Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-24 00:00:00

В грудні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на 273/343 частини земельної ділянки площею 0,0343 га, яка розташована за адресою : м [PERSON], провулок Кордонний, 3, з цільовим призначенням «для обслуговування житлового будинку та господарських споруд», та яка раніше належала на праві приватної власності на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ОД № 047709, зареєстрованого в Книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 2527 від 17.01.1999 р., [PERSON], який помер 30 грудня 2013 року. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує, що, по-перше, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26.03.2002 р. у справі № 2-968/02, яке набрало законної сили, за нею було визнано право власності на ? ч. приватизованої [PERSON] земельної ділянки площею 0,0546 га по провулку Кордонному, 3 в м. Одесі, отже у власність кожного з них перейшло право власності на 0,0273 га вказаної земельної ділянки; по-друге, в подальшому [PERSON] за нотаріально посвідченим договором від 24.12.2002 р. продав частину своєї земельної ділянки площею 0,0192 га та за нотаріально посвідченим договором від 16.04.2003 р. продав частину своєї земельної ділянки площею 0, 0011 га [PERSON], у звязку з чим у його власності залишилась земельна ділянка площею 0,007 га; по-третє, 30 грудня 2013 року [PERSON] помер, залишивши заповіт на користь [PERSON], яким охоплюєтья усе спадкове майно; по-четверте, 30.09.2014 р. [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з 55/1000 ч. домоволодіння № 3 по пров. Кордонному в м. Одесі, отже до складу цієї спадщини увійшла й земельна ділянка площею 0,007 га, яка належала спадкодавцю [PERSON] на дату його смерті, але [PERSON] не визнає її право власності на 273/343 ч. спірної земельної ділянки. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позов, а відповідач [PERSON] первісно не визнав позов, але під час судових дебатів визнав позов та не заперечував проти задоволення позову. Дослідивши матеріали справи і вислухавши пояснення сторін, суд доходить висновку, що позовна заява позивача підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом установлено і матеріалами справи підтверджено, що у період шлюбу, а саме 24 квітня 1992 року на підставі договору купівлі-продажу [PERSON] та [PERSON] придбали 7/20 частин домоволодіння № 3 по пров. Кордонному в м. Одесі, а у 1999 році вони приватизували земельну ділянку площею 0,0546 га, на якій розміщений вказаний будинок, на підставі Державного акту на право приватної власності на землю ІІІ-ОД № 047709 від 17.01.1999 р., оформленого на імя [PERSON] Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26 березня 2002 року у справі № 2-968/02, яке набрало законної сили 26.04.2002 р., шлюб між [PERSON] і [PERSON] був розірваний, а також визнано за [PERSON] право власності на 7/40 ч. домоволодіння № 3 по пров. Кордонному в м. Одесі та на ? ч. приватизованої [PERSON] земельної ділянки площею 0,0546 га при 7/20 ч. домоволодіння № 3 по пров. Кордонному в м. Одесі. Таким чином, після поділу земельної ділянки між колишнім подружжям [PERSON] і [PERSON], у власність кожного із них перейшло право власності на 0,0273 га вищевказаної земельної ділянки (0, 0546га/2=0,0273га), отже [PERSON] стала власником земельної ділянки площею 0,0273 га. В подальшому [PERSON], без згоди [PERSON], 24.12.2002 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу продав частку своєї земельної ділянки у розмірі 0,0192 га та 16.04.2003 р. на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу продав частку своєї земельної ділянки у розмірі 0,011 га [PERSON], про що в Державному акті на право приватної власності на землю ІІІ-ОД № 047709 від 17.01.1999 р. здійснено відповідні записи, у звязку з чим у його власності залишилась земельна ділянка площею 0,007 га (0,0273 га-(0,0192 га+0,0011га)=0,007га). В свою чергу у власності [PERSON] залишилась земельна ділянка площею 0,0273 га. 30 грудня 2013 року [PERSON] помер, залишивши заповіт на користь [PERSON], посвідчений 20.11.2013 р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] за р. № 1708, яким охоплюється усе спадкове майно. 30 вересня 2014 року державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори [PERSON] було видане [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом за р. № 7-743, відповідно до якого спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з 55/1000 ч. домоволодіння № 3 по пров. Кордонному в м. Одесі, отже до складу цієї спадщини увійшла й земельна ділянка площею 0,007 га, яка належала спадкодавцю [PERSON] на дату його смерті. Вказані обставини повністю підтверджується рішенням апеляційного суду Одеської області від 22 березня 2016 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення порядку володіння та користування земельною ділянкою, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 вересня 2016 року. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, із земельної ділянки загальною площею 0,0343 га (0,0546га-(0,192 га+0,0011 га)=0,0343га) по пров. Кордонному в м. Одеси, співвласниками якої є сторони у даній справі, [PERSON] належить на праві власності 0,0273 га цієї земельної ділянки, а [PERSON] 0,007 га цієї земельної ділянки. Проте відповідач не визнає право власності позивача на 0,0273 га вказаної земельної ділянки. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Згідно з ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою; захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав. У рішеннях Верховного Суду України від 07.11.2012 року по справі № 6-107цс12 та від 11.12.2012 року по справі № 3-65гс12 зроблено висновок про те, що у разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у звязку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом предявлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. Оскільки жодних угод про встановлення порядку користування домоволодінням чи земельною ділянкою за адресою : м. Одеса, провулок Кордонний, 3 [PERSON] і [PERSON] між собою не укладали, жодних заходів щодо реєстрації за собою права власності на 7/40 частин домоволодіння чи реєстрації права власності на ? частину земельної ділянки за вказаною адресою відповідно до рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 березня 2002 року у справі № 2-968/02, яке набрало законної сили 26.04.2002 р., [PERSON] за життя [PERSON] не вживала, а відповідач не визнає право власності [PERSON] на земельну ділянку у розмір 0,0273 га, яка входить до складу земельної ділянки загальною площею 0,0343 га за згаданою адресою, тому позивач позбавлена можливості здійснити реєстрацію права власності за собою на належну їй частку цієї земельної ділянки, що становить 273/343 ч. цієї земельної ділянки. З огляду на наведене, суд доходить висновку, що порушене право власності позивача підлягає судовому захисту. Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені нею і документально підтверджені судові витрати в сумі 6890,00 грн., повязані із сплатою судового збору. На підставі викладеного і

Outcome: approved