Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-27 00:00:00

В жовтні 2014 року позивачка звернулась до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що 17 серпня 2002 року між нею та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, від шлюбу вони мають доньку [PERSON], [INFO]. Після реєстрації шлюбу вони проживали разом в квартирі [ADDRESS]. Дана квартира на праві приватної власності в рівних долях належить [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. У період шлюбу, 22.06.2013 року, вони придбали автомобіль Volkswagen caddy, 2005 року випуску, за кошти, частина яких була їх родинними накопиченнями, частина виручена від продажу належного їм автомобіля Chevrole Aveo, а частина була позичена у [PERSON] та [PERSON]. Крім того у період шлюбу у квартирі [ADDRESS] , вони провели капітальний ремонт. З урахуванням уточнених позовних вимог [PERSON] просила суд визнати об'єктом права спільної сумісної власності подружжя автомобіль Volkswagen caddy, 2005 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]; визнати об'єктом права спільної сумісної власності подружжя поліпшення об'єкту нерухомості у вигляді здійсненого євроремонту в квартирі [ADDRESS]; визнати за нею право власності на спірний автомобіль; визнати право власності на поліпшення об'єкту нерухомості у вигляді здійсненого ремонту за [PERSON] Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 07 червня 2016 року в задоволені позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та поділ майна відмовлено. З зазначеним рішенням не погодилась позивачка, подала апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що не погоджується з датою фактичного припинення шлюбних відношень - травень 2014 року, вважає, що шлюбні стосунки між нею та відповідачем припинено 20 серпня 2014 року. Також не погоджується з розпискою, яку надали свідки, де зазначена вартість автомобіля, оскільки згідно висновку експерта, ринкова вартість спірного автомобіля значно вище. Судом безпідставно не враховано, що подружжям зроблено євроремонт в квартирі, що належить відповідачу та його батькам. Цей факт підтвердив представник відповідача в судовому засіданні та не заперечував проти задоволення позову [PERSON] в частині стягнення з відповідача [PERSON] ? частки вартості будівельних матеріалів та обладнання. Але суд зазначений факт проігнорував. Позивачка та її представник в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити. Відповідач в судове засідання двічі не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить телефонограма № 3417 від 21.07.2016 (а.с. т.2. а.с. 29). Треті особи - [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином (а.с.26). Апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, що не з'явились, оскільки відповідно до вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволеною з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції. Перевіряючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного. Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає. Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про одруження 17 серпня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, від шлюбу вони мають доньку [PERSON], [INFO]. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 01 грудня 2014 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно розписки від 3 червня 2014 року [PERSON] придбав у [PERSON], автомобіль Volkswagen caddy, 2005 року випуску, в розстрочку, зробивши передоплату та у відповідності до другої розписки [PERSON] отримав залишок 20 вересня 2014 року. Згідно технічному паспорту [NUMBER] на автомобіль Volkswagen caddy, 2005 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований на ім'я [PERSON] - 15.08.2014 року . Відмовляючи у задоволені позовних вимог визнання об'єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та розподіл автомобіля Volkswagen caddy, 2005 року, суд першої інстанції виходив з того, що транспортний засіб - автомобіль Volkswagen caddy не є спільною власністю подружжя, оскільки був придбаний [PERSON] після фактичного припинення сімейних відносин у розстрочку, що підтверджується, як наданими розписками так поясненнями свідка [PERSON], та остаточний розрахунок за даний автомобіль [PERSON] не проводив. Проте погодитись з таким висновком суду не можливо з наступних підстав. Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 01 грудня 2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно з вимогами ч.2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Вимогами ч.1 ст. 114 СК України передбачено, що у разі розірвання шлюбу органом державної реєстрації актів цивільного стану шлюб припиняється у день реєстрації розірвання шлюбу. Відмовляючи в задоволені позову суд першої інстанції послався на те, що зазначеним рішенням встановлено, що шлюбні стосунки між сторонами припинені з травня 2014 року, про те такий висновок суду є невірним, оскільки зазначенні в описовій частині судового рішення зі слів позивача, що шлюбні стосунки припинені з травня 2014 року, які і зі слів відповідача, що шлюбні стосунки припинені з серпня 2014 року, не свідчать про те, що суд зробив висновок про припинення шлюбних відносин між сторонами саме з травня 2014 року, оскільки ні в мотивувальній частині ні в резолютивні частині судового рішення про це не йдеться та не наведено жодних доказів щодо вказаних обставин. Такий же висновок міститься і ухвалі Апеляційного суду Запорізької області від 24 лютого 2015 року, якою рішення Краматорського міського суду Донецької області від 01 грудня 2014 року залишено без змін. Відповідно до частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказів, яки б давали суду підстави встановити точну дату припинення шлюбних стосунків між подружжям [PERSON], сторонами не надано, тому апеляційний суд виходив з фактичної дати розірвання шлюбу за рішенням суду. