Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-27 00:00:00

Відповідно до Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у звязку з проведенням антитерористичної операції» та розпорядження № 27/0/38-14 від 02.09.2014 року голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про визначення територіальної підсудності справ» визначено, що розгляд цивільних справ, підсудних Первомайському міському суду Луганської області здійснюється Рубіжанським міським судом Луганської області. 08 липня 2015 року до Рубіжанського міського суду Луганської області звернулася [PERSON] з позовом, який багаторазово уточнювала, до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання удаваним правочином договору дарування квартири від 24.06.2003 року, визнання договору дарування договором купівлі-продажу квартири, визнання квартири [ADDRESS] обєктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON], виділити кожному з подружжя [PERSON] по ? частці квартири та визнати за позивачем право власності на ? частку зазначеної квартири. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 25.08.1990 року по вересень 2015 рік позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], в період якого 24.06.2003 року [PERSON] була подарована [PERSON], [PERSON], [PERSON] .В. (до шлюбу - [PERSON]), [PERSON] (до шлюбу - [PERSON]) квартира [ADDRESS]. Перехід права власності відбувся за договором дарування, однак спірна квартира була придбана шляхом укладення фактично договору купівлі-продажу, оскільки особисто позивач домовлялася з колишніми власниками квартири саме купити її, оформлювати квартиру до нотаріуса поїхав відповідач [PERSON], якому позивач [PERSON] як своєму чоловікові повністю довіряла, тому позивач вважала, що її колишній чоловік уклав договір купівлі-продажу квартири, в якій їх родина мешкала з часу купівлі квартири до 02.08.2014 року. Після оформлення квартири, документи на неї зберігалися у її чоловіка, тому про оформлення квартири шляхом укладення договору дарування лише на свого колишнього чоловіка [PERSON] позивач дізналася тільки під час процесу про розірвання їх шлюбу від самого відповідача у червні 2015 року, в звязку з чим вона звязалася з колишніми власниками квартири, які підтвердили, що фактично квартира була продана, але з метою зменшення витрат за оформлення договору замість договору купівлі-продажу між сторонами було укладено договір дарування, який таким чином є удаваним правочином. Оскільки існування нотаріально посвідченого договору дарування спірної квартири порушує право позивача на поділ спільного майна подружжя після розірвання шлюбу, позивач звернулася до суду з цим позовом за захистом своїх прав. Також в позовній заяві позивач просить визнати причини пропуску строку для звернення до суду поважними та поновити цей строк (а.с. 2-3, 93-98, 114-117, 176-177). В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримують в повному обсязі, просять його задовольнити повністю. В судове засідання відповідач [PERSON] не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, все раніше зазначене ним в судових засіданнях підтримує, просить застосувати позовну давність та відмовити в позові повністю (а.с. 228). В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] [PERSON] проти позову повністю заперечує, відповідач [PERSON] надав письмові заперечення, згідно з якими 24.06.2003 року йому було подаровано спірну квартиру, під час укладення договору дарування ним та дарувальниками було дотримано усі умови, викладені у ст. 203 ЦК подружжя спільно проживали, укладення договору дарування відповідало внутрішній волі сторін, підстави для визнання договору дарування недійним відсутні, позивачем не надано суду жодного доказу того, що правочин є недійним, бо таких доказів не існує взагалі. Спірна квартира є особистою власністю позивача [PERSON], жодних прав на цю квартиру позивач не має. Договір дарування було укладено 24.06.2003 року, про його укладення позивачу як дружині відповідача було відомо, договір дарування постійно зберігався у спірній квартирі разом з іншими документами родини (паспорти, свідоцтва про народження, про шлюб та інші), в спірній квартирі подружжя разом з своїми дітьми проживали до 2014 року. Позивач не була присутня при укладенні договору дарування квартири, але її присутність не була необхідна, оскільки укладався договір дарування, а отже позивач знала про укладення договору дарування. Також відповідач вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності, який рахується з дня від якого позивач дізналася про існування договору дарування, яким є день його укладення, тому відповідач просить застосувати позовну давність, по що подав суду відповідну заяву (а.с. 32-34, 149). В судове засідання відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] не зявилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, 18.12.2015 року до суду надійшли заяви відповідачів про розгляд справи без їх участі, в яких вони повністю визнають позовні вимоги (а.