Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-01 00:00:00

Виклад позиції позивача та заперечень відповідача. 14 травня 2018 року [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з Вапнярської селищної ради на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, що становить 84545,55 гривень. Даний позов обґрунтовано наступним. З 19.08.1998 року по 13.04.2017 року [PERSON] працювала у Вапнярській ЗОШ І-ІІІ ст.№1. З 27.08.2008 року по дату звільнення [PERSON] , працювала директором Вапнярської ЗОШ І-ІІІ ст. №1. Відповідно до рішення №171 від 15 грудня 2016 року 11 сесії 7 скликання Томашпільської районної ради Вапнярську ЗОШ №1 було передано до комунальної власності Вапнярської селищної об`єднаної територіальної громади. Томашпільський відділ освіти наказом №281 від 26 грудня 2016 року припинив фінансування навчальних закладів смт. Вапнярка. Розпорядженням голови Вапнярської селищної ради № 27 від 12 квітня 2017 року [PERSON] було звільнено з посади директора Вапнярської ЗОШ І-ІІІ ст. №1 з 13 квітня 2017 року за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію. Частково розрахункові при звільненні [PERSON] отримала 18.04.2017 року та 19.06.2017 року. 23.06.2017 року [PERSON] звернулася до Томашпільського районного суду Вінницької області з позовом до Вапнярської селищної ради про стягнення заборгованої заробітної плати, всіх належних сум при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 07.09.2017 року по справі № 146/823/17 задоволено позов [PERSON] до Вапнярської селищної ради Томашпільського району Вінницької області про стягнення заборгованості по заробітній платі, всіх належних сум при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнено з Вапнярської селищної ради Томашпільського району Вінницької області на користь [PERSON] компенсацію за невикористані 98 календарних днів відпустки в розмірі 26281,64 гривень (двадцять шість тисяч двісті вісімдесят одну гривню шістдесят чотири копійки); 4464 гривні (чотири тисячі чотириста шістдесят чотири гривні) - допомоги на оздоровлення; 4464 гривні (чотири тисячі чотириста шістдесят чотири гривні) - виплати щорічної грошової винагороди за сумлінну працю; 21274,55 гривень (двадцять одну тисячу двісті сімдесят чотири гривні п`ятдесят п`ять копійок) - середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також 640 гривень (шістсот сорок гривень) судових витрат, що складаються із сплаченого судового збору. Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 12.01.2018 року №146/823/17 рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 07.09.2017 року залишено без змін, а апеляційну скаргу Вапнярської селищної ради Томашпільського району Вінницької області залишено без задоволення. Фактичний розрахунок з [PERSON] було проведено 21.03.2018 року. Позивач вказує, що в своїй позовній заяві від 23.06.2017 року просила стягти середній заробіток за час затримки розрахунків при звільненні з моменту звільнення по день звернення до суду тобто з 14.04.2017 року по 23.06.2017 року. Позивач зазначає, що відповідно до ст.117 КЗпП України встановлено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тобто, позивачу проведено виплату середнього заробітку за час затримки розрахунків при звільненні з моменту звільнення по день звернення до суду, тобто з 14.04.2017 року по 23.06.2017 року, а не по день фактичного розрахунку 21.03.2018 року. Позивач вказує, що її розмір середньоденний заробіток становить 452,65 грн, отже середній заробіток за весь час затримки розрахунків при звільненні становить 84545,55 грн. Позивач наголошує, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника, або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі. Ухвалою Томашпільського районного суду від 15 травня 2018 року відкрито загальне позовне провадження у справі, підготовче засідання у справі призначено на 11 вересня 2018 року. Ухвалою Томашпільського районного суду від 11 вересня 2018 року підготовче судове засідання у справі відкладено на 13 листопада 2018 року. Ухвалою Томашпільського районного суду від 13 листопада 2018 року закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду на 29 січня 2019 року. Ухвалою Томашпільського районного суду від 29 січня 2019 року розгляд справи відкладений на 28 березня 2019 року. 28 березня 2019 року судове засідання не відбулося у зв`язку з перебуванням головуючого у справі у відпустці, розгляд справи перенесено на 21 травня 2019 року. 21 травня 2019 року судове засідання не відбулося у зв`язку з перебуванням головуючого у справі на лікарняному, розгляд справи перенесено на 24 травня 2019 року. Ухвалою Томашпільського районного суду від 24 травня 2019 року клопотання представника позивача задоволено, призначено судово-бухгалтерську експертизу, провадження у справі зупинено. Ухвалою Томашпільського районного суду від 14 червня 2019 року провадження у справі поновлено для вирішення клопотання експерта про уточнення редакції питання поставленого на вирішення експертизи та надання додаткових матеріалів, справу призначено до розгляду на 27 червня 2019 року. Ухвалою Томашпільського районного суду від 27 червня 2019 року уточнено поставлене на вирішення експертизи запитання, цивільну справу направлено для подальшого проведення судово-бухгалтерської експертизи. 16 грудня 2019 року отримано висновок експерта Вінницького відділення КНІДСЕ за результатами проведення експертизи. Ухвалою Томашпільського районного суду від 24 грудня 2019 року справу призначено до судового розгляду на 18 лютого 2020 року. Ухвалою Томашпільського районного суду від 18 лютого 2020 року розгляд справи відкладений на 16 березня 2020 року. Ухвалою Томашпільського районного суду від 16 березня 2020 року розгляд справи відкладений на 30 березня 2020 року. Ухвалою Томашпільського районного суду від 30 березня 2020 року розгляд справи відкладений на 08 травня 2020 року. Ухвалою Томашпільського районного суду від 08 травня 2020 року розгляд справи відкладений на 02 червня 2020 року. Ухвалою Томашпільського районного суду від 02 червня 2020 року розгляд справи відкладений на 02 липня 2020 року. Доводи учасників процесу. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, проте в матеріалах справи міститься заява, в якій позивач просить справу слухати у її відсутності, позов підтримує та просить його задовольнити. У судовому засіданні представники відповідача, Вапнярської селищної ради Томашпільського району Вінницької області, адвокат Габрук С.М. та Горенюк О.П. позов не визнали та заперечували у його задоволенні. Горенюк О.П. вказав, що виплату коштів по рішенню суду провели повністю, однак не вчасно, тому що у Вапнярській селищній раді цих коштів на той час не було і вони не могли порушити Бюджетний кодекс, тому даний позов є безпідставним. Фактичні обставини, встановлені судом, норми права, які застосовував суд, мотиви суду. Суд, заслухавши пояснення представників відповідача, розглянувши заяву позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши їх належність та достовірність, сприяючи всебічному й повному з`ясуванню обставин справи, що має істотне значення для правильного вирішення спору, прийшов до наступного. Відповідно до ст.129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов`язковість рішень суду. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно ч.9 ст. 83 ЦПК України, копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судом встановлено, що розпорядженням Вапнярського селищного голови № 27 від 12 квітня 2017 року, директора Вапнярської ЗОШ І-ІІІ ступенів № 1 [PERSON] звільнено із займаної посади з 13 квітня 2017 року згідно п. 1 ст. 38 КЗпП України в зв`язку із виходом на пенсію на підставі заяви останньої від 07 квітня 2017 року. Згідно п. 3 вищевказаного розпорядження бухгалтерії селищної ради доручено виплатити [PERSON] компенсацію в кількості 49 календарних днів: 5 календарних днів за відпрацьований період роботи з 15 серпня 2016 року по 13 квітня 2017 року, першу частину 33 календарних дня відбула з 02 березня 2017 року по 01 квітня 2017 року (Наказ відділу освіти, молоді та спорту № 2О/С від 08 лютого 2017 року); 9 календарних днів невикористаної додаткової відпустки за ненормований робочий день: 2011 р, 2012 р, 2013 р; 35 календарних днів за невикористані соціальні відпустки, як одинокій матері: 2001 р, 2012 р, 2013 р, 2016 р.(а.с.23) У червні 2017 року позивач звернулася до суду з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі, всіх належних сум при звільненні та середнього заробітку за час розрахунку при звільненні, в якому просила стягнути з Вапнярської селищної ради на її користь компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки в сумі 26281,64 грн; допомогу на оздоровлення у розмірі щомісячного посадового окладу (ставки заробітної плати) в розмірі 4464 грн; щомісячну грошову винагороду за сумлінну працю в розмірі 4464 грн та стягнути з Вапнярської селищної ради на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, що на момент звернення до суду становить 21274,55 грн. Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 07.09.2017 року справа №146/823/17 позовні вимоги було задоволено, стягнуто з Вапнярської селищної ради Томашпільського району Вінницької області на користь [PERSON] компенсацію за невикористані 98 календарних днів відпустки в розмірі 26281,64 гривень (двадцять шість тисяч двісті вісімдесят одну гривню шістдесят чотири копійки); 4464 гривні (чотири тисячі чотириста шістдесят чотири гривні) - допомоги на оздоровлення; 4464 гривні (чотири тисячі чотириста шістдесят чотири гривні) - виплати щорічної грошової винагороди за сумлінну працю; 21274,55 гривень (двадцять одну тисячу двісті сімдесят чотири гривні п`ятдесят п`ять копійок) - середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також 640 гривень (шістсот сорок гривень) судових витрат, що складаються із сплаченого судового збору (а.с. 8-15). Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 12.01.2018 року №146/823/17 рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 07.09.2017 року залишено без змін, а апеляційну скаргу Вапнярської селищної ради Томашпільського району Вінницької області залишено без задоволення (а.с. 16-22). Відповідно до ч.1ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно з ч.1ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд у постанові № 295/4985/17 від 04 червня 2018 року. Пунктами 20, 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», зокрема, передбачено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. Відповідно до виписки по картковому рахунку позивача, заборгованість з виплати заробітної плати виплачено відповідачем 21.03.2018 року. (а.с. 25) Відповідно до довідки про середньоденну заробітну плату № 15 від 15.06.2017 року, виданої [PERSON] Вапнярською селищною радою, середньоденний заробіток становить 452,65 грн. (а.с.24) Як вбачається із висновку за результатами проведення експертизи від 27.11.2019 року № 3933/19-21 середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 444,58 грн., середній заробіток [PERSON] за період з 24.06.2017 року по 21.03.2018 року, за 186 робочих днів складає в сумі 82691,88 грн. (444,58*186). Відповідно ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За вказаних обставин, враховуючи, зокрема, часткове підтвердження позивачем позовних вимог суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають частковому задоволенню. Враховуючи наведене, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 24.06.2017 року по 21.03.2018 року, в розмірі 82691,88 грн. з послідуючим утриманням з цієї суми податків та загальнообов`язкових платежів. Відповідно до ч.5 ст.265 ЦПК України, у резолютивній частині рішення зазначається розподіл судових витрат. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що позивач [PERSON] понесла судові витрати, що складаються з 845,47 гривень, сплаченого судового збору. Враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України, стягненню із Вапнярської селищної ради Томашпільського району Вінницької області на користь [PERSON] підлягає судовий збір в розмірі 826,93 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial