Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-09 00:00:00

В вересні 2015 року позивачка звернулася до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з заявою, в якій просив суд визнати кредитний договір № 86856117 від 20.12.2010 року недійсним, укладеним на умовах омани; визнати кредитний договір № 90218516 від 25.06.2011 року недійсним, укладеним під впливом психічного тиску; зобов'язати банк закрити рахунки № [NUMBER] та № [NUMBER] та стягнути з банка на користь позивачки подвійний розмір збитків в розмірі 19379,46 грн. та моральну шкоду в розмірі 50000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що кредитний договір повинен укладатися в порядку, визначеному законом, а його умови повинні відповідати як загальним вимогам, встановленими ст. ст. 3, 6, 13, 192, 203, 215, 227, 533, 627, 638 Цивільного кодексу України, закону України «Про банки і банківську діяльність», закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг». Як вказано в позовній заяві, при укладенні Кредитного договору відповідачем було порушено ряд актів цивільного законодавства, а істотні умови Кредитного договору суперечать чинному законодавству. Позивачка вказує, що 20 грудня 2010 року між нею та банком «Русский Стандарт», правонаступником якого є відповідач, був укладений кредитний договір № 86856117 для сплати побутового товару в сумі 5578,00 грн. з відкриттям на ім'я позивачки карткового рахунку № [NUMBER] у відповідності до умов договору з банківського обслуговування № 86856109. Інших договорів, як вказує позивачка, з банком «Русский Стандарт» нею не укладалось. Також позивачка зазначила, що згідно умов кредитного договору № 86856117 від 20.12.2010 року нею було в повному обсязі сплачено заборгованість за кредитом та інші нарахування, що підтверджується претензією (відповіддю) відповідача від 27.08.2015 року. Позивачка вказала, що в липні 2011 року на її адресу поштою надійшла нова кредитна картка, оскільки, як вважала позивачка, кредитна картка, яка видавалась за умовами кредитного договору № 86856117 втратила строк дії. Позивачка зазначає, що користувалась кредитною картку, яку активувала, вважаючи, що умови користування цією карткою відповідають умовам, які підписувалися та виконувалися нею у відповідності до кредитного договору № 86856117 від 20.12.2010 року, оскільки інших будь-яких договорів з відповідачем не укладала. Однак, в червні 2014 року позивачка була повідомлена відповідачем про існування заборгованості за її кредитною заборгованістю в розмірі 13739,99 грн. Позивачкою самостійно 09.07.2014 року та 13.08.2014 року були частково перераховані грошові кошти на рахунок відповідача загальним розміром 1373,00 грн. З 01 лютого 2014 року кредитна картка позивачки за рахунком № [NUMBER] була заблакована. На підставі вищевикладеного позивачка вважає, що шахрайськими діями робітників банку її було введено в оману і вона помилялася щодо умов отриманого кредиту, використовувала грошові кошти, вважаючи, що користується ними на умовах, які були визначені в кредитному договорі № 86856117 від 20.12.2010 року, а тому діями відповідача їй було завдано як матеріальну так і моральну шкоду, яка викликана глибокими душевними стражданнями. В судове засідання з'явилися позивачка, її представник та представник відповідача. Позивачка та її представник вимоги викладені в позовній заяві підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити. Позивачка також пояснила, що дійсно отримувала кредит, який був оформлений в банку «Русский Стандарт» (договір № 86856117 від 20.12.2010 року), для купівлі певного товару на льготних умовах, при цьому інших договорів з банком вона не укладала. Виконавши усі умови та сплативши усі платежі за вищевказаним кредитним договором, їй поштою надійшла кредитна картка від банку «Русский Стандарт» на якому був встановлений кредитний ліміт. Вона зв'язалася з представником банку за допомогою мобільного зв'язку та їй було запропоновано активувати дану картку для користування кредитними грошима. Активуючи картку, як вказує позивачка, ніяких додаткових угод та умов вона не підписувала, а тому вважала, що користуватися кредитом буде на умовах кредитного договору № 86856117 від 20.12.2010 року. Представник позивачки [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що кредитний договір № 86856117 від 20.12.2010 року не відповідає