Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-14 00:00:00

Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився. До його початку його представник [PERSON] надіслав до суду заяву про розгляд судового засідання за його відсутності та відсутності його довірителя, позовні вимоги підтримує та просить їх задоволити. Суд, дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного: Судом встановлено, що 30 червня 2015 року, [PERSON] написав розписку про позику у [PERSON] грошових коштів в сумі 12 580 грн. Строк повернення позики в розписці вказано - до 15 вересня 2015 року. У визначений строк відповідач борг не повернув. Згідно з вимогами ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦПК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Суд враховує, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Така правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Частиною 1 статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Із розписки вбачається, що [PERSON] повинен був повернути борг позивачу у строк до 15 вересня 2015 року. Проте, відповідачем у встановлений строк зобов'язання перед позивачем не виконано. 27 жовтня 2015 року на адресу [PERSON] було направлена вимога про повернення коштів, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення та квитанцією про таке направлення, проте станом на час подачі позову до суду, відповіді на дану вимогу та коштів позивач не отримав. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ст.ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання, а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення. Крім того, в матеріалах справи наявне клопотання представника відповідача [PERSON] про надання строку для укладення мирової угоди, яку суд розцінює як визнання відповідачем [PERSON] позовних вимог [PERSON] про повернення грошових коштів на підставі розписки від 30 червня 2015 року. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved