Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-12 00:00:00

В грудні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, мотивуючи тим, що з відповідачкою по справі [PERSON] вони перебували в зареєстрованому шлюбі з 23 липня 2010 року. Від цього шлюбу мають малолітню дочку [PERSON] , [INFO] . На даний час сім`я розпалась, рішенням суду від 13 березня 2020 року шлюб розірвано. Згідно договору міни квартири він має на праві власності 1/3 частки квартири загальною площею 48.4 кв.м за адресою: [ADDRESS] . Згідно договору дарування частки вищевказаної квартири він має на праві власності 2/3 її частки. Тобто, згідно договору міни та договору дарування квартири за ним [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру загальною площею 48.4 кв.м за адресою: [ADDRESS] . Згідно витягу з реєстру територіальної громади м. Біла Церква № 15.2-03/20803 від 07.12.2020 року у житловому приміщенні квартирі за вищевказаною адресою зареєстровано три особи: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Ще до розлучення відповідачка залишила місце проживання за адресою: [ADDRESS] , а саме в вищевказаній квартирі не проживає з 07 листопада 2019 року, не сплачує комунальні послуги, не приймає участі в утриманні житла. Факт відсутності відповідачки за місцем її реєстрації з листопада 2019 року підтверджується рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 березня 2020 року про розірвання шлюбу. Крім цього, даний факт підтверджується довідкою виданою житлово-будівельним кооперативом «Медик». Таким чином, [PERSON] не проживає за місцем реєстрації понад один рік. Вважає, що [PERSON] втратила право користування житловим приміщенням, квартирою за адресою: [ADDRESS] у зв`язку з тривалою, понад один рік відсутності за місцем реєстрації, крім того, не сплачує за комунальні послуги, не несе інших витрат по його утриманню. Просив суд визнати [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, квартирою за адресою: [ADDRESS] та стягнути з відповідача судовий збір в сумі 840,80 гривень ( а. с. 1-4 ). Ухвалою судді 21 січня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у вищезазначеній цивільній справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання на 14 годину 00 хвилин 18 лютого 2021 року ( а. с. 27-28 ). Ухвалою суду від 24 березня 2021 року постановлено закрити підготовче засідання та призначити справу до судового розгляду по суті на 14 годину 30 хвилин 13 травня 2021 року ( а. с. 36-37 ). В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, 13.05.2021 року за вх. № 21980 судом отримано заяву, в якій останній просив судове засідання проводити за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та у разі неявки в судове засідання відповідача не заперечує щодо заочного розгляду справи. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та судові витрати просить стягнути з відповідача. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час, дату та місце судового розгляду повідомлена належним чином, про що в матеріалах справи свідчить наявне оголошення ( а. с. 40 ). Відповідно до ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи ( ч. 11 ст. 128 ЦПК України ). Частина 12 статті 128 ЦПК України визначає, що порядок публікації оголошень на веб-порталі судової влади України визначається Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему. Згідно ч. 10 ст. 130 ЦПК України якщо місцеперебування відповідача невідоме, суд розглядає справу після надходження до суду відомостей щодо його виклику до суду в порядку, визначеному цим Кодексом. Згідно наявного в матеріалах справи оголошення ( а. с. 40 ) вбачається, що воно було розміщено на офіційному веб-сайті судової влади України 29 березня 2021 року про розгляд справи 13 травня 2021 року о 14 годині 30 хвилин. Зазначене оголошення судом було зроблено після повернення на адресу суду конверту, в якому працівниками пошти зазначили, що адресат за адресою: [ADDRESS] не значиться, не живе. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що відповідач належним чином була повідомленою та завчасно про дату, час та місце слухання справи у відповідності до вимог Цивільно-процесуального кодексу України. Стаття 280 ЦПК України визначає, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки, належним чином повідомлений відповідач [PERSON] , не з`явилася в судове засідання, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце судового розгляду, не повідомивши суду про поважність причини неявки та не надала відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи, а саме заочного, суд вважає за необхідним по даній справі провести заочний розгляд. Ухвалою суду від 13.05.2021 року постановлено провести розгляд даної цивільної справи в заочному порядку. Згідно ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин,крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується наявними в матеріалах справи договором міни на 1/3 частину та договором дарування квартири на 2/3 її частини ( а. с.6-7, 8-9 ). За витягом з реєстру територіальної громади м. Біла Церква від 07.12.2020 року за адресою: [ADDRESS] зареєстровано 3 особи: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] ( а. с.11 ). З довідки житлово-будівельного кооператива «Медик», яка підписана членами правління [PERSON] , [PERSON] та керівником ЖБК «Медик» Фоміною Валентиною вбачається, що [PERSON] , [INFO] не проживає за місцем реєстрації, а саме: [ADDRESS] , починаючи з 07 листопада 2019 року по теперішній час ( а. с. 14 ). Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 березня 2020 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу встановлено, що сторони з листопада 2019 року проживають окремо та не бажають відновлювати відносини ( а. с. 10 ). Зазначеним судовим рішенням шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 23.07.2010 року у відділі РАЦС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис № 741 розірвано. Вказане судове рішення набрало законної сили 14.04.2020 року. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Звертаючись з вищезазначеною позовною заявою позивач наголошує на тому, що реєстрація позивача в належному йому на праві власності майні створює для нього цілу низку незручностей та порушує його законні права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Стаття 13 Конвенції гарантує кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі. А статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. У той же час, у пункті 36 рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов і Купчик проти України», Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке, відповідно до практики Суду, включає не тільки право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Така сама правова позиція викладена Європейським судом з прав людини й у пункті 50 рішення від 13 січня 2011 року у справі «Чуйкіна проти України» та інших рішення Суду. У свою чергу національне законодавство України встановлює наступне. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно із ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18,провадження № 61-9591св19. 16 грудня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 320/9482/17, провадження № 61-6318св19 (ЄДРСРУ № 93793165) вказав, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатися намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на житло, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18), від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц (провадження № 61-30912св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17 (провадження № 61-7317св19), від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19). Матеріали справи дають змогу суду встановити, що відповідач [PERSON] з листопада 2019 року по теперішній час не проживає в вищевказаній квартирі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, відзиву на позов позивача не надала, як і не надала суду жодного належного та переконливого доказу в спростування доводів позивача щодо причин поважності її відсутності за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З наявних в матеріалах справи доказів, наданих з боку позивача, останнім доведено що відповідач втратила статус члена сім`ї власника, більше року не проживає у спірному будинку, витрат по утриманню квартири не несе. Враховуючи встановлені у справі фактичні обставини та наведені норми матеріального права, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із п. 1 ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на - відповідача. Оскільки, позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір у сумі 840,80 гривень, сплата яких документально підтверджено ( а. с. 5 ), то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню зазначені судові витрати понесенні при звернені до суду. На підставі викладеного та

Outcome: approved