вимогам чинного законодавства, умови на які посилається представник банку в своїх запереченнях не підписувалися позивачкою та остання не була з ними ознайомлена, а тому не можуть вважатися складовою кредитного договору. Представник позивачки не заперечує той факт, що [PERSON] дійсно користувалася кредитною карткою, яку отримала після сплати грошових коштів за кредитним договором № 86856117 від 20.12.2010 року, однак вважала, що користується цими коштами на умовах підписаного з нею договору, а саме 0% сплатою процентів за користування кредитними коштами та 10% комісії за обслуговування операцій за кредитом від суми кредиту. Вважає дії відповідача протиправними та такими, що завдали матеріальні та моральні збитки позивачці. Просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог [PERSON], вважає їх безпідставними та необґрунтованими, та такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства з наступних підстав. Відповідно до поданої заяви позивачки № 86856117 від 20.12.2010 року, остання виклала три пропозиції про укладення трьох різних договорів: кредитного договору № 86856117, договору застави № 86856117 та договору про надання та використання платіжної картки. Отже, 20.12.2010р. Банк отримав від Позивача пропозицію, що викладена в п. 3 Заяви №86856117, про укладення договору про надання та використання платіжної карти, в якій Позивач погоджується з тим, що акцептом оферти про укладення договору про надання та використання платіжної картки, в якій Позивач погоджується з тим, що акцептом оферти про укладення такого договору будуть дії Банку по відкриттю Позивачу поточного рахунку (п.4.2. Заяви №86856117), а строк для відповіді Банку на оферту Позивача про укладення Договору становить 18 місяців з дати Заяви №86856117 (п.6.2. Заяви №86856117). В свою чергу, банк в межах зазначеного строку, а саме - 25.06.2011року відкрив Позивачу поточний рахунок, що підтверджується випискою по рахунку Карти, а отже вчинив дії для прийняття пропозиції, внаслідок чого відбувся факт укладення договору про надання та використання платіжної карти № 90218516. Банк встановив Клієнту Ліміт в розмірі 10 000,00 гривень (при цьому, відповідно до п. 2.7.2. Умов, Ліміт вважається встановленим у дату відображення Банком такої видаткової операції на Рахунку Картки на підставі отриманих Банком розрахункових документів) та в подальшому здійснив кредитування Рахунку Картки Клієнта, що підтверджується випискою по особовому рахунку Клієнта з 25.06.2011р по 16.10.2015р., згідно даних якої рух коштів по Рахунку Картки почався з 10.01.2012 р. Отже, Позивач після отримання Картки здійснив дії щодо проведення її активації, користувався Карткою, а також отримував кредитні кошти в рамках Ліміту з власної ініціативи. У зв'язку із систематичним неповерненням наданих кредитних коштів, сплати процентів за користування ними, штрафів, загальна сума заборгованості Клієнта за Договором станом на 16.10.2015 р. складає 17 773, 59 гривень, що підтверджується випискою. Відповідно до п. 3 підписаної Позивачем Заяви N286856117, Договір про Карту укладений на умовах, викладених в Заяві № 86856117, Тарифах по карткам Банку та Умовах надання та обслуговування платіжних карток Банку, та, які відповідно до п. 8 підписаної Позивачем Заяви №86856117 є складовою та невід'ємною частиною Договору про Карту. Відповідно до п.14 Заяви №86856117, Клієнт розуміє і погоджується з тим, що складовою та невід'ємною частиною Договору про Картку є Умови по карткам. Відповідно до п.8 Заяви 86856117 Клієнт з Умовами по карткам та Тарифами ознайомлений, повністю згоден, їх зміст розуміє, та їх положень зобов'язується неухильно дотримуватись. Представник банку вважає, що підстав для визнання Договору недійсним згідно ст. ст. 203, 207 ЦК України немає, а також відсутні правові підстави щодо застосування до Договору наслідків недійсного правочину, визначених ст. 216 ЦК України. Крім того, на думку представника відповідача, позивач не надав жодних доказів, що підтверджували б вину Банку у заподіянні йому моральної шкоди, внаслідок порушення її прав, що оцінені у 50 000,00 грн. На підставі вищевикладеного, представник відповідача, вважає, що банком при укладенні кредитного договору жодним чином не порушувалися чинні норми законодавства України, ніякого психічного впливу представники банку на позивача не