Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-27 00:00:00

В вересні 2019р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1-3) до відповідачки [PERSON] , в якому просив суд: - звільнити від сплати аліментів, на підставі виконавчого листа № 761/29221/18 від 18 лютого 2019р., присуджених з [PERSON] за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 грудня 2018р. на користь [PERSON] у розмірі ј частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 31 липня 2018р. і до досягнення дитиною повноліття; судові витрати покласти на відповідача. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, з 16 серпня 2008р., який було розірвано за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 серпня 2015р. В шлюбі у сторін, [INFO] народився син [PERSON] . На підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 грудня 2018р., з позивача на користь відповідачки стягуються аліменти на утримання спільного сина сторін у розмірі ј частини суду з усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З липня 2019р. спільний син сторін проживає разом з позивачем, і за судовим наказом Шевченківського районного суду м. Києва від 06 вересня 2019р. з відповідачки стягнуто на користь позивача аліменти на утримання їх спільного сина. Оскільки спільна дитина сторін проживає разом з позивачем, на підставі ст. ст. 141, 180, 197 СК України, позивач просив суд задовольнити позов, шляхом звільнення його від сплати аліментів, які стягуються з нього на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 грудня 2018р. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2019р. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просили суд позов задовольнити. Відповідачка та її представник проти позову заперечили, зазначивши, що між сторонами не було вирішено питання про визначення місця проживання спільної дитини сторін. Після розірвання шлюбу, спільна дитина сторін проживав постійно фактично разом з відповідачкою, проте з липня 2019р. позивач, після спільного відпочинку з дитиною, не повернув дитину за місцем її фактичного проживання до матері, зазначивши відповідачці, що дитина виявила бажання проживати разом з ним, і з цього часу відповідачка, позбавлена можливості спілкуватись і бачитись з дитиною. Також відповідачка зазначала, що дитина не відвідує навчальний заклад, оскільки позивач на власний розсуд вирішив, що дитина буде займатись індивідуально вдома. На теперішній час відповідачці не відомо місцезнаходження дитини, і вона позбавлена можливістю спілкуватись з дитиною. Крім того, сторона відповідача повідомила, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 06 листопада 2019р. скасовано судовий наказ Шевченківського районного суду м. Києва від 06 вересня 2019р. за заявою позивача про стягнення з відповідачки аліментів на утримання спільного сина. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, і це встановлено судом, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 16 серпня 2008р., який було розірвано за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 серпня 2015р., по цивільній справі № 761/13633/15-ц. В шлюбі у сторін, [INFO] народився син [PERSON] . Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 грудня 2018р., яке набрало законної сили, по цивільній справі № 761/29221/18, позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина - [PERSON] , [INFO] у розмірі ј частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 31 липня 2018р. і до досягнення дитиною повноліття. Судовим наказом Шевченківського районного суду м. Києва від 06 вересня 2019р., по цивільній справі № 761/33859/19, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] в розмірі ј частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 27 серпня 2019р. і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 06 листопада 2019р., заяву [PERSON] про перегляд за нововиявленими обставинами судового наказу, виданого Шевченківським районним судом м. Києва від 06 вересня 2019р. у справі за заявою [PERSON] про видачу судового наказу щодо стягнення з [PERSON] аліментів на дитину - задоволено. Скасовано зазначений судовий наказ. Відмовлено у видачі судового наказу за заявою [PERSON] про видачу судового наказу щодо стягнення з [PERSON] аліментів на дитину. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач зазначав, що оскільки спільна дитина сторін проживає разом з ним, на підставі ст. ст. 141, 180, 197 СК України, його слід звільнити від сплати аліментів, які стягуються з нього на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 грудня 2018р., по цивільній справі № 761/29221/18. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Положеннями ст. ст. 11-13 ЦПК України, роз`яснення наданих в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі», встановлено, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. За змістом ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). За змістом ч. 2-4 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч. 1, 2 і ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно зі ст. ст. 160 (ч.1), 161 (ч. 1) СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною позивача не було надано до суду жодного належного і допустимого доказу, на підтвердження обставин того, що спільна дитина сторін проживає разом з позивачем. За змістом ст. 197 СК України, з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Положеннями зазначеної норми закону передбачено, що суд вправі звільнити платника аліментів від сплати заборгованості, проте положеннями ст. 197 СК України не передбачено звільнення особи взагалі від сплати аліментів, оскільки це протирічить положенням ст. 51 Конституції України. Крім того, в судовому засіданні сторона позивача не надала суду доказів у вигляді розрахунку - заборгованості по сплаті аліментів. Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звзяок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, і такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, а тому задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідачки не підлягає стягненню на користь позивача понесені останнім судові витрати.

Outcome: dismissed