Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-24 00:00:00

В жовтні 2018 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулося в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якому просить в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 014/2291/82/902 від 28.03.2007 року в сумі 26906 доларів США 13 центів, що в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку становить - 764444 грн. 92 коп., звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру загальною площею 52,2 кв.м., що складається з двох кімнат і розташована за адресою: [ADDRESS] , шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, не нижчою ніж 482328,00 грн. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що 28.03.2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 014/2291/82/902, згідно умов якого Банк зобов`язався надати позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 15000 доларів США строком до 27.03.2017 року, а позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 13,75 % річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені кредитним договором. Вказує, що відповідно до умов п. 3.2 кредитного договору надання кредитних коштів проводилось шляхом перерахування кредитних коштів з позичкового рахунку на поточний рахунок позичальника. Тож, Банк виконав свої зобов`язання, надавши останньому кредитні кошти в сумі, строки та на умовах, передбачених умовами кредитного договору. Відповідно до умов п. 5.1. кредитного договору позичальник зобов`язався здійснювати погашення кредитної заборгованості безготівковими платежами або готівкою в касу кредитора щомісячно до 15 числа кожного місяця, починаючи з місяця наступного за місяцем отримання кредиту, часткове погашення кредиту згідно п. 1.3 кредитного договору та остаточне погашення кредиту до 27 березня 2017 року (включно) на рахунок, визначений п. 4.1 кредитного договору, а також щомісячно до 15 числа кожного місяця, починаючи з місяця наступного за місяцем отримання кредиту та при остаточному погашенні кредиту, сплату процентів за фактичне використання кредитних коштів на рахунок, визначений кредитним договором. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 28.03.2007 року між Банком та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Волочиського районного нотаріального округу Гадайчук Є.А., відповідно до умов якого предметом іпотеки є квартира, загальною площею 52,2 кв.м., що складається з двох кімнат і розташована за адресою: [ADDRESS] . Позивач посилається на те, що відповідач не виконував взяті на себе договірні зобов`язання, а саме: не здійснював щомісячно погашення кредитної заборгованості згідно графіку погашення кредиту та відсотків за кредитом, а тому Банк був змушений звернутися з позовом до суду про стягнення заборгованості яка виникла за кредитним договором. Вказує, що відповідно до рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 01.12.2010 року по справі № 2-698/10, позовні вимоги Банку було задоволено в повному обсязі, а саме: стягнуто з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 014/2291/82/902 від 28.03.2007 року, визначену станом на 11.05.2010 року у сумі 12328,82 доларів США - заборгованість по тілу кредиту; 817,10 доларів США - заборгованість за відсотками; 233,01 долара США - пеня за прострочення відсотків. Однак, враховуючи те, що вказане рішення суду не було виконано, Банк змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, так як станом на дату розрахунку заборгованості, а саме на 06.09.2018 року заборгованість відповідача перед Банком складає 26906 доларів США 13 центів, що в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку становить - 764444 грн. 92 коп. Сторони в судове засідання не з`явились. Від представника позивача АТ «Райффайзен Банк Аваль» до суду надійшла заява, в якій він підтримав заявлені позовні вимоги та просив справу слухати у відсутності представника позивача, проти проведення заочного розгляду справи не заперечує. Враховуючи те, що відповідачі в судове засідання не з`явилися, в силу ч. 8 ст. 128 ЦПК України вважаються такими, що повідомлені про час та місце слухання справи належним чином, суд вважає за можливе справу слухати у їх відсутності. Враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, а також беручи до уваги згоду позивача по справі, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків. На підставі ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Підстави виникнення цивільних прав та обов`язків визначені в ст. 11 ЦК України, зокрема з договорів та інших правочинів. Статтею 14 цього Кодексу визначено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Згідно п. 3 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансовий кредит - кошти, які надаються у позику юридичній або фізичній особі на визначений строк та під процент. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність», банківський кредит - будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Кредитний договір є різновидом договору позички, тому до правовідносин, що виникають на його основі, застосовуються ті ж правила, що діють для договорів позички. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (ч.1 ст. 546 ЦК України). За змістом ч.1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до ст. 589 ЦК України уразі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Згідно ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язанням іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст. 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст. 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» уразі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Суть іпотеки як засобу забезпечення виконання цивільно-правових зобов`язань полягає у тому, що кредитор (іпотекодержатель) набуває право в разі невиконання боржником зобов`язання, забезпеченого іпотекою, одержати задоволення з вартості іпотечного майна переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця. Це право відповідно до Закону України «Про іпотеку» підлягає підтвердженню з боку суду. Частиною 3 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов`язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Судом встановлено, що 28.03.2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль», та [PERSON] було укладено кредитний договір № 014/2291/82/902, згідно умов якого банк надав позичальнику кредит у сумі 15000 доларів США строком на 120 місяців з терміном повернення до 27.03.2017 року (а.с. 14-18). В якості забезпечення зобов`язань між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] було укладено договір іпотеки від 28.03.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Волочиського районного нотаріального округу Гадайчук Є.А., зареєстрований в реєстрі за номером 1533 (а.с. 26-28). Предметом іпотеки є квартира, загальною площею 52,2 кв.м., що складається з двох кімнат і розташована за адресою: [ADDRESS] ,яка забезпечує вимоги іпотекодержателя. [PERSON] свої зобов`язання за кредитним договором № 014/2291/82/902 від 28.03.2007 року належним чином не виконував, тому АТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 01.12.2010 року по справі № 2-698/10, позовні вимоги Банку було задоволено та стягнуто з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 014/2291/82/902 від 28.03.2007 року, визначену станом на 11.05.2010 року у сумі 12328,82 доларів США - заборгованість по тілу кредиту; 817,10 доларів США - заборгованість за відсотками; 233,01 долара США - пеня за прострочення відсотків. З огляду на викладене, в розрізі даного спору вбачається, що між сторонами виникли договірні відносини, які регулюються укладеним кредитним договором та іпотечним договором, та у зв`язку із неналежним виконанням боржником своїх зобов`язань, у позивача, як кредитора, виникло право вимоги щодо стягнення заборгованості по кредиту. Умовами укладеного кредитного договору передбачено дату остаточного повернення кредиту - 27.03.2017 року (п. 1.2 кредитного договору). Разом з тим, сторони узгодили право Банку вимагати дострокового погашення позичальником заборгованості за кредитом, нарахованих процентів за користування кредитом, неустойки, відшкодування збитків у випадках невиконання позичальником умов договору та/або договорів застави/іпотеки, інших договорів, що забезпечують погашення кредиту, та в інших випадках, передбачених цим договором (п. 6.5 кредитного договору). Таким чином, згідно з вимогами кредитного договору за наявності прострочення виконання основного зобов`язання в обумовлений сторонами строк Банк, використав належне йому право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилися несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку. Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. У такому випадку має застосовуватися вимога про сплату процентів від суми позики, передбачена ч. 1 ст. 1048 ЦК України, до дня, встановленого кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту, тобто у даному випадку до дня первісного звернення до суду. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Суд вважає, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконав, не є підставою для нарахування процентів за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився і вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі. У такому разі положення абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору. Враховуючи викладене, звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) дійшла висновку, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до положень ст. ст. 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Виходячи з вимог цивільного процесуального законодавства, позивач повинен подати належні та допустимі докази на обґрунтування тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні. Отже, враховуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, виходячи з принципів розумності та справедливості, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так як рішення ухвалено на користь відповідача, то понесені позивачем і документально підтверджені витрати на сплату судового збору в сумі 1762,00 грн., не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed