Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-26 00:00:00

В вересні 2015 року [PERSON] (далі по тексту також - позивач, поручитель) звернулась до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до Публічного акціонерного товариства «АЛЬФА-БАНК» (далі по тексту - відповідач-1, Банк), та [PERSON] (далі по тексту також - відповідач-2, позичальник) про визнання поруки припиненою. Позовні вимоги мотивовані тим, що 01.02.2008 року між ЗАТ «АЛЬФА-БАНК», правонаступником якого є відповідач-1 та позивачем було укладено договір поруки № SME0008083/2, за яким поручитель на добровільних засадах взяв на себе зобов'язання позичальника [PERSON], які виникають з умов Договору про надання траншу № SME0008083 від 01.02.2008 року в повному обсязі цих зобов'язань незалежно від отримання або неотримання вимоги кредитора про виконання кредитного договору. Позивач вважала поруку за договором № SME0008083/2 від 01.02.2008 року припиненою, оскільки в ньому не визначено розмір зобов'язання позичальника, строку, на який надано кредитні кошти, розмір відсотків, які підлягають сплаті позичальником та обсяги відповідальності позичальника за порушення умов кредитного договору. Окрім того, позивач зазначала, що укладений договір поруки, та в подальшому додаткова угода до нього від 20.08.2008 року, складені з порушенням чинного законодавства України, а також є незаконними та такими, що значно та безпідставно збільшують обсяг відповідальності позивача як поручителя. Посилаючись на викладене, а також підстави припинення поруки, передбачені ч. 1 ст. 599 ЦК України, позивач просила суд визнати припиненим з 21.08.2008 року договір поруки № SME0008083/2 від 01.02.2008 року та додаткову угоду від 20.08.2008 року до нього, укладений між ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] В судове засідання позивач та її представник не з'явились, в заяві від 25.05.2016 року представник позивача [PERSON] просила суд розглядати справу без присутності позивача за наявними в ній матеріалами. Проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечувала. В судове засідання представник відповідача-1 не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином. В раніше поданих запереченнях на позовну заяву просив суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що сторони, укладаючи договір поруки та додаткову угоду до нього погодили належним чином усі істотні умови. Окрім того, позивач уклала додаткову угоду до договору поруки, в якому погодилась нести відповідальність, солідарну із боржником, в тому числі і за збільшення розміру процентів за користування кредитом. Також відповідач-1 зазначав, що позивач була обізнана про загальну вартість кредиту, укладаючи 01.02.2008 року договір іпотеки в забезпечення умов рамкової угоди. Також відповідач-1 просив суд застосувати до позовних вимог позовну давність, оскільки кредитний договір та договір поруки були укладені в 2008 року, а із вказаним позовом позивач звернулась в 2015 році. Відповідач-2 в судове засідання не з'явилась, про дату, час і місце судового засідання повідомлялась належним чином. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що 01.02.008 року між ЗАТ «Альфа-Банк» (кредитор) та [PERSON] (позичальник) було укладено рамкову угоду № SMERS00590 та договір про надання траншу № SME0008083, за умовами яких кредитор у порядку рамкової угоди надає позичальнику кредит в сумі 220000,00 доларів США на строк користування 120 місяців зі сплатою процентів в розмірі 13,5 % річних, а позичальник зобов'язався в свою чергу повернути наданий кредит і сплатити проценти та комісії за кредитом у встановлений договором строк (а.с. 11, 12-14). За рамковою угодою сторони погодились, що загальний розмір кредитних продуктів за договорами (угодами) в межах цієї угоди не повинна перевищувати 500000,00 доларів США. За умовами рамкової угоди (розділ 3) та договору про надання траншу (п. 4.1.) забезпечення зобов'язань позичальника перед кредитором по поверненню кредиту, сплаті процентів за користування та інших видатків за договорами є майно або майнові права позичальника та третіх осіб (поручителів, майнових поручителів, гарантів) згідно з укладеними договорами застави, поруки, гарантії тощо. 21.08.2008 року між «Альфа-Банк» та [PERSON] було укладено додаткову угоду до договору про надання траншу, за яким сторони погодились внести зміни до п. 1.1. договору про надання траншу, виклавши його в наступній редакції: кредитор у порядку та згідно умов Рамкової Угоди № SMERS00590 від 01.02.2008 року та цього Договору надає позичальнику кредит в сумі 220000,00 доларів США на строк користування 120 місяців зі сплатою процентів в розмірі 15,5 % річних, а позичальник зобов'язується повернути наданий кредит і сплатити проценти та комісії за кредитом у встановлений договором строк та виконати інші зобов'язання за цим договором в повному обсязі (а.