Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-09 00:00:00

В жовтні 2018 року [PERSON] звернувся в суд з позовною заявою до [PERSON] про визнання її такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив про порушення своїх прав, як власника житлового будинку, що знаходиться за адресою: Хмельницька область, м.Ізяслав, вул.Єсеніна, 5, його колишньою дружиною [PERSON]М, так як остання з 2008 року не проживає у вказаному житловому будинку, участь в утриманні та обслуговуванні будинку не бере, житлове приміщення залишила добровільно, її речей в будинку немає. Зазначені обставини створюють для позивача проблеми щодо оформлення субсидії, що порушує його права, як власника вказаного будинку. Відтак вважає, що відповідач втратила право на користування його житлом. Ухвалою суду від 19.10.2018 року позовну заяву [PERSON] було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, які у встановлений в ухвалі строк позивачем усунуто. Ухвалою суду від 16.11.2018 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі з підстав, вказаних в позові, просив суд їх задовольнити, вказав що проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не зявилася, хоча про місце, день та час слухання справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила, відзиву не подала. У відповідності до положень ст.ст.280-281 ЦПК України, суд 10.01.2019 року, за згодою позивача, протокольною ухвалою постановив розглянути справу на підставі наявних в ній даних та доказів в порядку заочного розгляду. Заслухавши пояснення позивача, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони у справі з жовтня 1988 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області від 27.08.2012 року розірвано. У період шлюбу, згідно рішення виконавчого комітету Ізяславської міської ради народних депутатів Хмельницької області від 27.02.1992 року №31 «Про виділення земельної ділянки під будівництво індивідуального житлового будинку», [PERSON] виділено земельну ділянку площею 1200 кв.м. у безстрокове користування під будівництво житлового будинку і надвірних споруд в м.Ізяслав по вул.Єсеніна, 5 та видано план на будівництво житлового будинку за вказаною адресою (довідка районного архітектора виконкому Ізяславської районної ради народних депутатів від 20.03.1992 року №4). З врахуванням зазначених документів, позивачем, який перебував у шлюбі з відповідачем, побудовано будинок за адресою: м.Ізяслав, вул.Єсеніна, 5 та зареєстровано право власності на зазначене домоволодіння, що підтверджується дублікатом свідоцтва про право власності на житловий будинок від 02.08.1999 року. Статтею 22 КпШС України, в редакції, чинній на момент набуття будинку в м.Ізяслав, вул.Єсеніна, 5 у власність, встановлено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Отже, спірний будинок в м.Ізяслав, вул.Єсеніна, 5 є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі, а тому, відповідач є співвласником вказаної квартири. Після розірвання шлюбу [PERSON] та [PERSON] розподіл спільного майна подружжя не було проведено. Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до довідки, виданої виконавчим комітетом Ізяславської міської ради від 03.10.2018 року №4682 встановлено, що до складу сімї [PERSON], як уповноваженого власника (співвласника, наймача) житлового будинку за адресою: м.Ізяслав, вул.Єсеніна, 5 Хмельницька область, входять: колишня дружина [PERSON], [INFO], син [PERSON], [INFO] Допитані в судовому засіданні окремо один від одного свідки [PERSON] та [PERSON], які є сусідами позивача, підтвердили, що понад 5-6 років не бачили відповідача, яка поїхала за кордон на роботу, залишивши добровільно вказане будинковолодіння, та забрала свої речі. Таким чином, судом встановлено, що відповідач самостійно покинула та не проживає понад один рік за місцем своєї реєстрації у вказаному будинку. Разом з тим, ч.1 ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належать\~права володіння,\~користування та\~розпоряджання своїм\~майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Статтею 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам'яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника. Таким чином, судом встановлено, що спірний будинок є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі, а тому відповідач не втратила право власності на вказаний будинок в силу вимог статей 316, 317, 319, 321 ЦК України. Отже, зазначені позивачем обставини про те, що відповідач була відсутня в будинку за місцем своєї реєстрації понад 1 рік, не свідчать про відмову [PERSON] від права власності на нерухоме майно та не є підставами для припинення права власності на нього. За таких обставин, відсутні підстави для задоволення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки положення частини другої статті 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини. Зазначена позиція суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 28.02.2018 року по справі №647/1683/15-ц. Отже, зазначені позивачем обставини про те, що відповідач була відсутня в будинку за місцем своєї реєстрації понад один рік, не свідчать про відмову [PERSON] від права власності на нерухоме майно та не є підставами для припинення права власності на нього. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed