Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-01 00:00:00

В вересні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя. В позовній заяві [PERSON] зазначила, що перебуває з відповідачем у шлюбі, зареєстрованому 08.08.2008 року. Шлюбні відносини фактично з відповідачем припинені з вересня 2015 року. За час перебування у шлюбі 21.07.2009 року ними придбано квартиру [ADDRESS]. Право власності на придбану квартиру зареєстровано за відповідачем. На даний час [PERSON] перешкоджає їй в користуванні спірною квартирою, чим порушує її права. Посилаючись на положення ст.ст.60, 70 СК України просила розділити спільне майно подружжя, визнавши за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. 22.10.2015 року [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON], та просив визнати за ним право особистої приватної власності на спірну квартиру [ADDRESS] У зустрічному позові [PERSON] зазначав, що дійсно під час перебування у шлюбі з [PERSON], було придбано спірну квартиру. Однак кошти на її придбання подарувала йому матір - [PERSON], а отже спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя та не підлягає поділу. Посилаючись на зазначені обставини, та положення ст.57 СК України просив позов задовольнити. В судовому засіданні [PERSON] та її представник заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі, підтвердили викладені у заяві обставини. Зустрічний позов [PERSON] не визнали, та просили у його задоволені відмовити за необґрунтованістю. Відповідач [PERSON] та його представник просили задовольнити вимоги зустрічного позову з урахуванням уточнень. Позовні вимоги [PERSON] не визнали та просили відмовити в їх задоволенні. Вислухавши пояснення учасників процесу, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено в судовому засіданні сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.08.2008 року. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 29.10.2015 року шлюб між сторонами розірвано. Від шлюбу сторони неповнолітніх дітей не мають. Вирішуючи спір, щодо поділу спільного майна сторін, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 60 СК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року (далі Постанови) - вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Судом встановлено, що за час шлюбу сторони придбали квартиру [ADDRESS]. Право власності на придбану квартиру зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №557 від 21.07.2009 року. Норми статтей 57,60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; - майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості положення СК України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. На зазначену норму закону посилався відповідач у зустрічному позові. Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині визнання права особистої приватної власності на спірну квартиру, [PERSON] посилався на те, що вона придбана за його особисті кошти, подаровані йому матір'ю [PERSON] Позивачка не брала спільної участі в набутті цього майна власними коштами або працею. При цьому, на підтвердження своїх доводів [PERSON] надав суду розписку [PERSON] - попередньої власниці квартири, якою та підтвердила факт отримання саме від [PERSON] грошових коштів у розмірі 28362 грн., вартості квартири [ADDRESS]; та довідку ПАТ КБ «Приватбанк», згідно якої [PERSON] 12.06.2009 року та 15.06.2009 року зняла зі своїх депозитних рахунків відповідно 1,237,29 євро та 2,276,25 доларів США. Однак, вказані докази суд оцінює критично, оскільки, грошові кошти [PERSON] з депозитних рахунків було знято майже за півтора місяця до моменту укладення договору купівлі-продажу; сама ж по собі розписка надана [PERSON] підтверджує лише факт передачі коштів, та однозначно не свідчить про належність переданих коштів особисто [PERSON] Допустимість та належність доказів визначено ст.ст.58,59 ЦПК України. Відповідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. З урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що [PERSON] не надано належних допустимих доказів, в розумінні положень ст.ст.58-59 ЦПК України, на підтвердження факту придбання ним спірної квартири за особисті кошти. Крім того судом встановлено, що спірна квартира була придбана з метою спільного проживання сторін, тобто в інтересах сім'ї [PERSON]. Таким чином, відповідно до ст.ст. 60,70 СК України, суд вважає, що спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін, а їх частки у праві спільної сумісної власності є рівними. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що первісний позов [PERSON] обґрунтований і підлягає задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] задоволенню не підлягає.

Outcome: approved