с. 15). В забезпечення виконання умов договору про надання траншу № SME0008083 від 01.02.2008 року, між ЗАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] було укладено договір поруки № SME0008083/2, за умовами якого поручитель на добровільних засадах взяв на себе обов'язок перед кредитором відповідати за зобов'язаннями [PERSON], які виникають з умов Договору про надання траншу № SME0008083 від 01.02.2008 року, в повному обсязі цих зобов'язань незалежно від отримання або неотримання вимоги Кредитора про погашення кредитного договору (а.с. 9). 20.08.2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] було укладено додаткову угоду до договору поруки, згідно з якою уговор покури було доповнено новим п. 1.7. за яким, укладенням цього договору Поручитель надає свою згоду на будь-які майбутні зміни обсягу відповідальності позичальника за кредитним договором, в тому числі такі, внаслідок яких відбудеться збільшення обсягу відповідальності поручителя за цим договором, зокрема, але не виключно, будь-які зміни кредитного договору, внаслідок яких збільшується сума Кредиту, що надається позичальнику, строк користування кредитом, та/або розмір процентів за користування кредитом/овердрафтом, та/або комісійних винагород, та/або неустойки (пені, штрафів) та або будь-яких платежів, які позичальник згідно з кредитним договором повинен сплачувати кредитору (а.с. 10). 26.05.2010 року ПАТ «Альфа-Банк» звернулось до [PERSON],[PERSON], [PERSON] із вимогою про дострокове повернення кредиту (а.с. 37). Рішенням Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ ФІНАНСОВИЙ СОЮЗ» від 29.11.2012 року у справі № 1963-9/231/10позов ПАТ «Альфа-Банк» задоволено та стягнуто з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі: за кредитом - 1544388,80 грн., по відсотках - 28953,11 грн. та 21386,98 грн. пені. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Альфа-Банк» пеню за договором поруки в сумі 15904,63 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Альфа-Банк» пеню за договором поруки в сумі 15904,63 грн. (а.с. 39-43). В забезпечення виконання умов рамкової угоди та договору про надання траншу № SME0008083 від 01.02.2008 року, між [PERSON] та ЗАТ «Альфа-Банк» 01.02.2008 року також було укладено договір іпотеки № SMERS00590/І (а.с. 71-77). Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою (пеня, штрафи), порукою, гарантією, заставою, тощо, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно із ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Частиною 1 статті 559 ЦК України встановлено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Згідно із роз'ясненнями, які містяться в п. 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року N 5, відповідно до частини першої статті 559 ЦК припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання. Із матеріалів справи вбачається, що позивач шляхом підписання додаткової угоди до договору поруки, згідно з якою уговор покури було доповнено новим п. 1.7. за яким, укладенням цього договору Поручитель надає свою згоду на будь-які майбутні зміни обсягу відповідальності позичальника за кредитним договором, в тому числі такі, внаслідок яких відбудеться збільшення обсягу відповідальності поручителя за цим договором, зокрема, але не виключно, будь-які зміни кредитного договору, внаслідок яких збільшується сума Кредиту, що надається позичальнику, строк користування кредитом, та/або розмір процентів за користування кредитом/овердрафтом, та/або комісійних винагород, та/або неустойки (пені, штрафів) та або будь-яких платежів, які позичальник згідно з кредитним договором повинен сплачувати кредитору. Таким чином, укладаючи додаткову угоду до договору поруки, [PERSON] погодилась на збільшення обсягу своєї відповідальності за кредитним договором, в тому числі і на збільшення розміру процентної ставки за договором. Щодо посилань позивача на правову