Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-24 00:00:00

Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про втрату права користування житловим приміщенням, а саме кімнатою [NUMBER] в гуртожитку по [ADDRESS]. У позовній заяві зазначено, що на підставі рішення Івано-Франківської міської ради від 27.12.2005 р. будинок по [ADDRESS] було прийнято в комунальну власність та передано на баланс ЖЕО №5, а пізніше згідно рішення від 31.01.2012 року №580-20 на баланс КП «Дирекція замовника». В кімнаті [NUMBER] цього гуртожитку зареєстровані двоє осіб [PERSON] наймач ліжко-місця та [PERSON] наймач ліжко-місця, ордер останньому було видано 05.08.1996 року №528. Протягом 2013 року було обстежено дану кімнату та комісією встановлено відсутність відповідача, відсутність його речей, факту несплати комунальних платежів. Представник позивача просив позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не прибув і про причину своєї неявки суд не повідомив, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку, в тому числі через оголошення в ЗМІ. З письмової згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судовому засіданні, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч.1 ст.224 ЦПК України. Суд заслухавши пояснення позивача, свідка, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, приходить до висновку що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що на підставі рішення Івано-Франківської міської ради від 27.12.2005 р. будинок по [ADDRESS] було прийнято в комунальну власність та передано на баланс ЖЕО №5 (а.с.14-16), а пізніше згідно рішення від 31.01.2012 року №580-20 на баланс КП «Дирекція замовника» (а.с.17). В кімнаті [NUMBER] цього гуртожитку зареєстровані двоє осіб [PERSON] наймач ліжко-місця та [PERSON] наймач ліжко-місця, ордер останньому було видано 05.08.1996 року №528 (а.с.18-19). Протягом 2013 року було обстежено дану кімнату та комісією встановлено відсутність відповідача, відсутність його речей, факту несплати комунальних платежів (а.с.5-13).В приміщенні кімнати знаходяться речі, що підтверджують факт проживання однієї особи. Про це підтвердили також і свідок [PERSON], які вказав, що з 2006 року відповідач вибув з даної кімнати гуртожитку, більше з того періоду він не з'являвся. Отже право на користування було набуто відповідачем на законних підставах, однак це право втрачено, оскільки встановлено факт не проживання [PERSON] більше 7-ми років по місцю реєстрації, що підтверджено також належними доказами. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина друга статті 386 ЦК). При розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло. Як слідує зі ст..71, 72 ЖК при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 386 ЦК України, ст..71, 72 ЖК,

Outcome: approved