Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-03 00:00:00

В жовтні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно власником земельної ділянки, в якому просив постановити рішення, яким визнати за ним, [PERSON] право власності на будинок № 27 по вул. Мирній у м. Підгородне Дніпропетровського району Дніпропетровської області. В обґрунтування позову позивач вказав, що 10 липня 2009 року між ним та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,100 га, кадастровий номер 1221411000:02:037:0058, яка розташована за адресою: вул. Мирна, 27 в м. Підгородне Дніпропетровського району Дніпропетровської області. земельна ділянка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. На вищевказаній земельній ділянці ним було збудовано будинок загальною площею 210,5 кв.м. Під час проведення будівельних робіт ним були дотримані архітектурні, будівельні, санітарні та екологічні норми, а з початку будівництва жодних заяв, претензій та скарг не надходило, що свідчить про відсутність факту порушення прав інших осіб цим будівництвом. Після завершення будівництва ФОП [PERSON] 19 листопада 2014 року був виготовлений технічний паспорт на житловий будинок. Посилаючись на ст. 331, 375, 376 ЦК України, просив позов задовольнити. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області надав суду лист про розгляд справи без їх участі. Вислухавши позивача, повно та всебічно вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участи у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 10 липня 2009 року між [PERSON] та [PERSON], останній придбав земельну ділянку площею 0,100 га, яка розташована в м. Підгородне по вул. Мирній, 27 в Дніпропетровському районі Дніпропетровської області(а.с.8), та належала продавцю на підставі Державного акту на право власності та земельну ділянку серії ЯЕ № 153337 виданого [PERSON] міською радою Дніпропетровського району Дніпропетровської області 01 жовтня 2007 року (а.с.9,10). Цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (а.с.12-14). У встановленому законом порядку [PERSON] зареєстрував своє право власності на вищевказану земельну ділянку, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 32273001 від 15.01.2015 року (а.с.11). В 2009 році [PERSON], на належній йому земельній ділянці, самочинно збудував житловий будинок загальною площею 210,5 кв.м. Після завершення будівництва ФОП [PERSON] 19 листопада 2014 року був виготовлений технічний паспорт на будинок (а.с.15-23) та здійснено оцінку будинку (а.с.27-78). Підстави набуття права власності визначені главою 24 ЦК України. Наполягаючи на задоволенні позовних вимог, [PERSON] посилався на ст. 376 ЦК України, як на підставу для визнання за ним права власності на самочинно збудований житловий будинок. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під вже збудоване нерухоме майно. Аналіз наведеної норми свідчить про те, що критеріями самочинного будівництва є: будівництво на земельній ділянці, яка не відведена для цієї мети, будівництво, здійснене без дозволу або проекту, будівництво, здійснене з порушенням норм і правил. Крім того, згідно роз'яснень викладених в абз. 2 п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» за загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. У частині другій статті 16 Цивільного кодексу України зазначені способи захисту цивільних прав та інтересів. У разі порушення цивільного права у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення, тобто особа має право обирати той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу. З огляду на вказане, звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво повинно мати місце при наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Позивачем не надано доказів звернення за вирішенням питання про визнання права власності на самочинний будинок до належного органу місцевої ради та про відмову у розгляді цього питання або відмову у задоволенні такого звернення. За таких обставин відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на самочинно зведений будинок, а тому позов [PERSON] є безпідставним. Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. У звязку з відмовою позивачу у задоволенні його вимог, судові витрати (судовий збір) не підлягають стягненню з відповідача і підлягають покладенню на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed