Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-11 00:00:00

В вересні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом в якому вказувала, що 02.08.2006 року померла її матір [PERSON]. Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді 2/3 частки житлового будинкуз надвірними господарчими та побутовими будівлями та спорудами [ADDRESS] та відповідної частки земельної ділянки площею 0,0816 га, що призначена для обслуговування будинку та ведення особистого підсобного господарства. Спадщину після її смерті прийняла [PERSON], шляхом постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та [PERSON], шляхом подання до нотаріальної заяви про прийняття спадщини. 08.08.2013 року помер брат позивачки [PERSON] Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді 1/6 частки житлового будинкуз надвірними господарчими та побутовими будівлями та спорудами [ADDRESS] та відповідної частки земельної ділянки площею 0,0816 га, що призначена для обслуговування будинку та ведення особистого підсобного господарства. Спадщину після його смерті прийняла [PERSON], шляхом подання до нотаріальної заяви про прийняття спадщини. Однак нотаріусом Першої Вознесенської державної нотаріальної контори було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, оскільки з наданих документів не можливо встановити частки земельної ділянки. Крім того у правовстановлюючому документі на земельну ділянку містяться дописки. Виходячи з цих обставин, позивачка просила визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на землю, виданий 05.03.1993 року Вознесенською міською радою Миколаївської області на підставі рішення Виконавчого комітету Вознесенської міської ради народних депутатів Миколаївської області за №60 від 16.02.1993 року, зареєстрований в Книзі реєстрації Державних актів на право приватної власності на землю за №5432 . В судове засідання представник позивача [PERSON] не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача - Вознесенської міської ради в судове засідання не з'явилися, направивши на адресу суду заяви про розгляд справи без їх участі, прийняття рішення по справі залишають на розсуд суду. Представник третьої особи без самостійних вимог - Відділ у Вознесенському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївської області в судове засідання не з'явився, направивши на адресу суду заяву про розгляд справи без їх участі, прийняття рішення по справі залишають на розсуд суду. Оскільки матеріали справи містять всі необхідні відомості про права та взаємовідносини сторін, а тому суд вважав можливим проводити розгляд справи без участі осіб, що не з'явилися в судове засідання. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до висновку про задоволення позову у повному обсязі. В судовому засіданні було встановлено, що позивач є спадкоємицею після смерті своєї матері [PERSON] та брата [PERSON] на належні їм частки майна а саме на частки житлового будинкуз надвірними господарчими та побутовими будівлями та спорудами [ADDRESS] та часток земельної ділянки площею 0,0816 га, що призначена для обслуговування будинку та ведення особистого підсобного господарства. При зверненні позивача до Першої Вознесенської державної нотаріальної контори Миколаївської області для оформлення своїх спадкових прав їй було відмовлено в оформленні спадкових прав, щодо земельної ділянки, посилаючись на норми ст. 30 Земельного кодексу України (в ред. 1990 року), п. 2.9 «Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на зе\-млю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею та договорів оренди». В судовому засіданні було встановлено, що згідно рішення Виконкому Вознесенської міської ради від 16.02.1993р. №60, земельну ділянку площею 800 кв.м. по [ADDRESS] було закріплено у приватну власність за гр. [PERSON], гр. [PERSON], гр. [PERSON]. В той же час Державний акт на право приватної власності на землю від 05.03.1993р. видано з допущенням помилок, виправлень та підчисток: гр-ці [PERSON], гр-ну [PERSON], гр-ці [PERSON]. Згідно рішення Виконкому Вознесенської міської ради від 16.02.1993р. №60, площа земель\-ної ділянки закріплена у власність за адресою: [ADDRESS], становила 800 кв.м., а площа земельної ділянки зазначена у Державному акті на право приватної власності на землю від 05.03.1993р. становить 816 кв.м. У Державному акті на право приватної власності на землю від 05.03.1993р. не вказаний розмір часток співвласників земельної ділянки. У Державному акті на право приватної власності на землю від 05.03.1993р. не вказаний № (номер) реєстрації Державного акту в Книзі реєстрації Державних актів на право приватної власності на землю. Таким чином, зміст вказаного акта суперечить змісту рішення, на підставі якого його видано (в частині власників та площі), порушено порядок розподілу права на земельну ділянку, наявні помилки та дописки (виправлення). Згідно ч. 1 ст. 6 ЗК України 1990 року (чинного на час передачі у власність ділянки) громадяни України мали право на одержання у власність земельних ділянок для ведення селянського (фермерсь\-кого) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жи\-лого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); садівництва; дачного і гаражного будів\-ництва. Передача розташованих на території міст земельних ділянок у власність громадян належала до відання міських Рад народних депутатів (ст.ст. 10, 17 ЗК України 1990 року, ст.