Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-14 00:00:00

В грудні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS]. Позовні вимоги мотивовані тим, що вона є власником цього будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 17.11.2017р. Бердянською районною державною нотаріальною конторою. Попереднім власником будинку була мати позивача [PERSON], яка померла [INFO] За життя [PERSON] прописала в будинку свого сина - відповідача [PERSON] Відповідач вже більше року не проживає в будинку, витрат на утримання будинку не несе, комунальні послуги не сплачує. Особистих речей [PERSON] в будинку немає. Його місце перебування не відоме. Просить визнати відповідача таким, що втратив право користування будинком. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в позовні заяві. Суду додатково пояснив, що позивач отримала свідоцтво про право на спадщину у листопаді 2017року. Мати померла [INFO]. Після смерті матері відповідач вивіз з будинку речі, вирізав опалення. Щоб якось зберегти будинок, у червні 2017р., позивач вселила в будинок орендаря [PERSON] із сім'єю. Влітку 2017 року відповідач прийшов до будинку, щоб забрати свої речі. Взагалі [PERSON] проживає у своєї дружини, він не є членом сім'ї нового власника [PERSON], не веде і ніколи не вів з нею спільного господарства, в будинку він не мешкає більше одного року без поважних причин. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнає. Суду пояснив, що в березні 2016 року демобілізувався і повернувся жити в будинок матері. У травні 2016 року мати померла. З літа 2016 року в будинку не жив, інколи з'являвся, доглядав за будинком. Взимку не було опалення. Коли приїхав влітку, то в будинку жили вже інші люди. Дзвонив до сестри, вимагав, щоб повернули йому особисті речі. В сьогоднішнє судове засідання відповідач не з'явився, причини неявки суду не повідомив. Представник відповідача [PERSON] (за довіреністю) позов не визнала. Суду пояснила, що відповідач не проживає в будинку з поважних причин. Після смерті матері він залишився проживати в будинку, не проживає тимчасово, оскільки в будинку порвало систему опалення, не працював котел. Коли відповідач повернувся до будинку, то його не впустили, оскільки там вже проживали чужі люди. Просить відмовити у задоволенні позову. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши надані суду докази, суд встановив таке. Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17.11.2017р., яке видано після смерті матері [PERSON], яка померла [INFO]. Свідоцтво посвідчено державним нотаріусом Бердянської районної державної нотаріальної контори Косенковим В.М. (а.с.9). Право власності позивача на вказаний об'єкт нерухомості зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 17.11.2017 року (а.с.10). Як вбачається з копії паспорту відповідача його місце проживання з 22.11.2003 року зареєстровано в будинку [ADDRESS] ( а.с.55). З довідки виконавчого комітету Азовської сільради Бердянського району № 2137 від 12.12.2017р. (а.с.11) вбачається, що відповідач зареєстрований в будинку [ADDRESS], але фактично не проживає в ньому. Судом встановлено, що [PERSON] не є членом сім'ї позивача [PERSON] Спільно з власником житлового будинку відповідач не проживає і не проживав, спільним побутом вони з нею не пов'язані. Свідок [PERSON] суду показала, що проживає в будинку по [ADDRESS] з 18.09.2010р. У червні 2017 року [PERSON] видала їй довіреність на оформлення спадщини - будинку [ADDRESS]. В будинку на той час проживала вже сім'я [PERSON]. Відомо, що відповідач приходив до будинку влітку 2017 року, вимагав повернути якісь речі. Допитана в якості свідка [PERSON] суду показала, що проживає в будинку [ADDRESS]. Вони орендують будинок з червня 2017р. Коли заселилися, то в будинку ніхто не жив, опалення не було, плита була зламана. Вони своїми силами відремонтували опалення, каналізацію, пічку. В будинку залишилися тільки старі меблі. Відповідач в липні 2017 року приходив, вимагав повернути якісь речі. З приводу цього вони викликали поліцію. Свідок [PERSON] суду показала, що позивач дочка її подруги [PERSON], яка померла [INFO]. Відповідача також знає добре. У квітні 2016р. він демобілізувався з армії. Прийшов жити до матері, зловживав спиртними напоями. Після смерті матері відповідач в будинку не жив, вирізав весь метал, батареї, вивіз усе з будинку. Позивач вирішила продати будинок. Зараз в будинку проживають квартиранти. Відповідно до ч.1 ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року №75/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Права членів сім'ї власника є похідними від прав власника житла. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. До такої правової позиції дійшов Верховний суд України у своїй постанові у справі №6-709цс16 від 16 листопада 2016 року Отже, відповідно до положень статті 391 ЦК України позивач, як власник майна, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування майном. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача ґрунтуються на законі, а тому підлягають задоволенню.

Outcome: approved