Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-12 00:00:00

В грудні 2017 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до [PERSON], згідно з яким, враховуючи заяву про уточнення позовних вимог від 05.06.2018 року, просять суд: надати [PERSON] дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України дитини: сина [PERSON], у період з 10.06.2019 року по 10.08.2019 року до країни прямування Канада у присутності батька [PERSON], а також у супроводі інших осіб, уповноважених батьком [PERSON], з можливістю оформити документи для тимчасового виїзду без згоди та супроводу матері [PERSON]; надати [PERSON] дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України дитини: [PERSON] у період з 10.06.2019 року по 10.08.2019 року до країни прямування Канада у присутності [PERSON], при наявності належним чином оформленого дозволу від батька [PERSON] з можливістю оформити документи для тимчасового виїзду без згоди та супроводу матері [PERSON]; судові витрати покласти на відповідача. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що в період з 18.11.1995 року по 24.09.2014 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого у них [INFO] року народився син - [PERSON]. Згідно з рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 25.01.2016 року, залишеного без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.11.2017 року, місце проживання [PERSON] визначено з батьком - [PERSON]. Разом з тим, незважаючи на фактичне самоусунення від виховання спільної з позивачем дитини, відповідач чинить перешкоди у наданні згоди на короткочасний виїзд сина за кордон як з [PERSON], так і з [PERSON], який є братом [PERSON] по лінії відповідача. В свою чергу, позивачі вказують, що поїздка [PERSON] до Канади сприятиме не тільки розширення світогляду останнього та поглибленому вивченню англійської мови, а також спілкуванню зі своїм рідним братом, який в Канаді має постійне місце проживання. За вказаних обставин, а також зважаючи на те, що відповідач безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за межі України, та, як наслідок, порушує права та інтереси своєї дитини, позивачі звернулися до суду з цим позовом, який просять задовольнити в повному обсязі. Ухвалою від 23.02.2018 року було відкрито провадження в цивільній справі за вказаним позовом, розгляд якої вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою від 02.05.2018 року відмовлено в задоволенні заяви представника відповідача про надання (продовження) строку для подачі зустрічного позову у цивільній справі за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини без згоди та супроводу матері. Ухвалою від 02.05.2018 року було залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Службу у справах дітей Солом'янської РДА у м.Києві. Ухвалою від 02.05.2018 року було залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Службу у справах дітей Шевченківської РДА у м.Києві. 02.05.2018 року до суду надійшов відзив представника відповідача на позовну заяву, в якому останній просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на безпідставність та необгрунтованість позовних вимог. Ухвалою від 14.08.2018 року було закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою від 13.12.2018 року було відмовлено представнику відповідача у задоволенні заяви про закриття провадження у справі. Представник позивачів у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на відсутність спору щодо надання дозволу на виїзд дитини за кордон. Представник третьої особи -1 в судовому засіданні просив суд ухвалити рішення, яке б відповідало правам та законним інтересам дитини. Представник третьої особи -2 в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Разом з тим, в матеріалах справи міститься заява третьої особи, в якій він просить розгляд справи проводити за відсутністю його представника. Вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до положень ч.. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України (надалі - СК України) здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що в період з 18.11.1995 року по 24.09.2014 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого у них [INFO] року народився син - [PERSON]. Згідно з рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 25.01.2016 року, залишеного без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.11.2017 року, місце проживання [PERSON] визначено з батьком - [PERSON]. Разом з тим, як встановлено в судовому засіданні, відповідач добровільно не надає згоди [PERSON] на виїзд дитини за межі України. При цьому, будь-яких доказів, які б підтверджували ту обставину, що виїзд дитини на межі України буде суперечити інтересам дитини, матеріали справи не містять. Натомість, з матеріалів справи, зокрема документів, які підтверджують вивчення [PERSON] англійської мови, вбачається, що поїздка [PERSON] до Канади сприятиме не тільки поглибленому вивченню останнім англійської мови, а також спілкуванню зі своїм рідним братом, який в Канаді має постійне місце проживання. Так, Конвенція про права дитини від 20.11.1989, ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991, яка є першим і основним міжнародно-правовим документом, присвяченим широкому спектру прав дитини, визначає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Такі ж рекомендації містяться і в Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959. Згідно з визначеними Декларацією принципами, дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності, дитині має надаватися освіта, яка сприятиме її загальному культурному розвитку і завдяки якій вона зможе, на основі рівності можливостей, розвинути свої здібності та особистий світогляд, а також усвідомити моральну та соціальну відповідальність і стати корисним членом суспільства. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто несе відповідальність за її освіту і навчання; насамперед таку відповідальність несуть її батьки. Батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток (частина 2 статті 150 Сімейного кодексу України). Стаття 141 Сімейного кодексу України встановлює принцип рівності прав та обов'язків батьків щодо дитини незалежно від розірвання шлюбу між батьками і проживання їх окремо від дитини, а стаття 157 цього Кодексу закріплює правило, відповідно до якого питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Водночас, відповідно до положень частини 2 статті 155 цього Кодексу батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. За приписом частини 3 статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, підстави тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України та порядок розв'язання спорів у цій сфері регулюються Законом України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України». Згідно положень статті 3 цього Закону правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.2010 № 724) встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку (пункт 3). Згідно з пунктом 4 зазначених Правил виїзд за кордон громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Відтак необхідною умовою для перетину державного кордону особою, яка не досягла шістнадцяти років, є супровід її обома батьками або наявність їх нотаріально посвідченої згоди на виїзд дитини за кордон. При цьому, правила перетинання державного кордону громадянами України передбачають, що виїзд за кордон громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків також можливий, але лише за певних умов, в тому числі і в разі наявності рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, виходячи з вищенаведених положень законодавства, а також викладених у позовній заяві доводів і оцінки наданих сторонами доказів, суд дійшов до переконання, що виїзд [PERSON] за кордон відповідає його інтересам, а тому вважає за можливе надати [PERSON] дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України дитини: сина [PERSON] у період з 10.06.2019р. по 31.07.2019р. до країни прямування Канади у присутності батька [PERSON], з можливістю оформити документи для тимчасового виїзду, без згоди та супроводу матері [PERSON]. Крім цього,суд вважає за необхідне надати дозвіл на тимчасовий виїзд в період з 10.06.2019р. по 31.07.2019р. з метою дотримання прав відповідача щодо можливості літнього відпочинку з дитиною. В той же час, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON], оскільки, в силу вимог Сімейного кодексу України, він не є належним позивачем у даній справі. Враховуючи наведене та

Outcome: partial