с. 202-206). 06.11.2015 року відповідачі надіслали до суду письмові пояснення, відповідно до яких вони в повному обсязі визнають позовні вимоги [PERSON], зазначають, що у 2003 році вони вирішили продати спірну квартиру, після огляду квартири [PERSON], відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] домовилися про ціну, час та місце де будуть укладати договір купівлі-продажу та 24.06.2003 року у приватного нотаріуса Первомайського міського округу [PERSON] уклали з [PERSON] договір дарування, оскільки його укладання було дешевше ніж укладання договору купівлі-продажу. В нотаріальній конторі [PERSON] передав відповідачам гроші за квартиру у сумі 11650,00 гривень, до часу укладення договору відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] не знали та не були знайомі з [PERSON], який їм жодних послуг, які б могли стати причиною дарування квартири, не надавав (а.с. 144-148). В судовому засіданні свідок [PERSON] надав показання, що відповідач [PERSON] є його рідним братом, позивач [PERSON] є його невісткою. Свідку відомо, що у 2003 році його брату була подарована квартира по вулиці Київській в місті Первомайську, після оформлення акту дарування з літа 2003 року [PERSON] разом з своєю дружиною [PERSON] став проживати в цій квартирі, свідок допомагав їм переїжджати, всі в близькому оточенні родини знали про дарування квартири, в тому числі й [PERSON] (а.с. 70-72 журнал судового засідання). В судовому засіданні свідок [PERSON] надала показання, що знає [PERSON] та [PERSON] давно, ще до їх весілля в 1988 році, свідку відомо, що вони вирішити придбати квартиру у місті Первомайську. Свідку особисто говорив [PERSON], що у нього є два варіанти придбання квартири, він обрав квартиру по вулиці Київській для придбання, оскільки вона була дешевше та у нього залишилися гроші на меблі та техніку, про договір дарування взагалі мови не було, свідок тільки після розлучення сторін дізналася про дарування квартири, про вартість квартири свідку не відомо, у квартирі сторін жодного разу не була, але був її чоловік, при оформленні договору свідок присутня не була (а.с. 193-195 журнал судового засідання). Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідків, розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, об'єктивно оцінивши докази, які містяться в справі, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 25 серпня 1990 року у Золотівській міській раді міста Первомайька Луганської області (а.с. 10). Відповідно до рішення Сєвєродонецького суду Луганської області віл 09.09.2015 року по цивільній справі № 428/5480/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, позов задоволено та шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення набрало законної сили 21.09.2015 року (а.с. 154). Згідно договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу [PERSON] 24.06.2003 року за реєстром № 981, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] подарували, а [PERSON] прийняв у дав квартиру [ADDRESS] (а.с. 6). Згідно п. 3 договору дарування сторони оцінюють дар у 11650,00 гривень. У п. 7 договору дарування дарувателі та обдарований підтвердили, що цей договір не носить характеру мнимої та удаваної угоди. Згідно копій свідоцтв про шлюб, відповідач [PERSON] змінила прізвище на «Ярмош», відповідач [PERSON] змінила прізвище «Рябченко» (а.с. 180, 181, 186, 187). Суд зазначає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин (укладання договору дарування 24.06.2003 року) Кодекс про шлюб та сімю УРСР від 20.06.1969 року та Цивільний кодекс УРСР від 18.07.1963 року. Відповідно ст. 243 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Відповідно ст. 244 ЦК УРСР договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 цього Кодексу. Відповідно ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї форми тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Таким чином, оспорюваний договір дарування квартири відповідає вимогам ст. 244 ЦК УРСР щодо форми договору. Відповідно ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно ст. 41 ЦК УРСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обовязків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори). Відповідно ст. 42 ЦК УРСР угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Угода, для якої законом не встановлена певна форма. Вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду. Мовчання визнається виявом волі укласти угоду у випадках, передбачених законодавством. Відповідно ч. 2 ст. 58 ЦК УРСР якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Отже, удавана угода своєю формою прикриває реальну угоду, яку мали на меті укласти сторони, тобто укладаючи удавану угоду, сторони угоди діють умисно, усвідомлюючи, що укладають саме таку угоду. