Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-13 00:00:00

В жовтні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом. В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що він є власником 3/10 частин двокімнатної квартири [ADDRESS] на підставі рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11 серпня 2017 року. Іншими співвласниками вказаної квартири є його колишня дружина та син. Позивач зазначав, що між ним та відповідачами склалися неприязні стосунки, відповідачі позбавили його доступу до квартири, змінили замки та чинять перешкоди в користуванні належною йому частиною квартири. Він змушений винаймати квартиру, оскільки будь-якого іншого житла у власності не має. Посилаючись на вказані обставини, а також на вимоги ст. 41 Конституції України, ст.ст. 319, 321, 383 ЦК України позивач просив усунути йому перешкоди в користуванні власністю та вселити його в квартиру [ADDRESS], зобов'язати відповідачів не чинити йому перешкоди у користуванні спірною квартирою, а також вирішити питання про відшкодування понесених ним судових витрат, які складаються з судового збору та витрат на правову допомогу в розмірі 704,80 грн та 6500 відповідно. В судовому засіданні позивач виявив бажання та дав показання в порядку передбаченому ст.ст. 230, 234 ЦПК України, підтвердивши обставини, викладені в позовній заяві. Представник позивача доводи [PERSON] підтримала. При цьому зазначила про те, що незалежно від розміру частки, що належить позивачу у спірній квартирі він не може бути позбавлений права користування власністю. Відповідачі та їх представник до суду не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися своєчасно та належним чином, причин неявки суду не повідомили. Представник відповідачів подав до суду письмові пояснення на позов, в яких просив в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити, посилаючись на їх безпідставність. Суд, заслухавши показання позивача, пояснення його представника, показання допитаного в судовому засіданні свідка [PERSON], яка підтвердила, що відповідачі чинять перешкоди позивачу в користуванні його часткою в квартирі, дослідивши наявні в матеріалах докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 26 жовтня 2004 року вказана квартира набута в спільну сумісну власність в порядку приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.9). За нотаріально посвідченим договором від 22 березня 2013 року співвласники визначили, що частки кожного з них у вказаній квартирі є рівними та відповідають 1/5 (а.с. 10). Відповідно до договору купівлі-продажу частки квартири від 22 березня 2013 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] продали, а [PERSON] прийняла у власність 3/5 частин вказаної квартири (а.с. 11). Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11 серпня 2017 року в порядку поділу спільного майна подружжя, за позивачем визнано право власності на 3/10 частини квартири [ADDRESS] (а.с. 12-13). Положеннями статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним. Загальні положення про право власності викладені у главі 23 ЦК України. З матеріалів справи вбачається, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] є власниками Ѕ та 1/5 відповідно частин квартири [ADDRESS]. Житлова площа квартири становить 30,1 кв.м., загальна площа 44,4 кв.м. Квартира складається з двох кімнат. Відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України учасники спільної часткової власності здійснюють свої права за їх згодою та можуть домовитись про порядок користування і володіння майном, яке перебуває у їх спільній власності. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до частини першої статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, є подільною (частина перша статті 183 ЦК України). За правилами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому згідно з вимогами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтями 317, 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Крім того, відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Однак, право власності за своєю правовою природою не є необмеженим. На підставі частини другої статті 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно з частиною п'ятою зазначеної статті, власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. З огляду на частину сьому зазначеної статті діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Законодавчі обмеження здійснення права власності, які пов'язані із особливостями правового регулювання інституту права спільної власності містяться у спеціальних нормах глави 26 першого розділу Книги третьої Цивільного кодексу України «Право спільної власності». Зокрема, як вбачається із частини третьої статті 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Така компенсація може мати разовий або періодичний характер залежно від домовленості сторін або обставин справи. За таких обставин вселення за судовим рішенням учасника спільної власності на житлове приміщення до іншого при відсутності технічної можливості поділу, виділу або встановлення порядку користування житлом, незначний розмір жилої площі якого не забезпечує фактичної можливості проживати та використовувати для житла площу, яка відповідає розміру частки у власності, не узгоджується із частиною третьою статті 358 ЦК України. Крім того, стаття 30 Конституції України гарантує кожному недоторканність житла чи іншого володіння. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Отже, за наявності у національному праві відповідної норми частини третьої статті 358 ЦК України, вселення за судовим рішенням учасника спільної власності до іншого, який використовує приміщення для постійного проживання, за відсутності можливості надання учаснику спільної власності, який звернувся з такими вимогами, у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності порушує як право на недоторканість житла, гарантоване Конституцією України, так і право на повагу до свого житла, передбачене статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Однак частина третя статті 358 ЦК України передбачає у цьому випадку право власника вимагати компенсації. В судовому засіданні позивачу та його представнику судом в порядку, передбаченому п. 3 ч. 5 ст. 12 ЦПК України було роз'яснено право на призначення експертизи з приводу з'ясування фактичної можливості проживання та використання для житла площі, яка відповідає розміру частки позивача у спірній квартирі та можливості встановлення порядку користування квартирою, однак позивач та його представник від призначення та проведення відповідної експертизи відмовилися в судовому засіданні 14 березня 2019 року. Враховуючи, що позивачу належить незначна частка у праві спільної часткової власності на спірну квартиру, між позивачем та його колишньою дружиною та сином склалися неприязні стосунки, суд приходить до висновку, що спір не може бути вирішений шляхом вселення позивача на житлову площу, яка відповідає належній йому 3/10 частин у квартирі, оскільки така площа фактично не забезпечує можливість проживання із дотриманням санітарно-гігієнічних та морально-етичних норм, тому такий спосіб захисту права власності не буде належним, а єдиним можливим і допустимим в такому випадку способом захисту є право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (частина третя статті 358 ЦК України). З врахуванням вищезазначеного, підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Питання про стягнення судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed