Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-07 00:00:00

В грудні 2017 року [PERSON], в інтерсах якого діє [PERSON] звернувся в суд з позовом до Добропільської міської ради, третя особа: Департамент державної архітектурно - будівельної інспекції в Донецькій області, про визнання права власності на самочинно збудований гараж. Уточнивши позовні вимоги просив визнати за [PERSON] право власності на самочинно збудовану будівлю гаражу, загальною площею 36,7 кв.м., яка розташована в м.Добропілля м-н Сонячний на земельній ділянці, відповідно до державного акату на право приватної власності на землю, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Добропільської міської ради від 22 січня 1997 року. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що в 1989 році [PERSON] без відповідного затвердженого проекту та дозволу на будівництво було самочинно побудовано гараж. 22 січня 1997 року рішенням виконавчого комітету Добропільської міської ради йому було надано дозвіл на оформлення документів на землекористування для експлуатації гаража з передачею землі у приватну власність. На підставі вказаного рішення йому було видано державний акт на право власності на землю. А тому вважає, що оскільки він є власником земельної ділянки, на якій розташований самочинно збудований гараж, звертався до компетентних органів про прийняття забудови до експлуатації, даний гараж побудований без порушення будівельних норм та правил, не порушує права інших осіб, а тому він просить задовольнити позовні вимоги. Позивач у судовому засідані позов підтримав з мотивів викладених у позовній заяві та просив його задовольнити. Представник позивача у судовому засідані позов підтримав з мотивів викладених у позовній заяві та просив його задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Із заявою про розгляд справи у відсутність відповідача та з повідомленням причин неявки до суду не звертався. Відзив на позовну заяву до суду не надавав. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, вважає за необхідне проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та його представника , дослідивши надані сторонами докази, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з огляду на наступне. Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Добропільської міської ради Народних депутатів №31 від 22 січня 1997 року дозволено оформити документи на землекористування для експлуатації гаража з передачею її у приватну власність [PERSON], площею 34 кв.м. в м-ні «Сонячний». (а.с.4) Згідно державного акту на право приватної власності на землю від 20 січня 1997 року [PERSON] передано у приватну власність земельна ділянка площею 0.0034 га, яка розташована на території м.Добропілля м-н Сонячний. Землю передано для експлуатації гаража. (а.с.6-7) Як вбачається з рішення виконавчого комітету Добропільсько міської ради від 22 жовтня 2003 року №575 Про перейменування районів забудови гаражів в м.Добропіллі, надано нову назву районам забудови гаражів, які склалися в м.Добропіллля, зокрема, район м-н Сонячний і тролейбусне депо - гаражне містечко «Сонячне». (а.с.14) Судом також встановлено, що на замовлення позивача, він отримав технічний паспорт на гараж в гаражному містечку «Сонячне» м.Добропілля, який був виготовлений 10 жовтня 2017 року. (а.с. 9) Згідно з вимогами ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини , які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень , крім випадків встановлених законом. Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За положеннями ч.ч.1, 2 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Водночас згідно із частиною третьою цієї статті право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Тобто, суд може визнати право власності на самочинне будівництво тільки за умови надання земельної ділянки особі, що здійснила самочинне будівництво, у встановленому порядку, зокрема, у випадках: безоплатної передачі земельної ділянки громадянину із земель державної або комунальної власності; набуття особою, що здійснила самочинне будівництво, земельної ділянки, наданої для цієї мети іншій особі, у власність; укладення договору оренди, іншого цивільно-правового договору, що дає право забудови земельної ділянки; прийняття відповідним органом виконавчої влади чи місцевого самоврядування рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки тощо. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України). Аналіз норми частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки такій особі власником та користувачем, якщо такий є і не являється забудовником. Це єдина умова для визнання права власності на об'єкт нерухомості за такою особою. При цьому слід ураховувати положення ч. 1 ст. 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об'єкті нерухомості. Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1328цс15. Таким чином, суд приходить до висновку, що на підставі частини третьої статті 376 ЦК суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина третя статті 375 ЦК). Як вже встановлено судом та підтверджується державним актом на право приватної власності на землю від 20 січня 1997 року, [PERSON] передано у приватну власність земельна ділянка площею 0.0034 га, яка розташована на території м.Добропілля м-н Сонячний, для експлуатації гаража. (а.с.6-7) Позивач надав суду звіт про технічний стан несучих та огороджувальних конструкцій та експлуатаційної придатності будівлі гаражу, розташованого у гаражному містечку «Сонячне» у м.Добропілля Донецької області. Разом з тим, суд зазначає, що вищевказаний звіт не є підтвердженням відсутності істотних порушень будівельних норм і правил при будівництві вказаного гаражу, оскільки в звіті надано висновок щодо його технічного стану основ та конструктивних елементів. Інших доказів , що будівництво гаражу по м-н «Сонячний» велося з додержанням будівельних норм і правил позивачем не надано, а судом не здобуто, а суд не може покладати на себе повноваження будівельно-архітектурних, санітарно-епідеміологічних, пожежних та інших органів, в компетенції яких робити висновки щодо відповідності будівлі встановленим вимогам. В судовому засіданні позивач не заперечував того, що належного дозволу чи належно затвердженого проекту на будівництво гаражу він не має та до уповноважених органів для їх отримання не звертався. Суд вважає безпідставним посилання позивача на той факт,що він звертався до компетентних органів про прийняття забудови гаражу до експлуатації. Так позивачем надано суду заяви про звернення до міського голови м.Добропілля про визнання за ним права власності на гараж, до Департаменту державної архітектурно-будівельної комісії в Донецькій області про видачу йому довідки щодо самовільно побудованого гаражу. У відповідь йому пояснили, що для визнання права власності з підстав ст. 376 ЦК України входить до повноважень суду. (а.с.17-18) Проте в даних заявах не міститься прохання про прийняття забудови гаражу до експлуатації та не є підтвердженням про звернення позивача для отримання належного дозволу та належно затвердженого проекту. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання права власності за [PERSON] на самочинно збудований гараж загальною площею 36,7 кв.м., який розташований в м.Добропілля м-н Сонячний на земельній ділянці, відповідно до державного акту на право приватної власності на землю, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Добропільської міської ради від 22 січня 1997 року, а тому в задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного, ст.ст. 376 ЦК України, ст.ст. ст. ст. 5, 12, 81, 263, 273, 354-355 ЦПК України, суд -

Outcome: dismissed