Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-29 00:00:00

В жовтні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору поруки, в якому просив визнати недійсним договір поруки від 16 лютого 2015 року, укладений між кредитором [PERSON] та поручителем [PERSON], про надання останнім поруки в межах боргу девять мільйонів гривень за виконання боржником - ФГ «Зоря» (ЄДРПОУ 20273119, юридична адреса: Дніпропетровська область, Юрївський район, с. Вербуватівка, вул. Центральна, 53-Б) обовязків за кредитним договором №72/12-КL від 11 квітня 2012 року. В обґрунтування позову вказав, що 29 серпня 2016 року Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області відкрито провадження по цивільній справі № 175/3389/16-ц за позовом [PERSON] до ФГ «Зоря» та [PERSON] про стягнення заборгованості в сумі 9\~000\~000 грн. за кредитним договором та договором позики. Підставою для предявлення вищевказаного цивільного позову слугував договір поруки від 16 лютого 2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] в забезпечення грошових зобовязань ФГ «Зоря» перед [PERSON], що виникли після фактичного виконання останнім кредитного договору № 72/12-KL від 11 квітня 2012 року. Також в провадженні Головного управління Національної поліції Дніпропетровської області перебуває кримінальне провадження №22014040000000196 за яким [PERSON] підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 115 КК України. В ході проведення слідчих дій по кримінальному провадженню [PERSON] був допитаний у якості свідка, який пояснив слідчому, що з [PERSON] він не знайомий, ніякого договору поруки з ним він не підписував, яким чином насправді був використаний його паспорт, йому невідомо. Вважають, що договір поруки, який начебто укладався між [PERSON] та [PERSON] у забезпечення зобовязань ФГ «Зоря» є фіктивним і був створений з метою штучного створення підстав для зміни підсудності. Оскільки відповідач [PERSON] взагалі не мав волевиявлення на укладення договору поруки від 16 лютого 2015 року і цей правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, та такий договір має бути визнаний судом недійсним. Адвокат позивача ФГ «Зоря» за довіреністю [PERSON] надав суду заяву про розгляд справи без його участі, вказав, що проти ухвалення заочного рішення не заперечує та просив ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, а тому зі згоди адвоката позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Представник відповідача [PERSON] за довіреністю [PERSON] у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується його підписом в розписці (а.с.46). Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином у встановленому законом порядку у відповідності до п. 5 ч. 5 ст. 74 ЦПК України (а.с.50-51), а тому зі згоди адвоката позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участи у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Встановлено, що в провадженні Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області перебуває цивільна справа №175/3389/16-ц за позовом [PERSON] до фермерського господарства «Зоря» та [PERSON] про стягнення заборгованості в сумі 9\~000\~000 грн. за кредитним договором та договором позики. Підставою для предявлення цивільного позову, слугував договір поруки укладений 16 лютого 2015 року між [PERSON] та [PERSON], в забезпечення грошових зобовязань ФГ «Зоря» перед [PERSON], що виникли після фактичного виконання останнім кредитного договору № 72/12-KL від 11 квітня 2012 року (а.с.5-11). Окрім цього встановлено, що в провадженні Головного управління Національної поліції Дніпропетровської області перебуває кримінальне провадження №22014040000000196 за яким [PERSON] підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 15, п.п. 6, 11 ч. 2 ст. 115 КК України, яке виразилось у тому, що у червні 2016 року [PERSON] виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочинного умислу, направленого на умисне вбивство голови ФГ «Зоря» [PERSON] з корисливих мотивів, однак з причин, що не залежали від його волі, до кінця свій умисел не довів. 31 серпня 2016 року слідчим суддею Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська по відношенню до підозрюваного [PERSON] було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. В ході проведення слідчих дій по кримінальному провадженню, [PERSON] був допитаний у якості свідка, та пояснив, що з [PERSON] він не знайомий, ніякого договору поруки з ним він не підписував, а свій паспорт він передавав знайомій жінці для переоформлення на нього квартири, і яким чином насправді був використаний його паспорт, йому невідомо, що підтверджується протоколом огляду предмета (а.с.28-30). Отже, вищевказаними доказами фактично підтверджується та обставина, що Договір поруки від 16 лютого 2015 року [PERSON] не підписувався і відповідно, не укладався. Договір поруки, який начебто укладався між [PERSON] та [PERSON] у забезпечення зобовязань ФГ «Зоря» був створений з метою штучного створення підстав для зміни підсудності справи. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Двостороннім правочином є погоджена дія двох сторін, що визначено ч. 4 ст. 202 ЦК України. Як передбачено ч. ч. 1, 3\~ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). В силу ч. 1\~ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 3 даної статті,\~волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов'язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети. У разі не підписання договору особою, зазначеною в ньому як сторона, за умови підтвердження цього факту належними доказами, при встановленні, що нею не вчинялись дії, спрямовані на виникнення відповідних правовідносин, такий договір за позовом цієї особи (або іншої заінтересованої особи) може бути визнаний недійсним у звязку з невідповідністю його до вимог частин 3 і 5 ст. 203 ЦК України, а саме: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3, 4, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Верховний Суд України аналізуючи застосування судами законодавства, яке регулює поруку, як вид забезпечення виконання зобов'язання, в своєму листі від 01 лютого 2015 року зазначив, що непоодинокими є випадки оспорення договору поруки на тій підставі, що особа як поручитель такого договору не підписувала і навіть не знала про його існування, доки фінансова установа не звернулася до неї з вимогою про виконання боргового зобовязання боржника. Почеркознавча експертиза, що проводиться у ході розгляду таких справ, як правило, підтверджує невідповідність підпису поручителя. Вирішуючи спори, суди визнають такі договори або недійсними, або нікчемними, а іноді неукладеними. Відповідно до роз'яснень, які містяться в ч. 2 п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, як беруть участь у справі. При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, як того вимагає ч. 4 ст. 10 ЦПК України. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах, така правова позиція міститься в Рішенні Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003. Таким чином, враховуючи наведене, на підставі достовірних доказів суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] оспорюваний договір поруки не підписував та взагалі не мав волевиявлення на укладення договору поруки від 16 лютого 2015 року і цей правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, у зв'язку з чим на підставі ч. 1, 4 ст. 202, ч. 3, 4 ст. 203, ч. 2 ст. 207, ч. 2 ст. 215, ст. 216, 546-547 ЦК України такий договір є недійсним в силу його нікчемності і його нікчемність встановлена законом, з чого слідує про наявність достатніх підстав для задоволення даного позову. Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно задоволеним позірним вимогам. Тому суд вважає за необхідне стягнути [PERSON] та [PERSON] на користь ФГ «Зоря» 1378 грн. сплачених судових витрат, тобто з кожного по 689 грн.

Outcome: approved