає, що вказане майно повинно бути розділено, а тому вона змушена звернутися до суду з даним позовом. Адвокат позивачки за договором про надання правової допомоги [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в позові. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнав та не заперечував проти їх задоволення. Вислухавши сторони,дослідивши матеріали справи,суд приходить до наступного. Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Встановлено, що з 05 березня 1994 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який був зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Жовтневого райвиконкому м. Дніпропетровська, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено актовий запис № 194. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2013 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.12). Під час шлюбу, за спільні кошти подружжям було придбано домоволодіння №21 по вул. Красна в с. Олександрівка Дніпровського району Дніпропетровської області, яке складається з житлового будинку літ. А, загальною площею 174,4 кв.м., житловою площею 34,5 кв.м., та слідуючих господарських будівель та споруд: літньої кухні літ. Б, сараю літ. В, гаража літ. Г, сараю-убиральні літ. Д, огорожі металевої №1-2, про що свідчить договір купівлі-продажу серії ВТР №139391 від 05 травня 2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу [PERSON] Окрім цього, під час шлюбу, подружжям також було придбано земельну ділянку по вул. Красна, №21 в с. Олександрівка Дніпровського району Дніпропетровської області, площею 0,21 га, кадастровий номер 1221481000:02:003:0013, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, про що свідчить договір купівлі-продажу земельної ділянки серії ВВС №713483 від 05 травня 2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу [PERSON] На підставі Договору купівлі-продажу, 28 грудня 2004 року [PERSON] отримав на своє імя Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА №189260, виданий Дніпропетровським районним відділом земельних ресурсів, та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності за № 010412002959. На підставі вищевказаних Договорів купівлі-продажу право власності на спірні житловий будинок та земельну ділянку зареєстровано за відповідачем, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №70812213 від 19 жовтня 2016 року (а.с.10-11). Угоди про добровільний поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжям не досягнуто. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст.69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, що також передбачено ст. 372 ЦК України, згідно якої у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.п. 19, 23, 24 своєї Постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу; вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог ст. 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (ч. 2 ст. 364 ЦК України). Окрім цього, відповідно до ч. 2-3 ст. 72 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання) майна за час шлюбу, крім випадків встановлених законом або договором. Відповідно до правової позиції ВСУ, висловленої у постанові від 03.06.2015 року № 6-38цс15, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи ст. 60 СК України,\~та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма ст. 60 СК України\~вважається правильно застосованою. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ст. 68 СК України). Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права та встановлені обставини є доказом того, що вищезазначене майно, а саме: житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами та земельна ділянка є обєктами спільної власності подружжя та предметом поділу між подружжям. Відповідно до ч. 2,3 ст. 116 ЗК України, набуття права на землю громадянами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації. Відповідно до ст. 120 ЗК України, до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Відповідно до п. 18-2 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» надано розяснення, що земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю. Якщо на земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК України, 377 ЦК України. Згідно із ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 213 ЦПК України). За таких обставин суд вважає позовні вимоги позивачки обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню та вважає за необхідне визнати спільною сумісною власністю подружжя домоволодіння та земельну ділянку, що розташовані за адресою: Дніпропетровська область Дніпровський район с. Олександрівка, вул. Красна, № 21; та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину домоволодіння та 1/2 частину земельної ділянки, що розташовані по вул. Красній, 21 в с. Олександрівка Дніпровського району Дніпропетровської області. Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам. Тому, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати в розмірі 6890 грн. сплаченого судового збору.

Outcome: approved