ст. 19, 35, 42 чинного на час передачі ділянки Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональ\-не самоврядування»). Громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передавалися у власність або надавалися в користування земельні ділянки для будівництва та обслуговування індиві\-дуальних жилих будинків, господарських будівель у розмірах згідно з ст. 67 ЗК України 1990 року, а також у власність для ведення особистого підсобного господарства в розмірі згідно з ст. 56 ЗК Украї\-ни 1990 року. Право власності на земельну ділянку посвідчувалося, зокрема, державними актами, відповідно до ст. 126 ЗК України (в редакції чинній на час видачі спірного документа). Форми державних актів були затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 року за № 449 «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою», «Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного корис\-тування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах орен\-ди) та договорів оренди землі» затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ре\-сурсах 04.05.1999 N 43). Зокрема, державні акти на право власності на земельну ділянку або на право постійного корис\-тування виготовлялися, в тому числі, на підставі виписки з рішення відповідної ради або державної адміністрації про надання у постійне користування, передачу у власність або продаж земельної ділян\-ки, договору відчуження земельної ділянки, рішення суду. При цьому, всі записи мали бути зроблені державною мовою, чітко і розбірливо. Здійснення будь-яких виправлень в державному акті заборонено. Згідно ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпоряджен\-ня належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді ци\-вільних справ» судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпо\-рядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнан\-ня недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земель\-ними ділянками. Водночас в своїх постановах від 26 вересня 2012 року по справі №6-103цс 12, від 06 лютого 2013 року по справі №6-169цс12, від 01 липня 2015 року по справі №6319цс15 Верховний Суд України висловив правові позиції, згідно яких судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності грома\-дян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право по\-стійного користування земельними ділянками. Оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів міс\-цевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов'язаних із правом власності на земе\-льні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано від\-повідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених праву в судовому порядку. Відповідно до «Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі» затвердженої наказом Держкомзему України від 04.05.1999р. №43 (далі по тексту «Інструкція») Державний акт на право власності на землю виготовляється на підставі - виписки з рішення відповідної ради або державної адміністрації про передачу у власність земельної ділянки, договору відчуження земельної ділянки (договір купівлі-продажу, дарування, міни, інші цивільно-правові угоди), рішення суду. Відповідно до Інструкції, роботи зі складання Державного акта на право власності на земельну ділянку складаються із підготовчих робіт: встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки та меж обмежень на використання земельної ділянки, складання кадастрового плану земельної ділянки, заповнення бланка Державного акта. Також Інструкцією не передбачено можливість внесення змін у Державний акт шляхом його виправлення, оскільки це тягне за собою переробку всієї технічної документації. Виходячи з положень Інструкції для того щоб внести зміни у Державний акт, слід його визнати недійсним та в порядку визначеному чинним законодавством України виготовити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), подати її на затвердження до відповідного органу місцевого самоврядування та після отримання рішення органу місцевого самоврядування, здійснити реєстрацію земельної ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, у відповідності до часток у праві спільної часткової власності на вищевказаний житловий будинок. Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (стаття 155 ЗК України). За положеннями глави 16 ЦК України правочин може бути визнано недійсним з підстав визначених законом. У випадку визнання недійсним правочину може бути визнано недійсними і правовстановлюючий документ, який посвідчує право власності на майно. Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки (на час виникнення спірних відносин) визнавалися документами, що посвідчують право власності й видавалися на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень або цивільно-правових угод. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце у разі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Вищевказану правову позицію висловив у своїй постанові від 4 червня 2014 року по справі №6-46цс14 Верховний Суд України. Таку саму правову позицію було висловлено Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України в постанові від 26 вересня 2012 року (справа №6-103цс12). За встановлених обставин не може бути визнаний таким, що відповідає вимогам закону та підлягає визнанню недійсним Державний акт на право приватної власності на землю. Враховуючи встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що Державний акт на право приватної власності на землю, площею 0,0816 га, що призначена для обслуговування житлового будинку, який розташований за адресою [ADDRESS], що був виданий 05 березня 1993 року на підставі рішення виконкому Вознесенської міської ради Миколаївської області від 16 лютого 1993 року №60 та зареєстрований у Книзі реєстрації Державних актів на право приватної власності на землю за №5432 підлягає визнанню недійсним.

Outcome: approved