Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-17 00:00:00

в грудні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ухвалою суду від 24.01.2019 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 28.05.2019 року підготовче судове засідання закрито, справу призначено до судового розгляду. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що йому на праві приватної власності, на підставі договору дарування від 06 серпня 2003 року посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Літвіновою І.І., належить домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . У належному йому домоволодінні зареєстрований відповідач [PERSON] , який є його рідним сином. З 2010 року відповідач за місцем реєстрації не проживає, зв`язку не підтримують, у добровільному порядку знятися з реєстрації відповідач не бажає. Позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житлом. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти проведення заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений своєчасно та належним чином, причину неявки суду не повідомив, відзиву не надав. Вислухавши позивача, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування домоволодіння від 06 серпня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Літвіновою І.І., зареєстровано у реєстрі за № 6413, що підтверджується договором дарування та витягом про державну реєстрацію прав № 1038525 від 03.09.2003 року. Як вбачається з довідки № 20 від 15.12.2018 року виданою головою квартального комітету, в будинку [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON] Відсутність відповідача у спірному житлі підтверджується актом, наявним в матеріалах справи, складеним сусідами по [ADDRESS] та затвердженим головою квартального комітету, згідно якому відповідач [PERSON] з жовтня 2010 року не проживає в в будинку [ADDRESS] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що проживає в будинку [ADDRESS] років та є сусідом [PERSON] .. Відповідач [PERSON] . син позивача [PERSON] , який проживав разом з батьком до 2010 року, з того часу більше його не бачив. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За правилами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, згідно з вимогами ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Ч. 2 статті 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, враховуючи факт належності спірного будинку позивачеві на праві особистої приватної власності, не проживання відповідача більше одного року у житловому приміщенні, який є підтвердженим, суд приходить до висновку, що є підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування цим житлом, та право позивача, в силу ст. 150 ЖК України, як порушене, підлягає захисту в судовому порядку, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивач сплатив при подачі позову судовий збір в розмірі 704,80 грн., однак не наполягав на стягненні судових витрат з відповідача.

Outcome: approved