позицію Верховного Суду України у справі № 6-1161цс15, слід зазначити наступне. Так, відповідно до вказаної правової позиції, унесення додатковою угодою змін до кредитного договору в частині збільшення розміру процентної ставки без згоди поручителя на такі зміни призводить до збільшення обсягу відповідальності останнього і зумовлює припинення поруки. Проте, в даному випадку, додатковою угодою від 20.08.2008 року позивач як поручитель надав згоду на будь-які майбутні зміни обсягу відповідальності позичальника за кредитним договором, в тому числі такі, внаслідок яких відбудеться збільшення обсягу відповідальності поручителя за цим договором, зокрема: розмір процентів, а тому на переконання суду, посилання позивача на вказану правову позицію є помилковим. Крім того, правову позицію висловлено щодо внесення змін до кредитного договору, а не до договору поруки. В даному випадку принагідно звернути увагу на Правову позиції Верховного Суду України у справі за № 6-106цс14, відповідно до якої: за змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. У разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за основним договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. За умови пред'явлення банком боржнику й поручителю вимог про дострокове виконання зобов'язання з повернення кредиту, змінюється в односторонньому порядку строк виконання основного зобов'язання й порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя протягом шести місяців від зміненої дати виконання основного зобов'язання. Також згідно із правовою позицією, висловленою у справі 6-170цс13, непред'явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов'язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов'язанням. Також треба зазначити, що звернення до суду після спливу передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку не є підставою для відмови в позові у зв'язку зі спливом строку позовної давності, а є підставою для відмови в позові у зв'язку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя. Із матеріалів справи вбачається, що 26.05.2010 року Банком було надіслано вимогу про дострокове повернення кредиту (а.с. 37). Разом із тим, матеріали справи не містять конкретної дати отримання вимоги позивачем. Доказів на підтвердження того, що відповідач не звернувся протягом шести місяців із позовом до поручителя про стягнення заборгованості суду не надано, оскільки копія рішення третейського суду не містить посилань на дату звернення ПАТ «Альфа-Банк» із вказаним позовом. Окрім того, Правовою позицією Верховного Суду України від 3 лютого 2016 року у справі № 6-2017цс15 передбачено, що з огляду на визначений статтею 129 Конституції України принцип обов'язковості рішення після вирішення судом справи та набрання рішенням суду законної сили, а також на зміст статей 553, 559 Цивільного кодексу України слід дійти висновку про те, що у разі, якщо є судове рішення про стягнення з поручителя заборгованості за кредитним договором та відмову в задоволенні позову поручителя про визнання недійсним договору поруки, в якому судом розглядалося питання дійсності договору поруки, і це рішення набрало законної сили, то під час вирішення справи про припинення поруки суду необхідно враховувати встановлення таким судовим рішенням указаних обставин. Доказів того, що є судове рішення про стягнення з поручителя заборгованості за кредитним договором та відмову в задоволенні позову поручителя про визнання недійсним договору поруки, в якому судом розглядалося питання дійсності договору поруки, і це рішення набрало законної сили, суду в даному судовому засіданні не надано. Слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що позивачем у даній справі належним чином не доведено обставин в розумінні статті 559 ЦК України, що зумовлюють припинення поруки, а тому позовні вимоги в частині визнання припиненим з 21.08.2008 року договору поруки № SME0008083/2 від 01.02.2008 року та додаткової угоди від 20.08.2008 року до нього, укладених між ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON], є необґрунтованими. Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Щодо заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 19.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі у зв'язку із тим, що позов не доведено, що є в даному випадку самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Outcome: dismissed