вчиняли, що власне і не підтверджено жодним доказом, позивачка самостійно звернулася до банку з заявою про надання кредиту та в подальшому отриманню кредитної картки, користувалася грошима, сплачувала періодичні платежі, що також підтверджує усвідомлення останньою умов надання кредитних коштів, а тому просить відмовити позивачці в задоволенні її позовних вимог в повному обсязі в зв'язку з їх необґрунтованістю та безпідставністю. Заслухавши пояснення позивачці, її представника та представника відповідача, з'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Кредитний договір повинен укладатися в порядку, визначеному законом, а його умови повинні відповідати як загальним вимогам, встановленими ст. ст. 3, 6, 13, 192, 203, 215, 227, 533, 627, 638 Цивільного кодексу України, закону України «Про банки і банківську діяльність», закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг». Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із ст. 638 ЦК України, договір є укладений, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами оспорюваного договору, зокрема, є відсоткова ставка та ціна договору. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст. 215 ЦК України недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України є підставою недійсності правочину. Судом встановлено, що 20.12.2010 року ПАТ «Банк Русский Стандарт», правонаступником якого є відповідач, отримав від [PERSON] пропозицію, що викладена в п. 3 Заяви №86856117, про укладення договору про надання та використання платіжної карти, в якій Позивач погоджується з тим, що акцептом оферти про укладення договору про надання та використання платіжної картки, в якій Позивач погоджується з тим, що акцептом оферти про укладення такого договору будуть дії Банку по відкриттю Позивачу поточного рахунку (п.4.2. Заяви №86856117), а строк для відповіді Банку на оферту Позивача про укладення Договору становить 18 місяців з дати Заяви №86856117 (п.6.2. Заяви №86856117)./а.с. 70-72/ Відповідно до п. 3 вищезазначеної заяви [PERSON] просила ПАТ «Банк Русский Стандарт» укласти на умовах цієї заяви, умовах по надання та обслуговування платіжних карток Банку та тарифах по карткам Банку договір про надання та використання платіжної картки (оферта 3) Як вбачається з графи «інформаційного блоку заяви» строк кредиту - з 21.12.2010 року по 21.09.2011 року, комісія за кредитом - 0,00 грн., комісія за РО щомісячно - 61,92 грн., ставка кредиту - 0,01% річних, загальна сума відсотків за кредитом - 0,29 грн., щомісячний платіж складає 682,00 грн., сума кредиту 5578,30 грн./а.с.70/ Вищезазначена заява має підпис позивачки в кінці кожного аркушу заяви, дійсність якого не оспорюється самою позивачкою. Як вбачається з повідомлення ПАТ «Банк Форвард», який являється правонаступником ПАТ «Банк Русский Стандарт», за № 14/1-04-00894 від 27.08.2015 року заборгованість по кредиту № 86856117 від 20.12.2010 року відсутня та рахунок закритий./а.с.46/ Поряд із цим, в вищезазначеному повідомленні вказано, що банк прийняв пропозицію позивачки (оферта 3) та уклав з позивачкою 25 червня 2011 року договір надання та використання платіжної картки № 9021-8516, відкрив поточний рахунок № [NUMBER] та випустив на ім'я позивачку кредитну картку № [NUMBER]. Вказана платіжна картка була направлена позивачці та отримана нею за допомогою поштового зв'язку, що визнано сторонами по справі. Після чого, [PERSON] 28.12.2011 року активувала вищезазначену платіжну карту шляхом звернення до довідково-інформаційного бюро, що також не заперечується позивачкою. Як вбачається з виписки з особового рахунку № [NUMBER] за період з 25.06.2011 по 10.07.2015 року позивачкою було використано частковим зняттям грошових коштів з платіжної картки на загальну суму 21139,89 грн., повернуто частковими платежами на рахунок грошову суму в розмірі 28212,00 грн./а.с.11-39/ Судом встановлено, що позивачка після активації картки, 10.01.2012 року вперше зняла грошові кошти з платіжної картки. В подальшому видаткові операції банком блокувались, однак за заявою позивачки від 21.08.2013 року видаткові операції за платіжною карткою поновлювалися та з 01.02.2014 року за ініціативою банку видаткові операції по карті були остаточно заблоковані. Вказані обставини були визнані сторонами. Як вбачається з розрахунку за користування платіжною карткою, наданого відповідачем, що останній нарахував [PERSON] загальну заборгованість за користування кредитною карткою станом на 10.07.2015 року в розмірі 17773,59 грн./а.