Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-28 00:00:00

Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав, щодо їх задоволення не заперечував, просив розглянути справу у їх відсутності. Позивачі на задоволенні позову наполягали, просили про розгляд справи у їх відсутності. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання. Відповідно до ч. 4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія будинкової книги прописки громадян у житловому будинку № 9а по вул.. Залізнична в с. Лиманське Ренійського району; копія технічного паспорту на житловий будинок № 9а по вул. Залізнична в с. Лиманське Ренійського району; копія витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 21.12.2006р. № 13003801; копія договорів купівлі продажу від 15.07.1986р.; копія довідки Лиманської сільської ради Ренійського району від 20.05.2014р.; копія свідоцтва про народження [PERSON], серії 1-ЖД № 216181; копія паспорту громадянина України [PERSON], серії КМ № 788389; копія паспорту громадянина України [PERSON], серії КМ № 176043; копія паспорту громадянки України [PERSON]; копія інформаційної довідки зі спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 21.05.2014р.; копія свідоцтва про народження [PERSON]; копія свідоцтва про смерть [PERSON], померлої 22.01.2010р.; копія інформаційної довідки зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 21.05.2014р. № 37429538; копія державного акту серії І-ОД № 051207 від 21.11.2003р. на право власності на земельні ділянки загальною площею 2,15 га, оформленого на імя [PERSON]; копія довідки Лиманської сільської ради Ренійського району від 20.05.2014р. за № 944; копія довідки Лиманської сільської ради Ренійського району від 20.05.2014р. за № 943; копія розпорядження Ренійської районної держадміністрації від 06.05.2010р. № 162/А-2010; копія свідоцтва про народження [PERSON]; копія свідоцтва про смерть [PERSON], померлого 18.11.2001р.; копія довідки відділу Держземагенства у Ренійському районі про нормативну грошову оцінку спірних земельних ділянок; копія постанови державного нотаріусу про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 06.08.2014 р. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивачі [PERSON], [PERSON] є дітьми [PERSON], померлого 18.11.2001р. За життя [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу № 32 від 15.07.1986р. належав житловий будинок № 9а по вул. Залізнична в с. Лиманське Ренійського району. Факт належності будинку [PERSON] підтверджується договором купівлі продажу № 32 від 15.07.1986р. , копією технічного паспорту на будинок на його імя. На випадок смерті [PERSON] не розпорядився належним йому майном, заповіту не залишив. Спадкоємцями за законом першої черги після смерті [PERSON] є його діти позивачі [PERSON], [PERSON], відповідач [PERSON] та його дружина [PERSON] У встановлений законодавством строк для прийняття спадщини ніхто із спадкоємців не звернувся до нотаріальної контори із заявами про її прийняття. На момент його смерті усі спадкоємці першої черги проживали разом із ним. Однак, на той час діти спадкодавця були неповнолітні, тому спадщину прийняла фактичним вступом в управління та володіння спадковим майном в порядку п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР 1963р. лише його дружина [PERSON] 22.01.2010р. померла [PERSON] (матір сторін). За життя їй належали: житловий будинок № 9а по вул. Залізнична в с. Лиманське Ренійського району та земельна ділянка загальною площею 2,15 га. розташована на території Лиманської сільської ради Ренійського району Одеської області, виділена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії І-ОД № 051207 від 21.11.2003 року. Після її смерті відкрилась спадщина на вищезазначене майно За життя [PERSON] не розпорядилась належним їй майном, заповіту не залишила. Тому спадкоємство здійснюється за законом. Спадкоємцями за законом першої черги після смерті [PERSON] є її діти: позивачі [PERSON], [PERSON], відповідач [PERSON] У встановлений законодавством строк для прийняття спадщини після смерті матері позивач [PERSON] не звернулась до Ренійської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом ані в своїх інтересах ані в інтересах свого неповнолітнього брата (на той момент) - позивача [PERSON] Відповідач [PERSON] не претендує на спадщину та не заперечує, щоб спадщину оформили позивачі. Пізніше, при зверненні позивачів до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину, їм в цьому було відмовлено з причин відсутності правовстановлюючих документів на вищевказане спадкове майно, про що 06.08.2015р. нотаріусом було винесено відповідну постанову. Після смерті [PERSON] це питання вже неможливо вирішити, за визнанням права власності на житловий будинок та земельну ділянку, як на обєкти спадщини, може звернутися тільки спадкоємець. Таким чином, позивачі прийняли спадщину в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, що залишилася після померлої [PERSON] і вважають, що мають всі законні підстави для визнання за ними права власності на неї, оскільки до держави вона не перейшла, відумерлою не визнана, інші спадкоємці не заперечують проти визнання за позивачами права власності на спадкове майно. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачів обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки їх доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. Оскільки щодо позовних вимог, обставин справи сторони не заперечують, визнають їх, суд вважає, що факти, які обґрунтовують заявлені вимоги і мають значення для справи встановлені, у звязку із чим немає необхідності у підтвердженні їх доказами засобом дослідження показань свідків. Відповідно до ч. 1 п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України 2003р. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Батько сторін [PERSON] помер 18.11.2001р. (тобто до набрання чинності ЦК України 2003р.), матір [PERSON] фактично прийняла спадщину після смерті чоловіка, тому данні цивільні відносини регулюються положеннями ЦК Української РСР 1963р. Відповідно до ст. 524 ЦК Української РСР 1963р. спадкування здійснюється за законом та за заповітом. Спадкування за законом має місто, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Як передбачено ч. 1 ст. 529 ЦК Української РСР 1963р. при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти, інший з подружжя та батьки померлого. Згідно вимог ст. 548 ЦК Української РСР 1963р. для набуття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина вважається належною спадкоємцю з часу відкриття спадщини. За п. 1, 2 ч.1 ст. 549 ЦК Української РСР 1963р. визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він: фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Як було встановлено судом, [PERSON] була спадкоємцем за законом після смерті свого чоловіка. Вона у передбачений законом строк не подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини, проте на момент смерті [PERSON] мешкала разом із ним, вступила в управління та володіння житловим будинком, що належав померлому [PERSON] Прийняття спадщини є фактом, яке відображає волю спадкоємця придбати майно після смерті спадкодавця. Таким чином, [PERSON] прийняла спадщину в порядку п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК Української РСР 1963р., однак, вона не встигла юридично її оформити. 22.01.2010р. [PERSON] померла. Спадкові відносини після її смерті регулюються положеннями ЦК України 2003р. Відповідно до ст. 1216 ЦК України 2003р. спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 ЦК України (ст. 1223 ЦК України). Ст. 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно поживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.ст. 1270 ЦК України, він не заявив відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Як було встановлено судом, позивачі у справі є спадкоємцями першої черги за законом (ст. 1261 ЦК України). Вони на день смерті матері мешкали разом із нею, про що свідчить довідка Лиманської сільської ради Ренійського району Одеської області від 20.05.2014р. № 944. Відповідач [PERSON] за прийняттям спадщини після смерті матері не звертався, на неї не претендує, не заперечує, щоб спадщину оформили позивачі. В даний час оформити своє право на спадщину та отримати відповідне свідоцтво позивачі не мають можливості, оскільки, як зясувалося була відсутня нормативна грошова оцінка земельної ділянки та не було проведено реєстрацію права власності в Єдиному державному реєстрі прав власності на нерухоме майно та отримано відповідний правовстановлюючий документ на спадковий будинок. Прийняття спадщини є фактом, яке відображає волю спадкоємця придбати майно після смерті спадкодавця. В даному випадку позивачі прийняли спадщину фактично, оскільки їх воля, як спадкоємців за законом, була виражена у їх діях по фактичному управлінню та володінню спадковим майном. Таким чином, позивачі прийняли спадщину в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, оскільки постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та не заявили про відмову від неї. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З урахуванням викладених позивачем та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити їх вимоги щодо визнання за ними права власності на житловий будинок та земельні ділянки.

Outcome: approved