Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-08 00:00:00

Вимоги [PERSON] щодо недійсності договору купівлі-продажу земельної ділянки обґрунтовані твердженням, що спірна земельна ділянка належала йому та його дружині [PERSON] на праві спільної сумісної власності як подружжю. При цьому він спирається на ч.5 ст.61 СК України, яка, як він стверджує, була чинною на момент виникнення права власності на земельну ділянку. Тобто, він вважає, що приватизована його дружиною ділянка на підставі вказаної норми набула статус спільної сумісної власності, а тому, на її відчуження необхідна була його згода. Вказана його письмова згода ніби є, однак, вона підроблена, у Дубівській сільській раді, де ця згода оформлялася, він у день оформлення не був, його підпис на згоді підроблений. Вимоги [PERSON] щодо недійсності договору купівлі-продажу житлового будинку обґрунтовані твердженням, що вона видала [PERSON] довіреності на право представляти її під час оформлення на її імя права власності на успадкований нею житловий будинок в с. Дубове Ковельського району та на приватизацію земельної ділянки, на якій розташований цей будинок. Перша довіреність видана нею у 2004 році, дату видачі іншої вона не памятає. [PERSON] повідомила її, що право власності на обидва обєкти нерухомості оформлені на її, [PERSON], імя. Документів від [PERSON], які підтверджують її право власності на будинок та ділянку, вона не вимагала, оскільки була з нею у дружніх стосунках, лише розрахувалась з нею за виконану роботу. Ще раніше вона здала спірний будинок у найм [PERSON] та [PERSON], цим пояснюється звернення до [PERSON] за допомогою в оформленні права власності на будинок та ділянку та видачу їй довіреностей. Зимою 2012 року вона звернулась до КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» за витягом для відчуження обєкту нерухомості. Там вона дізналася, що 27.03.2006 року [PERSON] на підставі довіреності відчужила від її імені успадкований нею будинок своєму чоловіку [PERSON] Вона не уповноважувала [PERSON] продавати від її імені будинок, не обговорювала з останньою умови продажу будинку, не отримувала від останньої грошей за проданий будинок. До того ж, [PERSON] не вправі була, як її представник, відчужувати будинок своєму чоловіку [PERSON] та ще й у спільну сумісну власність з ним, тобто, відчужуючи її будинок, діяти у своїх інтересах. Вказане забороняє робити частина 3 ст.238 ЦК України. Вимоги [PERSON] щодо недійсності шлюбного договору, укладеного між [PERSON] та [PERSON], обґрунтовані твердженням, що останні не могли укласти між собою цей договір 24 липня 2003 року на підставі норм Сімейного кодексу України, оскільки цей кодекс станом на вказану дату не набрав чинності, а діючий тоді Кодекс України про шлюб та сімю та затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 457 від 16 червня 1993 року на його підставі «Порядок укладення шлюбного контракту» передбачали, що шлюбний контракт може бути укладений лише до реєстрації шлюбу під страхом його недійсності. Вимоги [PERSON] щодо часткової недійсності договорів купівлі-продажу будинку та земельної ділянки обґрунтовані твердженням, що [PERSON], укладаючи вказані договори, довірившись нотаріусу, не ознайомився належним чином зі змістом вказаних договорів і вийшло так, що одним із пунктів договору було передбачено, що будинок та ділянка переходять у його та [PERSON] спільну сумісну власність. Такого не могло бути, оскільки він та [PERSON] уклали перед цими договорами шлюбний договір, згідно з яким усе нажите під час шлюбу майно, яке підлягає державній реєстрації, є особистою приватною власністю кожного з подружжя, на чиє імя зареєстроване рухоме або нерухоме майно. Вимоги [PERSON] щодо недійсності договору купівлі-продажу земельної ділянки визнані представниками [PERSON] і не визнані іншими особами, які беруть участь у справі, з підстави, що [PERSON] ніколи не набував права власності на спірну земельну ділянку. Стаття 61 СК України доповнена частиною пятою законом від 11 січня 2011 року, коли земельна ділянка була вже приватизована і відчужена. Законом від 17 травня 2012 року вказана частина виключена. Вимоги [PERSON] щодо недійсності договору купівлі-продажу будинку не визнані [PERSON] та [PERSON] з підстави, що [PERSON] насправді відчужила їм спірний будинок за 4000 доларів США і вони їй вказану суму сплатили. [PERSON] не бажала самостійно займатись оформленням договорів купівлі-продажу і видала на імя [PERSON] довіреності з правом розпорядження. [PERSON] на підставі цих довіреностей відчужила будинок та земельну ділянку [PERSON] З тих пір пройшло вже майже десять років і [PERSON] ніколи не висловлювала ніяких претензій до них, знаючи, що будинок та ділянка продані нею. Претензії висловлювали близькі [PERSON], які не мають до будинку та ділянки відношення. В 2011-2012 роках за зверненням останніх міліцією та прокуратурою проводилась перевірка, за підсумками якої в порушенні кримінальної справи було відмовлено. В ході цієї перевірки [PERSON] підтвердила, що будинок та ділянка продані нею ним. Теперішнє звернення до суду знову ініційоване близькими [PERSON] В будь-якому випадку строк позовної давності за цим зверненням давно минув і вони заявляють про його застосування до цієї вимоги. Вимоги [PERSON] щодо недійсності шлюбного договору не визнані [PERSON] та [PERSON] з підстави, що цей договір стосується лише їх і не стосується [PERSON] Підстави для визнання цього договору недійсним відсутні. Вимоги [PERSON] щодо часткової недійсності договорів купівлі-продажу будинку та земельної ділянки визнані [PERSON] і не визнані [PERSON], представниками [PERSON] з підстави, що [PERSON] розумів, на яких умовах укладається договір, а зараз змінив свою позицію, намагаючись захиститись від позову [PERSON] щодо її вимоги про визнання договору купівлі-продажу будинку недійсним. У всіх вимогах слід відмовити повністю. Щодо вимог [PERSON] про недійсність договору купівлі-продажу земельної ділянки. Твердження [PERSON], що спірна земельна ділянка належала йому та його дружині [PERSON] на праві спільної сумісної власності як подружжю, не відповідає дійсності. [PERSON] та [PERSON] перебувають в шлюбі з 01 лютого 1975 року. Будинок № 5 по вул. Шевченка в с. Дубове Ковельського району Волинської області належав батькам [PERSON] Цей будинок належав [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності, виданого Дубівською сільською радою Ковельського району Волинської області 29.04.2004 року на підставі рішення від 19.04.2004 року за № 4/8. Згідно п.2 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Таким чином, вказаний будинок належав особисто [PERSON] Відповідно у [PERSON] не могло виникнути право власності на земельну ділянку, на якій розташований будинок, таке право могло виникнути лише у [PERSON] одноосібного власника будинку. Намагання [PERSON] спертися на ч.5 ст.61 СК України, яка діяла у період з 11 січня 2011 року по 17.05.2012 року і передбачала, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації, суд відкидає. Згадана частина набула чинності тоді, коли спірна земельна ділянка була вже приватизована [PERSON] (державний акт на землю виданий на її імя Дубівською сільською радою Ковельського району Волинської області 19.08.2004 року на підставі рішення від 26.07.2004 року за № 14/4). Більше того, вказана земельна ділянка на цей час вже була відчужена на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 27 березня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Ковельського районного нотаріального округу Волинської області [PERSON] [PERSON] ніколи не набував права власності на спірну земельну ділянку, ця ділянка була особистою власністю його дружини [PERSON], тому його згода на відчуження земельної ділянки не була потрібною і права його таким відчуженням не порушені. З огляду на це, питання, чи [PERSON] підписав згоду на відчуження земельної ділянки, чи ні, немає значення для розгляду його вимог. В цих його вимогах слід відмовити повністю. Щодо вимоги [PERSON] про недійсність договору купівлі-продажу житлового будинку. Договір купівлі-продажу житлового будинку № 5 по вул. Шевченка в с. Дубове Ковельського району Волинської області укладений 27.03.2006 року [PERSON], яка діяла від імені [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу [PERSON] 27 грудня 2005 року, зареєстрованої в реєстрі за № 1539, та [PERSON], який перебував на той час і