Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-15 00:00:00

В жовтні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання права власності на спадкове майно, посилаючись на те, що 15 червня 2015 року помер його дідусь [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина на 1/2 частку домоволодіння, яке розташовано по вул. Некрасова, № 88 в с. Маршинці Новоселицького району. Як спадкоємець за заповітом він своєчасно прийняв спадщину. Однак, оскільки спадкодавець не отримав при житті свідоцтво про право власності на нерухоме майно, він не може оформити на себе право власності на спадщину. Просив суд визнати за ним право власності на 1/2 частку домоволодіння в порядку спадкування за заповітом. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача [PERSON] позов визнав в повному обсязі та не заперечував проти задоволення позовних вимог. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Новоселицького району подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, в якій позов визнав. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що по вул. Некрасова, № 88 в с. Маршинці Новоселицького району Чернівецької області розташовано домоволодіння, яке складається з житлового будинку літера «А» та господарських споруд. Житловий будинок даного домоволодіння був побудований в 1981 році на відведеній для вказаної мети земельній ділянці та зареєстрований в погосподарській книзі сільської ради із наданням відповідної адресної частини, що підтверджується будівельним паспортом домоволодіння. Відповідно до рішення виконкому Новоселицької районної ради народних депутатів від 10 березня 1980 року забудовником домоволодіння стала [PERSON]. З свідоцтва про забудову, акту про відвід в натурі присадибної земельної ділянки та виписок погосподарських книг [PERSON] сільської ради вбачається, що спочатку будівництва та до 1985 року домоволодіння відносилося до колгоспних дворів, в якому були зареєстровані [PERSON], [PERSON] та [PERSON], а тому виходячи із положень ст.ст. 120, 123 ЦК УРСР в редакції 1963 року та розяснень, викладених у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 02 березня 1973 року «Про судову практику в справах про поділ колгоспного двору і виділ з нього», які були чинні на час виникнення вказаних правовідносин, кожен з них мав рівні частки у даному колгоспному дворі, тобто по 1/3 частці. В 1982 році [PERSON] вибула з даного домоволодіння у звязку із смертю. З огляду на те, що за змістом ст. 563 ЦК УРСР спадщина у колгоспному дворі відкривається у випадку смерті останнього члена двору, то після смерті [PERSON] спадщина на її частку у колгоспному дворі не відкрилася, оскільки подружжя [PERSON] та [PERSON] продовжило проживати та бути членами колгоспного двору, внаслідок чого їх частки в даному дворі збільшилися до 1/2 частини домоволодіння. З 1985 року зазначене домоволодіння втратило статус колгоспного двору та було віднесено [PERSON] сільською радою до категорії робочих дворів, що підтверджується довідкою [PERSON] сільської ради № 1009 від 13 вересня 2016 року. Слід зазначити, що у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 2005 року № 20 роз'яснено, що положення ст. ст. 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону. До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на двору, частку в його майні. Відповідно до п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР № 45/5 від 31 жовтня 1975 року, п. 45 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських [PERSON] депутатів трудящих, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР № 1/5 від 19 січня 1976 року підтвердженням належності будинку служила відповідна довідка виконавчого комітету сільської [PERSON] депутатів трудящих, в якій, крім підтвердження належності жилого будинку (частини будинку) відчужувачу на підставі запису в погосподарській книзі, повинно бути також зазначено: дані про склад будинку; розмір загальної жилої площі і розмір земельної ділянки. У період чинності Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української СРСР, що затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року державна реєстрації нерухомого майна не проводилась в сільській місцевості. Право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради. Інструкція втратила чинність згідно із\~наказом державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 56. Виходячи з наведеного, підтвердженням належності жилого будинку (його частини) певній особі є запис в погосподарських книгах, введення яких на той час передбачалось наказами Центрального статистичного управління СРСР і було обов'язковим. Відповідно до положень нормативно-правових актів, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, віднесення до певних суспільних груп господарств мало значення для набуття права власності на майно. Встановлювалися суспільні групи господарств відповідно до діючих на той час Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів. Так, відповідно до Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при [PERSON] СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26, суспільна група господарства переважно встановлюється залежно від роду занять глави сім'ї. Глава сім'ї визначається в кожному конкретному випадку повнолітніми членами сім'ї за їхньою взаємною згодою. Залежно від роду занять глави сім'ї господарство відноситься до суспільної групи колгоспників, робочих, службовців, кустарів чи селян-одноосібників. Виняток із загального правила складають господарства, в яких проживають працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять глави сім'ї, відносяться до господарства колгоспників. Суспільна група господарства записувалась у погосподарській книзі станом на 1 січня та 1 червня відповідного року. Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Пленум Верховного Суду України у п. 9 своєї\~постанови від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок»\~роз'яснив, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Після смерті [PERSON] 15 червня 2015 року відкрилася спадщина на 1/2 частку домоволодіння по вул. Некрасова, № 88 в с. Маршинці Новоселицького району. Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч.1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Статтею 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини встановлений у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до заповіту, який був складений 05 березня 2014 року та посвідчений секретарем Маршинецької сільської ради Новоселицького району, спадкодавець [PERSON] заповів позивачу [PERSON] все своє майно. Рішенням Новоселицького районного суду від 11 лютого 2016 року позивачу наданий додатковий строк два місяця для прийняття спадщини після смерті [PERSON]. Спадщину після смерті [PERSON] позивач прийняв своєчасно, звернувшись із відповідною заявою до нотаріальної контори в межах наданого судом додаткового строку для прийняття спадщини, що підтверджується матеріалами спадкової справи. Однак, у звязку із смертю спадкодавця та відсутністю за ним правовстановлюючих документів на домоволодіння, нотаріальна контора відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на домоволодіння. Враховуючи, що позивач є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] та своєчасно прийняв спадщину, інших спадкоємців не має, то суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, у звязку із чим позов слід задовольнити. На підставі ст.ст. 120, 123, 563 ЦК УРСР в редакції 1963 року, ст.ст. 328, 1223, 1268, 1269, 1270 ЦК України, суд

Outcome: approved