Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-11 00:00:00

в жовтні 2019 року [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом [PERSON] , в якому просила: - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] додаткові витрати на дитину відповідно до договору про участь у вихованні дитини від 16.11.2010 року у сумі 40 866 грн. 00 коп.; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] додаткові витрати на дитину відповідно до договору про участь у вихованні дитини від 16.11.2010 року у розмірі 6 845 доларів США 27 центів, у національній валюті за офіційним курсом НБУ на день здійснення платежу; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] додаткові витрати на дитину відповідно до договору про участь у вихованні дитини від 16.11.2010 року у сумі 11 211 євро 08 євроцентів, у національній валюті за офіційним курсом НБУ на день здійснення платежу; - Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 60 000 грн. 00 коп. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що сторони, які перебували у шлюбі з 12.09.2008 року по 24.01.2011 року, мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] . При цьому, 16.11.2010 року між сторонами було укладено та нотаріально посвідчено Договір про участь у вихованні дитини, за умовами п.п. 3, 5 якого батько зобов`язався передавати матері, з якою визначено місце проживання дитини, на утримання дитини аліменти у твердій грошовій сумі, еквівалентній (не меншій від) 500 доларів США на дату передачі суми щомісяця до 10 числа включно. Також, Договором передбачено, що батько бере на себе додаткові фінансові витрати з утримання дитини, а саме: - витрати на освіту (усі освітні та освітньо-кваліфікаційні рівні); - витрати на відвідування додаткових занять та спортивних секцій; - витрати на лікування (включаючи забезпечення необхідними медикаментами та перебування у стаціонарі) та на обов`язковий регулярний медичний огляд (включаючи вакцинацію); - витрати на відпочинок: дві поїздки дитини щороку з метою оздоровлення; - витрати на одяг та взуття відповідно до сезону. Разом з тим, не зважаючи на те, що протягом 2011 - 2019 років дитина у супроводі матері здійснили 22 закордонні подорожі, всі витрати на ці подорожі понесла одноособово. За вказаних обставин, а також посилаючись на те, що відповідач не виконує своїх зобов`язань відповідно до сімейного законодавства України та договору, позивач звернувся до суду з цим позовом, який просив задовольнити у повному обсязі. Ухвалою від 15.10.2019 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою від 15.10.2019 року заяву представника позивача про забезпечення позову повернуто позивачу. Ухвалою від 30.10.2019 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою від 01.11.2019 року відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову. У січні 2020 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, в якому він, посилаючись на безпідставність та необгрунтованість позовних вимог, просив у задоволенні позову. Також, зазначив, що 09.09.2014 року позивачем було складено розписку, в якій він підтвердив, що відповідачем у повному обсязі виконуються свої зобов`язання за Договором про участь у вихованні дитини. Також, відповідачем було подано клопотання про передачу справи за підсудністю. Ухвалою від 16.01.2020 року у задоволенні вказаного клопотання відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 16.06.2020 року залишено без змін ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 16.01.2020 року. 28.01.2020 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив відповідача. 30.01.2020 року до суду надійшли заперечення відповідача на відповідь позивача на відзив. 28.02.2020 року до суду надійшли заперечення відповідача щодо заяви позивача про попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат на професійну правничу допомогу. Ухвалою від 18.08.2020 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував, посилаючись на його безпідставність та необгрунтованість. Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, а також оцінивши наявні у справі докази, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Так, перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що сторони, які перебували у шлюбі з 12.09.2008 року по 24.01.2011 року, мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] . При цьому, 16.11.2010 року між сторонами було укладено та нотаріально посвідчено Договір про участь у вихованні дитини та договір про внесення змін №1 від 19.06.2015 (надалі - Договір), за умовами п.п. 3, 5 якого батько зобов`язався передавати матері, з якою визначено місце проживання дитини, на утримання дитини аліменти у твердій грошовій сумі, еквівалентній (не меншій від) 500 доларів США на дату передачі суми щомісяця до 10 числа включно (т.1 а.с. 26-29, 30-31). Договором передбачено, що батько бере на себе додаткові фінансові витрати з утримання дитини, а саме: - витрати на освіту (усі освітні та освітньо-кваліфікаційні рівні); - витрати на відвідування додаткових занять та спортивних секцій; - витрати на лікування (включаючи забезпечення необхідними медикаментами та перебування у стаціонарі) та на обов`язковий регулярний медичний огляд (включаючи вакцинацію); - витрати на відпочинок: дві поїздки дитини щороку з метою оздоровлення; - витрати на одяг та взуття відповідно до сезону. Крім того, як зазначено у п. 12 Договору строк дії Договору встановлюється сторонами до досягнення дитиною повноліття або, в разі навчання за денною формою у вищому навчальному закладі - до його закінчення. Так, положеннями ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно зі ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Відповідно до положень ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Разом з тим, згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, відшкодування збитків та моральної шкоди. Звертаючись з позовом до суду, позивач, як на підставу для його задоволення, вказував, що незважаючи на те, що протягом 2011 - 2019 років дитина у супроводі матері здійснили 22 закордонні подорожі, всі витрати на ці подорожі остання понесла одноособово без виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором. Однак, як вбачається з матеріалів справи, 09.09.2014 року позивачем було складено розписку, в якій вона підтвердила, що відповідач у повному обсязі виконуються свої зобов`язання за Договором про участь у вихованні дитини, а також [PERSON] вказала про відсутність у неї претензій з приводу виконання відповідачем цього Договору (т. 2 а.