зараз перебуває в шлюбі з [PERSON] Існування та зміст вказаної довіреності спростовує твердження [PERSON], що вона не уповноважувала [PERSON] продавати від її імені будинок, не обговорювала з останньою умови продажу будинку. Згідно пункту 5.1 цього договору [PERSON] стверджує і доводить до відома [PERSON] в особі [PERSON], що купує відчужуване за цим договором майно за спільні кошти, нажиті з дружиною [PERSON], у спільну сумісну власність подружжя, підтвердження цього факту знаходиться у справі нотаріуса. Таким чином, юридично виходить так, що [PERSON], діючи від імені [PERSON], відчужила житловий будинок останньої своєму чоловікові [PERSON] та ще й у сумісну власність з ним, тобто, фактично, сама собі. Згідно ч.3 ст.238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. [PERSON], укладаючи від імені [PERSON] договір купівлі-продажу належного останній будинку з своїм чоловіком та ще й у спільну сумісну власність з ним, поза сумнівом діяла в своїх інтересах і вказана норма забороняла їй так діяти, що є підставою для визнання вказаного договору недійсним з підстави порушення закону під час його укладення. Тобто, [PERSON], укладаючи від імені [PERSON], договір купівлі-продажу житлового будинку, у будь-якому випадку мала виконувати вимоги ч.3 ст.238 ЦК України під страхом можливого визнання такого договору недійсним. Існування укладеного між [PERSON] та [PERSON] шлюбного договору від 24 липня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Ковельського районного нотаріального округу Волинської області [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 1154, згідно з п.3.1 якого майно, нажите подружжям під час шлюбу, яке підлягає державній реєстрації, є особистою приватною власністю кожного з подружжя, на чиє імя зареєстроване рухоме або нерухоме майно, не впливає на вирішення спору щодо недійсності договору купівлі-продажу житлового будинку, оскільки самим цим договором, у згаданому вище п.5.1, подружжя окремо від шлюбного договору визначило статус набутого будинку як спільної сумісної власності. Доводи [PERSON], що він, довірившись нотаріусу, не ознайомився належним чином з змістом договору, а саме з п.5.1, з яким був би незгідним, вважаючи, що будинок надходить у його особисту власність, суд відкидає. [PERSON], поставивши свій підпис під договором, посвідчив тим самим, що йому відомі умови цього договору і він з ними згідний. До того ж, таке твердження [PERSON] зявилося лише після вимоги [PERSON] щодо визнання договору недійсним і ця вимога спиралась якраз на те, що будинок відійшов у спільну сумісну власність. Тому вимоги [PERSON], предявлені через багато років після укладення договору, виглядають як спроба захиститись від вимог [PERSON], усунувши невигідні для спору умови оспорюваного договору, а не як намагання привести договір у відповідність з своєю волею. До того ж, доведення тієї обставини, що спірний будинок був відчужений у особисту власність [PERSON] не призведе у цій правовій ситуації до висновку, що [PERSON] укладала договір не у своїх інтересах і не в інтересах інших осіб. [PERSON], якому відчужений будинок, на момент укладення договору перебував у шлюбі з представником продавця [PERSON], проживав, як видно з записів погосподарської книги, разом з нею однією сімєю та ще й у будинку, який продається. Безумовно, за таких обставин, [PERSON] укладала правочин у своїх інтересах і не важливо, при цьому, чи набуває вона право власності на проданий будинок, чи ні. В той же час, незважаючи на формальне існування підстав для визнання договору купівлі-продажу будинку недійсним, слід зважити, що строк захисту порушеного права має свої, передбачені законом, межі. З часу укладення оспорюваного договору до моменту звернення з позовом про визнання його недійсним минуло близько десяти років. Увесь цей час договір купівлі-продажу житлового будинку був чинним і нові власники будинку покращували нього, вважали свою житлову проблему вирішеною, не шукали інших шляхів її вирішення, покладаючись на захист державою та законом правової визначеності: неможливо багато років не реагувати на порушення свого права, лишати все як є, а потім, під впливом якихось чинників і міркувань, звернутись до суду і вимагати злому правової і фактичної ситуації, яка за роки бездіяльності позивача вибудувана по-новому і усталена. Згідно ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч.ч.3,4,5 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. [PERSON] та [PERSON] заявили про застосування строку позовної давності щодо вимог [PERSON] про визнання договору купівлі продажу житлового будинку недійсним. 27 грудня 2005 року, тобто близько десяти років тому, [PERSON] уповноважила [PERSON] продати, за ціну та на умовах за її розсудом, належний їй на праві власності житловий будинок №5 по вул. Шевченка в с. Дубове Ковельського району Волинської області, видавши їй довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області [PERSON] (зареєстровану в реєстрі за № 1539). Тобто, вже тоді [PERSON] вчинила усі дії, які були необхідними від неї, для оформлення купівлі-продажу будинку. Далі цей договір міг бути укладений та право власності посвідчене без її особистої участі. При цьому, щодо ціни та умов продажу [PERSON] повністю поклалася на розсуд [PERSON] Довіреність видана на строк до 27 грудня 2008 року. З того часу особисто [PERSON] не виявляла жодного інтересу до спірного будинку аж до моменту звернення до суду 28 травня 2015 року. Жодного доказу такого її інтересу у вказаний період суду не надано. Інвентаризаційна справа КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» не містить звернень [PERSON] «зимою 2012 року», як вона про те, стверджує у позовній заяві. За період з часу оформлення нею вказаної вище довіреності і до цього часу звернення від неї щодо спірного будинку не надходили. [PERSON] з часу оформлення нею вказаної вище довіреності і до часу звернення до суду, тобто протягом багатьох років, не навідувалась у спірний житловий будинок, не займалась його утриманням, її не цікавило, хто в ньому проживає, на яких підставах і що він робить з будинком. В той же час, до видачі нею довіреності на право розпорядження будинком вона поводилася як господар будинку, оформляла документи на нього, контактувала з мешканцями будинку. Щодо звернень у правоохоронні органи, оформлених у єдиний матеріал № 5174-11р, то ці звернення ініційовані у 2011-2012 роках не самою [PERSON], а її чоловіком [PERSON], який вважав, що його права порушила якраз [PERSON], продавши земельну ділянку під будинком без його згоди як чоловіка (він вважав, що його заява про цю згоду підроблена) та її дочкою [PERSON], яка зверталась з приводу того, що у спірному житловому будинку проживають невідомі люди, які стверджують, що купили будинок. Відмова в порушенні кримінальної справи за цими зверненнями зумовлена якраз позицією [PERSON], яка пояснила у ході перевірки, що у 2005 році до неї звернулась сімя [PERSON], яка з 1998 року проживала у спірному будинку на умовах найму, з проханням продати їм цей будинок разом із земельною ділянкою. На цю пропозицію вона погодилася і в той же день вони погодили ціну за будинок та земельну ділянку, яка становила 4000 доларів США. В той же день [PERSON] у неї вдома в м. Рівне заплатили 2000 доларів США. Вона сказала [PERSON], що в неї погане здоровя, щоб їздити туди-сюди вирішувати питання з продажем будинку. Тоді вони сказали, що зроблять усе самі, але для цього потрібно, щоб вона написала відповідний документ на право представляти її інтереси щодо купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, на що вона погодилась. Документи були оформлені у м. Рівному. Про продаж будинку нічого не знали ні її чоловік [PERSON], ні її доньки, вона все робила таємно від них. Як відбувалися події щодо продажу будинку та земельної ділянки в с. Дубове їй було байдуже, їй було головне їх продати, щоб отримати кошти, які вона і отримала. Через деякий час [PERSON] доплатили їй решту суми 2000 доларів США, тобто за будинок вона отримала 4000 доларів США і про це ніхто з членів сімї не знав. Де вона поділа виучені за будинок кошти то її справа (пояснення [PERSON] від 12.06.2012 року та від 19.06.2012 року). Такі пояснення [PERSON] підтвердив її чоловік [PERSON], який, як у своїх поясненнях у згаданих матеріалах за зверненнями у правоохоронні органи, так і в судовому засіданні у цій справі, підтвердив, що ще в грудні 2011 року йому стало відомо, що житловий будинок та земельна ділянка були продані [PERSON], на що ніхто у нього не спитав згоди. Вивчення згаданого матеріалу, відібраних пояснень, зокрема, пояснень [PERSON], переконують, що ці пояснення не є вигадкою особи, яка їх відбирала, а є справжніми поясненнями, які відповідають волі осіб, які ці пояснення давали. Таке переконання ґрунтується на високому рівні деталізації цих пояснень (особа, яка їх відбирала, просто не могла вигадати ці деталі) та на тому, що ці пояснення відповідають обставинам справи, зокрема, стає зрозумілим, чому [PERSON], після того як видала довіреність на право розпорядження будинком втратила до нього інтерес майже на десять років. Як вона сама пояснила, їй було байдуже, оскільки вона продала будинок та земельну ділянку та отримала за них гроші. Небайдуже було членам її сімї, які нічого від продажу будинку та ділянки не отримали. Вони і звертались до правоохоронних органів. Вивчення пояснень [PERSON] переконує, що вона не вважала тоді свої права порушеними, а лише захищалась від висловлених членами сімї претензій щодо таємної купівлі-продажі. Та обставина, що вона та [PERSON] надавали свої зразки підписів, як видно з матеріалів, пояснюється тим, що [PERSON] стверджував, що його підпис на заяві про згоду на продаж земельної ділянки був підроблений, а сам продаж був від нього прихований [PERSON] Тому, очевидно, виникла підозра, що підпис [PERSON] на заяві був підроблений [PERSON], що вона активно заперечувала. Зміна позиція [PERSON], яка звернулась до суду у 2015 році (тоді, коли перевірка правоохоронними органами була завершена у 2012 році), може бути пояснена намаганням використати на свою користь формальне порушення [PERSON], яка вирішила «спростити» процедуру переоформлення права власності на будинок і земельну ділянку у відсутності [PERSON] на підставі її довіреності, і відразу відчужити будинок та ділянку своєму чоловікові [PERSON] у спільну сумісну власність, обминувши необхідного у цьому випадку «проміжного» покупця. Однак, після того як з дня видачі довіреності і оформлення договору купівлі-продажу будинку минуло майже десять років, після того як подружжя [PERSON] ці ж майже десять років утримували і покращували спірний будинок, це «спрощення», помилка [PERSON] не може стати підставою для відібрання у неї та її чоловіка будинку шляхом визнання договору його купівлі-продажу недійсним. [PERSON] могла довідатись про порушення свого права, а саме, про те, що [PERSON] відчужила спірний будинок своєму чоловікові [PERSON] у спільну сумісну власність вже у 2006 році, в межах року з дня видачі нею довіреності, що є розумним строком для здобуття такої інформації. До моменту видачі цієї довіреності [PERSON] активно займалася будинком та земельною ділянкою, оформляла на них документи і її байдуже відношення до будинку після видачі довіреності може бути пояснене лише тим, що її письмове пояснення, про яке йшлося вище і в якому вона ствердила, що продала подружжю [PERSON] будинок за 4000 доларів США відповідає дійсності. Більше ніяк не може бути пояснення її інертність до спірного будинку навіть після того як строк, на який видана довіреність, три роки, до 27 грудня 2008 року, закінчився. Таке тривале не звернення до суду не може бути пояснене поважними причинами, як те намагаються довести її представники. Стан здоровя [PERSON] не завадив їй давати пояснення та зразки підписів у 2012 році, не завадив їй звернутись до суду зараз, користуючись допомогою представників. Особисто вона, як було вже сказано, до правоохоронних органів не зверталась, звертались члени її сімї, а вона ці звернення фактично вважала безпідставними, спираючись на те, що вона будинок та земельну ділянку продала за 4000 доларів США, а куди вона поділа гроші, це вже її справа. Тобто, до суду вона не зверталась не через поважні причини, а внаслідок свого переконання, що будинок та ділянка нею продані і підстав для такого звернення немає. До того ж, звернення до правоохоронних органів ніяк не заважає зверненню до суду у цивільному порядку і не є поважною причиною для такого не звернення. Тобто, суд вважає, що строк позовної давності за зверненням [PERSON] сплив і не вбачає поважних причин для його поновлення, зокрема, не вважає такими стан її здоровя та звернення до правоохоронних органів. Щодо вимоги [PERSON] про визнання шлюбного контракту недійсним. Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. [PERSON] не довела, що укладенням між [PERSON] та [PERSON] 24 липня 2003 року шлюбного договору якимось чином порушені її права, свободи чи інтереси. Укладення шлюбного договору це справа виключно подружжя: [PERSON] та [PERSON] і вказаний договір ніяким чином не зачіпає права, свободи чи інтереси [PERSON] Саме по собі те, що [PERSON] та [PERSON] використовують укладений ними шлюбний договір для заперечення предявлених до них вимог [PERSON], не може створити підстави для права останньої вимагати визнання цього шлюбного договору недійсним і стверджувати, що укладенням цього договору у 2003 році порушені її права, свободи чи інтереси. До того ж, усі доводи [PERSON] в цій частині вимог ґрунтуються на тому, що між [PERSON] та [PERSON] укладений шлюбний контракт, хоча насправді між ними був укладений шлюбний договір. Застосування до укладеного [PERSON] та [PERSON] шлюбного договору норм КпШС України та затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 457 від 16 червня 1993 року «Порядку укладення шлюбного контракту» є невірним, вказані норми стосуються шлюбного контракту. Те, що на момент укладення шлюбного договору Сімейний кодекс, хоч і був опублікований, але не набрав чинності, не означає нікчемності чи недійсності шлюбного договору, оскільки зміст цього правочину не суперечив актам цивільного законодавства, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Сімейний кодекс пізніше набрав чинності, отже, цим було підтверджено, що цей кодекс, а отже, і укладений на його основі [PERSON] та [PERSON] шлюбний договір, відповідає актам цивільного законодавства, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Тому у вимозі [PERSON] про визнання укладеного 24 липня 2003 року [PERSON] та [PERSON] шлюбного договору, посвідченого приватним нотаріусом Ковельського районного нотаріального кругу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 1154, недійсним, слід відмовити. Щодо вимог [PERSON] про визнання договорів купівлі-продажу будинку та земельної ділянки частково недійсними Доводи [PERSON], що він, довірившись нотаріусу, не ознайомився належним чином зі змістом договору купівлі-продажу житлового будинку від 27 березня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Ковельського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 356, а саме з п.5.1, з яким був би незгідним, вважаючи, що будинок надходить у його особисту власність, а не в спільну сумісну власність подружжя, та зі змістом договору купівлі-продажу земельної ділянки від 27 березня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Ковельського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 357, а саме з п.4.3, з яким був би незгідним, вважаючи, що земельна ділянка надходить у його особисту власність, суд відкидає. [PERSON], поставивши свій підпис під вказаними договорами, посвідчив тим самим, що йому відомі умови цих договорів і він з ними згідний. Існування шлюбного договору, укладеного перед оспорюваними договорами, згідно якого набуте під час шлюбу майно є особистою, а не спільною сумісною власністю, не підкріплює доводи [PERSON] в цій частині. Після укладення шлюбного договору сторони можуть у кожному наступному договорі визначати окремий, відмінний від визначеного у шлюбному договорі, правовий режим майна. Умови шлюбного договору діють тоді, коли правовий режим майна не визначений. До того ж, таке твердження [PERSON] зявилося лише після вимоги [PERSON] щодо визнання договору житлового будинку недійсним і ця вимога спиралась якраз на те, що будинок відійшов у спільну сумісну власність. Тому вимоги [PERSON], предявлені через багато років після укладення договорів, виглядають як спроба захиститись від вимог [PERSON], усунувши невигідні для спору умови оспорюваних договорів, а не як намагання привести договори у відповідність з своєю волею. Тому, у задоволенні вимог [PERSON] про визнання недійсним умов вказаних договорів суд відмовляє повністю.

Outcome: dismissed