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У пункті 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійними» № 3 від 28.04.1978 року (яка була чинною на час укладення угоди), зазначено: встановивши, що угода укладена з метою приховати іншу угоду, суд відповідно до ч. 2 ст. 58 ЦК України визнає, що сторонами укладена та угода, яку вони дійсно мали на увазі. У тому разі, коли така угода суперечить законові, суд постановляє рішення про визнання недійною укладеної сторонами угоди із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності угоди, яку вони мали на увазі. У пункті 16 вищезазначеної Постанови зазначено, що при вирішенні питання про визнання угоди недійсною судові необхідно врахувати, зокрема, що недійсність угоди може бути підтверджена будь-якими з передбачених ст. 27 ЦПК України (1963 року) засобами доказування, якщо інше не передбачено законом (наприклад ст. 376 ЦК України 1963 року). Однак ціна та інші істотні умови угоди, укладеної в простій письмовій чи нотаріальній формі, не можуть бути встановлені на підставі показань свідків, крім випадків кримінально караних діянь. Таким чином, відповідно до статей 57, 59 ЦПК України недійсність угоди може бути підтверджена будь-якими засобами доказування, якщо інше не передбачено законом, однак, не можуть підтверджуватися показаннями свідків спірні відносини, у яких заперечується однією із сторін факт вчинення правочину або його оспорювання. В обґрунтування своїх вимог, позивач [PERSON] надала пояснення, що квартира [ADDRESS] була придбана за спільні кошти подружжя, які її чоловік заробив під час перебування на острові Шпіцберген. Також, позивач пояснила, що вона особисто займалася питаннями купівлі цієї квартири, однак при укладенні договору не була присутня, при цьому факт продажу квартири її чоловіку [PERSON] за 11650,00 гривень по телефону їй підтвердили колишні власники квартири [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Належних та допустимих доказів в підтвердження зазначених вище обставин позивачем [PERSON] суду не надано. Будь-яких письмових доказів на спростування умов нотаріально посвідченого договору дарування позивачем до справи також не надано. В судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердила, що відповідач [PERSON] говорив їй, що квартира була придбана, а не подарована. Суд не приймає як належні та допустимі докази показання свідка [PERSON], яка не була присутня при укладені договору дарування квартири та зазначені свідком факти відомі її зі слів інших осіб. В даному випадку показання свідка [PERSON] згідно з ст. 59 ЦПК України є недопустимим доказом, оскільки укладення договору купівлі-продажу квартири потребує письмової форми та така істотна умова договору як ціна не може бути встановлена на підставі показань свідка. В своїх письмових поясненнях відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] зазначають, що в нотаріальній конторі, куди вони всі зявилися 24.06.2003 року для посвідчення договору купівлі-продажу квартири з [PERSON] за їх взаємною згодою було укладено договір дарування, оскільки його оформлення коштувало дешевше ніж оформлення договору купівлі-продажу. При посвідченні договору вони отримали від [PERSON] 11650,00 гривень за продану ними квартиру. Також відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] надіслали до суду заяви про визнання позовних вимог [PERSON] в повному обсязі (а.с. 144-147, 202-205). Відповідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання позову відповідачем суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановлює ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. У пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12.06.2008 року вказано, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. В судовому засіданні 28.12.2015 року судом було постановлено ухвалу, яка занесена до журналу судового засідання, про відмову у прийнятті визнання відповідачами [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] позову, оскільки таке визнання суперечить закону та судовий розгляд було продовжено. Суд не приймає пояснення відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про укладення з [PERSON] фактично договору купівлі-продажу квартиру, виходячи з такого. З моменту укладення договору дарування 24.06.2003 року відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які є дарувателями за договором, не оспорювали цей договір дарування, також інша сторона договору обдарований [PERSON] не оспорював його. При укладенні договору волевиявлення сторін повинно бути вільним та відповідати їх внутрішній волі, договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Для визнання договору дарування удаваним необхідно встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо, приховуючи укладення саме договору купівлі-продажу, та їх дії щодо укладення договору дарування були спрямовані на приховання справжньої волі та