с.4-5, а.с./73-118/ Таким чином судом було встановлено, що відповідач, після виконання позивачкою взятих на себе зобов'язань по поверненню кредитних коштів у сумі 5578,00 грн. на льотних умовах, дійсно надав позивачці у користування платіжну картку, яку вона 28.12.2011 року активувала та користувалася визначеним їй лімітом. Також судом встановлено, що Умови надання та використання платіжних карток банку та Тарифи по карткам банку, надані представником відповідача, не містять підпису позивачки. Крім того, Договір про надання та використання платіжних карток № 9021-8516 взагалі не існує як окремий документ, на договір з номером 9021-8516 відсутні посилання в заяві позивачки № 86856117 від 20.12.2010 року. Умови надання та використання платіжних карток банку та Тарифи по карткам банку не підписувалися позивачкою ні при складанні заяви № 86856117 від 20.12.2010 року, ні під час первинної емісії платіжної картки та навіть ні при відновленні видаткових операцій за платіжною карткою за заявами позивачки. Представником відповідача не було надано суду належних та допустимих доказів з приводу того, які саме умови та тарифи діяли на час подання позивачкою до банку заяви № 86856117 від 20.12.2010 року та на час користування платіжною карткою. Згідно з Постановою НБУ від 05.11.2014 за № 705 банк зобов'язаний під час видачі електронного платіжного засобу надати користувачу примірник договору, правил користування електронним платіжним засобом та тарифів банку на обслуговування електронного платіжного засобу. Відповідно до змісту п.п. 6-7 вищезгаданої постанови НБУ умови договору мають бути викладені державною мовою, в письмовій формі, банк зобов'язаний зазначити в договорі такі умови: тип електронного платіжного засобу; види платіжних операцій, які користувач має право здійснювати з використанням електронного платіжного засобу, правила та максимальний строк їх виконання; порядок обслуговування рахунку (за дебетовою, дебетово-кредитною або кредитною схемою, розміри гарантійного забезпечення та/або незнижувального залишку коштів на рахунку, порядок кредитування користувача, порядок установлення курсу продажу, обміну або конвертації іноземної валюти тощо); тарифи банку на обслуговування операцій з використанням електронного платіжного засобу на момент укладення договору, порядок повідомлення користувача про їх зміну та отримання згоди користувача; інформацію про ліміти та/або обмеження за операціями з використанням електронного платіжного засобу або платіжних додатків, реалізованих в електронному платіжному засобі (за наявності); право користувача на одержання виписок про рух коштів за його рахунком, періодичність та порядок їх отримання; порядок забезпечення емітентом та користувачем заходів безпеки під час користування електронним платіжним засобом; порядок розгляду спорів; право банку зупиняти платіжні операції, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму відповідно до вимог законодавства України; право банку на час встановлення правомірності переказу зупиняти зарахування коштів на рахунок користувача у разі надходження від банку-ініціатора повідомлення про неналежний переказ коштів; відповідальність емітента та користувача тощо. Аналогічні вимоги щодо форми, змісту та обов'язку банку ознайомити з умовами та тарифами по платіжних картках містяться у п.п. 2.3-2.5 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням затвердженого Постановою Правління Національного банку України 30.04.2010 № 223, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 6 липня 2010 р. за № 474/17769, що регулювала відповідні правові відносини на час первинної емісії платіжної картки. В рішенні Конституційного суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 містяться висновки, згідно яких «споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Кодексу). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору». Суд критично ставиться до твердження представника банку, що підписана позивачкою заява 86856117 від 20.12.2010 року разом з запропонованими банком Умовами та правилами, Тарифами складають між ним та Банком Кредитний договір, підтверджується підписом у заяві, оскільки умови та тарифи не підписані як позивачем так і відповідачем, а також не надано суду доказів з приводу сприймання позивачкою змісту, умов та предмету укладеного договору. У постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року (справа № 6-240цс14) міститься висновок про те, що оскільки позичальником не підписані Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), так і Умови надання споживчого кредиту фізичним особам, то вказані Умови не є складовою частиною укладеного між сторонами договору, відповідачкою вони не підписувались. Аналогічний правовий висновок зроблено Верховним судом України у Постанові від 11.03.2015 року у справі №6-16цс15. У відповідності до ч. 1. ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно «Умови банку» та «Тарифи», на підставі яких нарахована заборгованість за платіжною карткою, всупереч твердженню представника відповідача не є кредитним договором в розумінні чинного цивільного законодавства, оскільки воно не передбачає правових наслідків у формі надання кредиту. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Згідно п. 2. ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Однак, в порушення зазначених норм законодавства вказана інформація позивачці надана не була. Незважаючи на неодноразові вимоги Суду представником відповідача не представлено жодного оригіналу документів (підписаних позивачкою «Умов» та «Тарифів», договору про надання та використання платіжних карток № 9021-8516), на які він посилається в обґрунтування наявної заборгованості. Відповідно до ст. 207 Цивільного Кодексу України від 16.01.2003 № 435-IV (далі ЦКУ) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Отже, на підставі вищевикладеного, на основі обставин справи, з'ясованих судом, підтверджених наданими сторонами доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з урахуванням правових позицій ВСУ у справі №6-16цс15 від 11.03.2015 року та справі № 6-240цс 14від 11 лютого 2015 року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Банк Форвард» про визнання угоди споживчого кредитування - недійсним, закриття банківських рахунків і відшкодування збитків та моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, в частині визнання недійсним кредитного договору, укладеного за заявкою № 86856117 від 20.12.2010 року в частині укладення договору про надання та використання платіжної картки (оферта 3), оскільки Тарифи по карткам Банку та Умови надання та обслуговування платіжних карток Банку, які є необхідною складовою частиною договору про надання та обслуговування карток у відповідності до вимог вищенаведених норм, не підписані позивачкою і відповідач не надав належних і допустимих доказів щодо сприймання позивачкою змісту, умов та предмету укладеного договору; А також, у відповідності до ч. 1 ст. 216 ЦК України, суд вважає необхідним застосувати двосторонню реституцію та стягнути з відповідача на користь позивачки різницю між отриманими та сплаченими нею за платіжною карткою коштами у сумі 7076,79 гривень (28216,68 - 21139,89 грн. = 7076,79 гривень.) Поряд із цим позовні вимоги щодо визнання кредитного договору № 86856117 від 20.12.2010 року недійсним вцілому, укладеним на умовах омани та закриттю рахунку № [NUMBER] задоволенню не підлягають, оскільки сторонами, що не ними оспорюється, виконані всі істотні умови вказаного кредитного договору щодо отримання та повернення споживчого кредиту (оферта 1), заборгованість за кредитним договором в частині повернення споживчого кредиту відсутня. При вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди, суд керується роз'ясненнями постанови Пленума Верховного Суду України від 31.03.1995 року ( з наступними змінами та доповненнями) «Про судову практику у справах про стягнення моральної ( немайнової) шкоди». Згідно п.3 вищеназваної постанови під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань чи інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями чи бездіяльності інших осіб. Разом з тим, у п.4 постанови вказується, що позивач зобов'язаний довести не тільки факт заподіяння моральних страждань, але і пояснити з яких міркувань він виходив, зазначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується. Суд бере до уваги, що позивачем не надано жодного доказу та обґрунтувань розміру моральної шкоди, а тому позовні вимоги в цій частині необґрунтовані і задоволенню не підлягають.

Outcome: partial