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя (ст.61 СК України). Згідно до ч.1 ст.65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Як вбачається із матеріла справи та підтверджено технічним паспортом на [NUMBER] на автомобіль Volkswagen caddy, 2005 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], автомобіль зареєстрований на ім'я [PERSON] - 15.08.2014 року , тобто в період шлюбу. Посилання суду першої інстанції на розписки, надані [PERSON] (а.с.158-159) є необґрунтованими, оскільки вони є неналежними доказами в розумінні вимог ст. 57 ЦПК України. Вимогами ч. 1 ст. 334 ЦК України передбачено, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно довідки - розрахунку серія ВІА № 322705 від 04 червня 2014 року [PERSON] продано автомобіль Volkswagen caddy, 2005 року випуску, кузов: [NUMBER]. Тобто [PERSON] став власником автомобіля 04 червня 2014 року. Статтею 70 СК України, передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до роз'яснень, що містяться у п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Відповідно до роз'яснень, що містяться у п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», визначено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Тому колегія суддів апеляційної інстанції не може погодитись з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання об'єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] автомобілю Volkswagen caddy, 2005 року випуску, двигун: [NUMBER], кузов: [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER] та його розподіл. Згідно висновку експерта №85/15 ринкова вартість автомобіля Volkswagen caddy, 2005 становить 140 209 гривен. Згідно п.22 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК ( 2947-14 ) та ст. 372 ЦК ( 435-15 ). Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Оскільки відповідно до ст.71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на транспортний засіб, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Згідно матеріалів справи, що не заперечується позивачкою, автомобіль Volkswagen caddy , реєстраційний номер [NUMBER] перебуває у користуванні [PERSON], позивачка [PERSON] не має посвідчення водія та не має навиків керування транспортним засобом, тому колегія суддів вважає за необхідне визнати за [PERSON] право власності на автомобіль та стягнути з нього в рахунок компенсації ? вартості автомобіля на користь позивачки 70 104,50 гривен. Проте вірним є висновок суду першої інстанції про відмову в задоволені позовних вимог про визнання права спільної сумісної власності подружжя на поліпшення об'єкту нерухомості у вигляді здійсненого євроремонту в квартирі. Відмовляючи у задоволені цих позовних вимог суд першої інстанції виходив в того, що оскільки євроремонт є річчю, котра не може існувати окремо від квартири, та позивачка жодної грошової компенсації за зроблений вклад не вимагала, тому відсутні підстави для задоволення даної вимоги. Такий висновок суду є вірним та ґрунтується на вимогах матеріального та процесуального права. На підставі ст.62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Для застосування передбачених зазначеною статтею правил збільшення вартості майна повинно відбуватися якраз внаслідок затрат подружжя, незалежно від інших факторів, (зокрема, тенденцій до загального подорожчання чи здешевлення конкретного майна) і наявним повинно бути істотне збільшення вартості майна як об'єкта, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкта в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкта. Як вбачається із матеріалів справи та не заперечується сторонами квартира [ADDRESS] належить на праві власності в рівних частках по 1/3 частини кожному: - [PERSON], [PERSON], [PERSON]. ( а.с.96), тобто відповідачу належить лише 1/3 спірної квартири. . В судовому засіданні позивачка пояснила, що згоди на проведення ремонту в спірній квартирі у власників квартири [PERSON] та [PERSON] вони не отримували, вартість ремонтних робіт з ними не погоджували. Позовні вимоги про стягнення грошової компенсації за проведення поліпшення в спірній квартирі нею не заявлялись, тому висновку суду першої інстанції є обґрунтованими, а доводи апеляційної скарги безпідставними. Також апеляційним судом не приймаються до уваги посилання позивачки на відступ від рівності часток майна подружжя, оскільки таки позовні вимоги позивачкою в суді першої інстанції не заявлялись. Інші доводи апеляційної скарги в частині відмови в задоволені позовних вимог про визнання права власності на поліпшення не спростовують висновок суду, які є законними, об'єктивно достовірними та зроблені спираючись на положення закону. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачу - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачу відмовлено. Виходячи з розміру задоволених позовних вимог та документально підтверджених судових витрат, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати по сплати судового збору у 129, 74 грн., витрати за проведення судово - авто товарознавчої експертизи у розмірі 478,00 грн. (а.с. 152) та судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 535,92 грн., а загалом 1 143,66 гривен

Outcome: partial