досягнення інших правових наслідків, ніж ті, що обумовлені договором дарування. Суд вважає, що встановлення обставин укладення договору не може ґрунтуватися лише на поясненнях однієї з сторін договору сторони дарувателів, оскільки наміру тільки однієї сторони на укладення удаваного договору недостатньо. Доводи відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про те, що вони уклали договір дарування з метою зменшити витрати на оформлення договору, оскільки оформлення дарування було дешевше ніж оформлення купівлі-продажу відхиляються судом, оскільки витрати по оформленню договору дарування сплачував обдарований [PERSON] п. 4 договору дарування. Суд зазначає, що розмір державного мита за нотаріальне посвідчення договорів відчуження нерухомого майна станом на час укладення договору, згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про державне мито», становив 1% суми договору, незалежно від виду цього договору, доказів, що посвідчення договору дарування квартири коштувало дешевше ніж договору купівлі-продажу до справи не надано. Суд не приймає пояснення позивача [PERSON] та її представників, що дарувателі та обдарований за оспорюваним договором є чужими один одному людьми, не є родичами між собою, тому не могли подарувати квартиру відповідачу [PERSON], оскільки положення Цивільного кодексу УРСР 1963 року, який діяв на час укладення договору дарування, не містять будь-яких обмежень щодо сторін договору дарування. Також, суд зазначає, що договір дарування є безоплатним договором га відміну від договору купівлі-продажу, однак до справи не надано доказів того, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] отримали від [PERSON] певну грошову суму за передану йому у власність квартиру відповідно до ст. 224 ЦК УРСР. Отже, суд дійшов висновку, що позивачем [PERSON] не надано суду належних та допустимих доказів, що відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], укладаючи договір дарування квартири діяли свідомо, приховуючи, що між ними укладено договір купівлі-продажу квартири та їх дії при укладенні договору були направлені на приховання справжньої волі та досягнення інших правових наслідків. Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача про визнання договору дарування квартири від 24.06.2003 року удаваним правочином та визнання його договором купівлі-продажу є необґрунтованими, тому в їх задоволенні слід відмовити. Щодо позовних вимог в частині визнання квартири спільним сумісним майном подружжя, виділення частки у спільному майні подружжя по ? частці кожному [PERSON] та [PERSON] та визнання за ними права власності по ? частці квартири кожному, суд дійшов такого. Відповідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно ст. 23 Кодексу про шлюб та сімю майно, майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод один з подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Відповідно ст. 24 Кодексу про шлюб та сімю майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Суд вважає, що оскільки квартира [ADDRESS] була набута відповідачем [PERSON] за час шлюбу з позивачем [PERSON] на підставі договору дарування, який не визнаний судом удаваним, то відповідно до ст. 24 Кодексу про шлюб та сімю спірна квартира не входить до складу спільного майна подружжя, є власністю [PERSON] та відповідно не підлягає поділу. За таких обставин, позовні вимоги в частині визнання квартири спільним сумісним майном подружжя, виділення частки у спільному майні подружжя по ? частці кожному [PERSON] та [PERSON] та визнання за ними права власності по ? частці квартири кожному є безпідставними, а тому не підлягають задоволенню. Судом не приймається до уваги заява відповідача [PERSON] про застосування позовної давності, виходячи з такого. Відповідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права чи інтересу. Відповідно ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Таким чином, суд застосовує позовну давність лише при встановлені порушення права особи, за захистом якого ця особа звернулася до суду. У випадку недоведеності порушення цього права в задоволенні позову суд відмовляє по суті. Враховуючи, що суд відмовляє позивачу [PERSON] в задоволені її позову по суті, положення Цивільного кодексу України про наслідки спливу позовної давності в цій справі не можуть бути застосовані. Стосовно заявленої позивачем вимоги про поновлення строку звернення до суду, на думку суду цей строк не є пропущеним, оскільки спір виник у сторін з приводу спільного майна під час розгляду судом позову про розірвання їх шлюбу, яке відбулося восени 2015 року, тому строк звернення до суду з позовом про визнання квартири спільною сумісною власністю та її поділ не сплинув. Враховуючи, що в позові [PERSON] судом відмовлено, відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати у вигляді судового збору підлягають покладенню на позивача.

Outcome: dismissed