Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-17 00:00:00

В грудні 2018р. [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просила суд: - скасувати рішення КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації « Житомирської обласної ради від 28.03.2017р. №34490114 про державну реєстрацію права власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна - квартиру [ADDRESS] ; - квартиру [ADDRESS] , визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] ; - поділити спільне сумісне майно подружжя квартиру [ADDRESS] ; - визначити за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] ; - визначити порядок користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] , та виділити позивачу в користування кімнату жилою площею 15,5 кв.м., а відповідачу кімнату жилою площею 11,6 кв.м. і залишити інші приміщення квартири в загальному користуванні. В обгрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що перебувала з відповідачем у шлюбі, який зареєстровано 01.12.1979 р. Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції. Після укладення шлюбу з метою забезпечення сім`ї житлом сторони вирішили вступити в житлово-будівельний кооператив. За спільним рішенням подружжя членом Житлово-будівельного кооперативу «Космос» у 1984 році став чоловік - відповідач по справі [PERSON] . При вступі в члени Житлово-будівельного кооперативу «Космос» подружжям було сплачено перший внесок в розмірі половини вартості квартири в сумі 3750 грн., що підтверджується відповідною довідкою №409 від 21.12.2018р. Пайові внески сплачувалися спільними коштами подружжя. В 1986 році було сплачено 145 грн., в 1987 р. - 578,48 грн., в 1988 - 116 грн., в 1989-1991р.р. по 348 грн. останній внесок сплачено влітку 1992р. в сумі 2395,68 грн. На підставі рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради від 30.07.1984р. №461 на ім`я [PERSON] було видано ордер №012588 від 26.09.1984р. на право вселення в квартиру [ADDRESS] . Вказана квартира складається з двох жилих кімнат площею 11,6 кв.м. та 15,5 кв.м., загальна площа нерухомого майна 48,6 кв.м. Отже, перебуваючи у шлюбі сторони сплатили внески за квартиру у повному обсязі. В листопаді 1997 р. шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу позивач несе витрати щодо утримання нерухомого майна. Посилаючись на те, що фактично займає кімнату площею 15,5 кв.м., позивач просить виділити їй для одноосібного користування. Як зазначає позивач, їй стало відомо про те, що відповідач на початку 2017р. звернувся до КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради з метою проведення первинної інвентаризації приміщення - квартири [ADDRESS] , та оформлення права власності на квартиру. На його замовлення виготовлено та видано технічний паспорт № 15483 . Посилаючись на вищевказані правовідносини, які виникли між колишнім подружжям, позивач просить позовні вимоги задовольнити. Комунальне підприємство «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради в письмових запереченнях від 03.11.2021р. просило залишити без розгляду вимогу [PERSON] про скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на цілий об`єкт нерухомого майна. На думку відповідача, вказана вимога не тягне за собою жодних юридичних наслідків, оскільки у разі задоволення позову [PERSON] в частині визнання об`єкту нерухомого майна спільним майном подружжя, правовстановлюючим документом позивача буде рішення суду, яке підлягатиме державній реєстрації. Відповідач в заяві від 22.11.2019р. позовні вимоги визнав та просив розгляд справи здійснювати у його відсутність (а.с.104-106). Представник позивача в заяві від 18.11.2021р. просив розгляд справи здійснювати у його відсутність та у відсутність позивача. Позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в заяві від 10.09.2021р. просив судове засідання, призначене на 18.11.2021р., проводити без його участі. Проти задоволення позовних вимог не заперечував. Представник КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради в засідання суду не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. В період з 01.12.1979р. по 14.11.1997р. сторони - [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища (а.с.8). Згідно довідки Управління житлового господарства об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Космос -1971» вбачається, що [PERSON] , як член кооперативу, є власником квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с.6). Вказана довідка також підтверджує, що пай виплачено в повному обсязі, загальна сума сплати становить 8029,16 грн., перший пайовий внесок був сплачений в 1984 р. в сумі 3750 грн., остання плата пайового внеску була здійснена в 1992р. в сумі 2395,68 грн. Згідно ордеру №012588 серії «Г» виконавчого комітету ради народних депутатів м.Житомира останній видано [PERSON] , сім`я якого складається з трьох осіб, на право заняття двох кімнат загальною житловою площею 26,91 кв.м. в квартири [ADDRESS] (а.с.9). Вказаний ордер видано на підставі рішення виконавчого комітету міської ради народних депутатів м.Житомира №461 від 30.07.1984р. Технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] , видано на ім`я відповідача та замовником технічної інвентаризації вказано [PERSON] (а.с.10). Як свідчать матеріали справи, право власності на квартиру [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] (а.с.74-75). [PERSON] , посилаючись на те, що її право як співвласника нерухомого майна, що перебуває у спільній сумісній власності, порушено, звернулась з даним позовом до суду. Вирішуючи питання на предмет задоволення позову, суд враховує наступне. Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Відповідно до положень пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до статті 112 ЦК УРСР (чинного на час набуття прав на спірну квартиру) майно може належати на праві спільної власності двом або кільком громадянам. Положеннями статті 22 КпШС України (чинного на час набуття прав на спірну квартиру) передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у підпунктах 6, 6-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи», при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, судові слід керуватися статтею 146 ЖК України, статтею 15 Закону України «Про власність», пунктом 43 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 року № 186, (далі - Примірний статут ЖБК) і статтями 22, 24, 28, 29 КпШС України, ураховуючи, що пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, та після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. Відповідно до частини першої статті 15 Закону України від 07 лютого 1991 року № 697-ХІІ «Про власність» член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Статтею 16 Закону України «Про власність» передбачалось, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України. Статтями 22, 28, 29 КпШС України (чинного на час набуття прав на спірну квартиру) передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядав за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності. При цьому, тягар доказування, що вказане майно не належить до спільного сумісної власності, покладається на особу, яка заперечує факт набуття майна у спільну сумісну власність. Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року № 6-843цс17. Відповідач будучи присутнім в судовому засіданні, яке відбулось 15.06.2020р., проти позову не заперечив та просив врегулювати спір мирним шляхом (а.с.140а-140б). Зважаючи на те, що відповідач не спростував закріплену в ст.22 КпШС презумпцію спільності майна подружжя, набутого за час шлюбу, слід дійти висновку, що спірна квартира [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю подружжя. Згідно зі ст. 28 КпШС в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України). Поділ квартири в будинку житлово-будівельного кооперативу між членом кооперативу і його дружиною допускається в разі розірвання шлюбу між ними, якщо пай є спільною власністю подружжя і якщо кожному з колишнього подружжя є можливість виділити ізольоване жиле приміщення в займаній ними квартирі. Поділ квартири провадиться за згодою між колишнім подружжям, а в разі відсутності згоди - за рішенням суду (ч.1 ст.146 Житлового кодексу Української РСР). Відповідно до пункту 43 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого Постановою Ради Міністрів Української РСР від 30 квітня 1985 року № 186 поділ квартири між членом житлово-будівельного кооперативу і його дружиною допускається в разі розірвання шлюбу між ними, якщо пай є спільною власністю подружжя і якщо кожному з колишнього подружжя можливо виділити ізольоване жиле приміщення в займаній ними квартирі. Поділ квартири провадиться за згодою між колишнім подружжям, а при відсутності згоди - за рішенням суду. Угода між колишнім подружжям про поділ паю є обов`язковою для кооперативу і виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів при вирішенні питання про членство іншого з подружжя в кооперативі. При наявності рішення суду про поділ паю особа визнається членом кооперативу з моменту набрання рішенням суду законної чинності. На підставі викладеного, враховуючи відсутність заперечень відповідача щодо відступлення від рівності часток подружжя, спірна квартира належить сторонам у рівних частках, у зв`язку з цим в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя за позивачкою слід визнати право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Згідно технічного паспорта на квартиру [ADDRESS] (а.с. 10 - 11) в квартирі наявні наступні приміщення: житлова кімната (5) площею 11,6 кв.м.; житлова кімната (6) площею 15,5 кв.м.; кухня (4) площею 8,8 кв.м.; вбиральня (3) 1 кв.м.; ванна кімната (2) площею 2,6 кв.м.; коридор (1) площею 8,5 кв.м.; комора (7) площею 0,6 кв.м. Позивач просить суд виділити їй житлову кімнату (6) площею 15,5 кв.м., [PERSON] - житлову кімнату (5) площею 11,6 кв.м., а нежитлові приміщення вбиральню, кухня, ванну кімнату, коридор залишити в спільному користування співвласників квартири. Згідно частини першої статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. При встановленні порядку користування будинком (квартирою) кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина будинку (квартири) з урахуванням його частки в праві спільної власності на будинок (квартиру). Разом з тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. У відповідності до вимог ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини 3 статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. За таких обставин, оскільки позивач, як співвласник квартири, вважає за необхідне встановити порядок користування квартирою для реалізації своїх прав щодо власності, можливість встановлення порядку користування регламентовано законодавством, відповідач не надав заперечень щодо запропонованого варіанту користування квартирою, а тому суд вважає обґрунтованими позовні вимоги про встановлення порядку користування квартирою й такими, що підлягають задоволенню. Також суд звертає увагу на те, що державна реєстрація права власності за громадянином [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , відбулась на підставі поданих документів, в тому числі довідки ЖБК «Космос» про повну виплату паю членом ЖБК «Космос» [PERSON] , яка до речі, позивачем не оскаржувалась. А тому, оскільки [PERSON] є титульним власником, право власності якого не оскаржується, документи, подані для реєстрації права власності є чинним та ніким не оспорювані, правові підстави для скасування державної реєстрації відсутні. Підсумовуючи викладене, позов підлягає задоволенню частково. На підставі викладеного,

Outcome: partial