с.20). Отже, виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що оскільки позивачем не доведено факту несплати відповідачем додаткових витрат на дитину за період з 2011 по 2014 року, а навпаки визнано власною розпискою, дійсність якої не оскаржено, протилежне, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача додаткових витрат на дитину за договором з 2011 року по 2014 рік включно. Щодо вимог про стягнення з відповідача на користь позивача додаткових витрат на дитину у період з 2015 по 2019 року, слід зазначити наступне. Як вбачається, позивач розраховує заявлену ним суму до стягнення, виходячи з витрат, які вона понесла на оплату авіаквитків, проживання, вартості перебування, трансферів, культурної програми, страхування. Між тим, виходячи з аналізу п.п. 4 п. 5 Договору, суд прийшов до висновку, що вказані положення врегульовують обов`язок батька сплатити додаткові фінансові витрати з утримання дитини, а саме кошти, які сплачені саме на дві поїздки дитини щороку, а не витрати, які супроводжують таку поїздку. За вказаних обставин, перевіривши розрахунки позивача за вказаний період та дослідивши матеріали справи, які у своїй сукупності підтверджують факт придбання позивачем авіаквитків та оплату страхування для дитини у період з 2015 по 2019 року з метою здійснення подорожей за кордон, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню додаткові витрати на доньку відповідно до Договору про участь у вихованні дитини від 16.11.2010 року на загальну суму 38 204 грн. 00 коп., з яких: Республіка Кіпр, м. Айя-Напа (24.04.2015 -12.05.2015 року) - авіапереліт 2 241,00 грн., страхування 600,00 грн.; Республіка Кіпр, м. Айя-Напа (25.04.2016-12.05.2016) - авіапереліт 3 039,00 грн., страхування 1200,00 грн.; Республіка Польща, м. Варшава (28.05.2016 - 02.06.2016) - авіапереліт 1200,00 грн.; Республіка Кіпр, м. Айя-Напа, 25.04.2017-11.05.2017) - авіапереліт 2020,00 грн., страхування 1200,00 грн.; Французька Республіка, м. Париж 907.09.2017-17.09.2017 року) - авіапереліт 2708,00 грн.; Італійська Республка, м. Рим (11.03.2018-18.03.2018) - авіапереліт 5876,00 грн., страхування 1200,00 грн.; Республіка Кіпр, м. Айя-Напа (26.04.2018 -13.05.2018) - авіапереліт 4 658,00 грн.; Королівство Іспанія, м. Мадрид (06.03.2019-18.03.2019) - авіапереліт 4 494,00 грн.; Республіка Кіпр, м. Фамагуста (25.04.2019-12.05.2019) - авіапереліт 7 258,00 грн., страхування 480,00 грн. В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають у зв`язку із їх безпідставністю. Щодо посилання сторони відповідача у своєму відзиві про те, що витрати на подорожі, яку просить стягнути позивач, по суті не є додатковими витратами на дитину відповідно до ст.185 СК України, а тому стягненню з відповідача не підлягають, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Предметом даного позову є стягнення саме додаткових витрат на дитину відповідно до статті 185 СК України. Однак, батьки дитини, в даному випадку скористались правилами ч. 2 ст. 7 та ч.1 ст.9 СК України та врегулювали свої сімейні відносини шляхом укладення Договору, який наразі є чинним та сторонами не оспорюється. Отже, між сторонами виник спір із сімейних правовідносин з приводу оплати додаткових витрат на утримання дитини, що, в даному випадку, узгоджується з положеннями ст.ст. 7, 9 СК України у взаєморозумінні зі ст. 185 СК України та не протирічить останній. При цьому, безпосередньо вимогами п.5 Договору чітко передбачено, що батько бере на себе саме додаткові фінансові витрати з утримання дитини, серед яких в пункті 4 сторони дійшли згоди щодо сплати батьком визначених в Договорі додаткових витрат на відпочинок: дві поїздки дитини щороку з метою оздоровлення. Крім того, безпосередньо в ухвалі Київського апеляційного суду від 06.04.2020 (т.2 а.с.79-81), постановленої за результатами розгляду апеляційної скарги відповідача на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 30.10.2019 про відкриття провадження, встановлено, що доводи апеляційної скарги про те, що між сторонами існують зобов`язання саме з приводу виконання договору, а не з обов`язку стосовно оплати додаткових витрат на дитину є безпідставними. Таким чином, відповідно до положень ст.82 ЦПК України вказані обставини доказуванню не підлягають. Щодо вирішення питання про розподіл судових витрат, то, як вбачається з матеріалів справи, позивачем подано заяву про те, що попередній орієнтовний розрахунок (розмір) суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які він поніс у зв`язку з розглядом даної справи, становить 60 000 грн. 00 коп. В свою чергу, як встановлено ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. У відповідності до ч. 3 вищенаведеної статті для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Однак, всупереч вищенаведених положень ЦПК України, розрахунок витрат на професійну правничу допомогу ані конкректно ідентифікаційних ознак видів робіт, виконаних адвокатом, ані зазначення часу, який було витрачено адвокатом на їх виконання. Натомість, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. За вказаних обставин, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у заявленому ним розмірі. Водночас, відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача в дохід держави 768,40 грн., пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи наведене та

Outcome: partial