Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-29 00:00:00

В грудні 2015 року до Печерського районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] до Головного управління Державної казначейської служби України в Київській області про відшкодування шкоди. В своєму позові позивач просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України на його користь 141354,58 гривень в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої Головним Управлінням Державної казначейської служби України у Київській області. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що рішенням Апеляційного суду міста Києва від 31.10.2013 року та додатковим рішенням від 21.11.2013 року у справі № 22-ц/796/11504/2013, з-поміж іншого, вирішено витребувати у Головного управління Міндоходів у Київській області, що є правонаступником Державної податкової адміністрації в Київській області, грошові кошти в розмір 1 567 722, 00 гривень та повернути їх [PERSON] З листа Головного управління ДФС у Київській області від 10.02.2015 № 244/14/10-36-09-00-01 вбачається, що 03.11.2014 року платіжне доручення № 551 на виплату [PERSON] грошових коштів на загальну суму 1 567 722,00 грн. було передано до Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області. ГУ ДКСУ в Київській області повністю виконало вказане платіжне доручення лише 12.02.2015 року, тобто аж через три місяці. У період з 03.11.2014 року по 12.02.2015 року відбулося тривале зростання загального рівня цін, що призвело до зниження купівельної спроможності грошей. Ну думку позивача, бездіяльність ГУ ДКСУ в Київській області, що полягає в несвоєчасному перерахуванні йому грошових коштів є порушенням його права на володіння, користування та розпорядження його власністю. У результаті порушення прав позивача, йому було завдано шкоду у вигляді знецінення грошових коштів (інфляції). Загальний розмір шкоди, завданої позивачу у зв'язку з інфляцією, що відбулося через несвоєчасне перерахування ГУ ДКСУ в Київській області грошових коштів, становить 141 354, 58 грн., що позивач і просить стягнути з відповідача. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача проти позову заперечував, просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень представник відповідача зазначив наступне: виходячи зі змісту позовної заяви позивачем не наведено жодного доказу щодо незаконного рішення, дії чи бездіяльності відповідача або порушення останнім норм законодавства України відносно позивача та нанесення йому шкоди. Відповідач, як орган державної влади та юридична особа, в жодних правовідносинах з позивачем не перебував, його законних прав та інтересів не порушував. Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області проводить видатки через систему електронних платежів в межах встановленого ліміту технічного рахунку та підкріплень. Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області перебувало в правових відносинах з органом фіскальної служби щодо обслуговування клієнта і діяло в межах, спосіб, визначені нормативно-правовими актами при розрахунково-касовому обслуговуванні. Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Апеляційного суду міста Києва від 31.10.2013 року та додатковим рішенням від 21.11.2013 року у справі № 22-ц/796/11504/2013 вирішено витребувати у Головного управління Міндоходів у Київській області, що є правонаступником Державної податкової адміністрації в Київській області, грошові кошти в розмір 1 567 722, 00 гривень та повернути їх [PERSON] (а.с.3, 7). З листа Головного управління ДФС у Київській області від 10.02.2015 № 244/14/10-36-09-00-01 вбачається, що 03.11.2014 року платіжне доручення № 551 на виплату [PERSON] грошових коштів на загальну суму 1 567 722,00 грн. було передано до Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області (а.с.8). ГУ ДКСУ в Київській області повністю виконало вказане платіжне доручення лише 12.02.2015 року, тобто аж через три місяці. У період з 03.11.2014 року по 12.02.2015 року відбулося тривале зростання загального рівня цін, що призвело до зниження купівельної спроможності грошей. Як встановлено в судовому засіданні, з часу отримання платіжного доручення до 31.11.2014 року ГУ ДКСУ в Київській області не перераховувало позивачу жодних грошових коштів. З розрахунку, наданого позивачем, правильність якого перевірена судом, вбачається, що індекс інфляції за листопад 2014 року становив 101,9 %. Таким чином у листопаді 2015 року грошові кошти в розмірі 1 567 722,00 грн. знецінилися на суму 29 786,72 грн. Упродовж грудня 2014 року ГУ ДКСУ в Київській області частково перерахувало позивачу належні йому грошові кошти, а саме: 12.12.2014 р.- 40 000,00 грн.; 15.12.2014 р- 50 000,00 грн.; 16.12.2014 р.-45 000,00 грн.; 17.12.2014 р.- 15 000,00 грн.; 18.12.2014 р.- 20 000,00 грн.; 19.12.2014 р.-15 000,00 грн.; 22.12.2014 р.-15 000,00 грн.; 24.12.2014 р.- 10 000,00 грн.; 25.12.2014 р.- 15 000,00 грн. Загалом у грудні 2014 року було перераховано 235 000, 00 грн. Заборгованість станом на 31.12.2014 року становила 1 332 722, 00 грн. Індекс інфляції у грудні 2014 року становив 103,0 %. Отже, у грудні 2014 року грошові кошти у розмірі 1 322 722, 00 грн. знецінилися на суму 39 981,66 грн. У січні 2015 року ГУ ДКСУ в Київській області не перерахувало позивачу жодних грошових коштів. Індекс інфляції в січні 2015 року станови 105,3 %. Таким чином за 12 днів лютого 2015 року грошові кошти в розмірі 1 332 722, 00 грн. знецінилися на суму 30 271,82 грн. Загальний розмір шкоди, завданої позивачу у зв'язку з інфляцією, що відбулося через несвоєчасне перерахування ГУ ДКСУ в Київській області грошових коштів, становить 141 354, 58 грн. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 56 Конституції України закріплено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У п. 28 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» судам роз'яснено, що при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень ст. 56 Конституції України, ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», ч. 2 ст. 87 Закону України «Про виконавче провадження», а також з положень ст. ст. 1173, 1174 ЦК України і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Способами захисту прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків. Згідно положення ч.1, п.1 ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. У відповідності до с. 1175 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів. Відповідно до положення статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є , зокрема, державний орган. Виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється Державною казначейською службою України в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (ч. 1 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»). Відповідно до пп.5 п.4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента від 13.04.2011 року № 460/201, вказана служба відповідно до покладених на неї завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що доводи позивача про неправомірність дій відповідача доведені в судовому засіданні. З наведених положень законодавства вбачається, що бездіяльність ГУ ДКСУ в Київській області, що полягає в несвоєчасному перерахуванні йому грошових коштів, є порушенням права позивача на володіння, користування та розпорядження його власністю. У результаті порушення прав позивача, йому було завдано шкоду у вигляді знецінення грошових коштів (інфляції). Аналізуючи наведені обставини, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі ст. ст. 16, 1173-1175 ЦК України,

Outcome: approved