Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-25 00:00:00

Відповідачка [PERSON] позовні вимоги визнала, щодо їх задоволення не заперечувала, просила розглянути справу у її відсутності. Позивач на задоволенні позову наполягав, просив розглянути справу без його участі. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання. Відповідно до ч.4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть [PERSON] - помер [INFO]; копія інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 18.03.2014р.; копія свідоцтва про смерть [PERSON] - помер [INFO]; копія свідоцтва про народження позивача; копія свідоцтва про укладення шлюбу [PERSON] із [PERSON]; копія свідоцтва про народження [PERSON]; копія довідки КП «Ренійське БТІ» про належність житлового будинку [PERSON]; копія технічного паспорту на житловий будинок із надвірними спорудами по [ADDRESS], оформленого на ім'я [PERSON]; копія свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18.01.1980р.; постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 26.03.2014р. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач [PERSON] є онуком та сином [PERSON] та [PERSON] відповідно, відповідачка є вдовою [PERSON] За життя [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18.01.1980р. на праві власності належав житловий будинок із надвірними спорудами, розташований по [ADDRESS]. Факт належності житлового будинку [PERSON] підтверджується також копією довідки КП «Реніське БТІ», технічним паспортом на нерухомість. На випадок смерті [PERSON] не розпорядився належним йому майном, заповіту не залишив, [INFO] - помер. У встановлений законодавством строк для прийняття спадщини батько позивача - [PERSON] звернувся до нотаріальної контори із заявою про її прийняття в порядку п. 2 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР 1963р. Проте, оформити спадщину було неможливо у зв'язку із тим, що на той час була відсутня технічна документація на нерухомість. [INFO] помер [PERSON] За життя він не розпорядився належним йому майном, заповіту не залишив. На момент смерті [PERSON] разом із ним мешкали позивач - його син та дружина - відповідачка у справі. Відповідачка [PERSON] за прийняттям спадщини після смерті чоловіка не зверталася, на неї не претендує, не заперечує, щоб спадщину оформив позивач. Позивач на день смерті мешкав разом із батьком, піклувався про нього, заяву до нотаріуса про прийняття спадщини у передбачений законом строк не подавав. Таким чином, позивач прийняв спадщину в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, що залишилася після померлого [PERSON] і вважає, що має всі законні підстави для визнання за ним права власності на неї, оскільки до держави вона не перейшла, відумерлою не визнана, інший спадкоємець на неї не претендує. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки його доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. Оскільки щодо позовних вимог, обставин справи сторони не заперечують, визнають їх, суд вважає, що факти, які обґрунтовують заявлені вимоги і мають значення для справи встановлені, у зв'язку із чим немає необхідності у підтвердженні їх доказами засобом дослідження показань свідків. Відповідно до ч. 1 п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України 2003р. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Оскільки [PERSON] помер у 1995р. (тобто до набрання чинності ЦК України 2003р.), а батько позивачка фактично та юридично прийняв спадщину після його смерті, данні цивільні відносини регулюються положеннями ЦК Української РСР 1963р. Відповідно до ст. 524 ЦК Української РСР 1963р. спадкування здійснюється за законом та за заповітом. Спадкування за законом має місто, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Як передбачено ч. 1 ст. 529 ЦК Української РСР 1963р. при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти, інший з подружжя та батьки померлого. Згідно вимог ст. 548 ЦК Української РСР 1963р. для набуття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина вважається належною спадкоємцю з часу відкриття спадщини. За п. 1, 2 ч.1 ст. 549 ЦК Української РСР 1963р. визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він: фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Як було встановлено судом, батько позивача був спадкоємцем першої черги за законом. Він у передбачений законом строк подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини, на момент смерті [PERSON] мешкав разом із ним, отже вважався таким, що прийняв її юридично. Прийняття спадщини є фактом, яке відображає волю спадкоємця придбати майно після смерті спадкодавця. Таким чином, позивач прийняв спадщину в порядку п. 2 ч. 1 ст. 549 ЦК Української РСР 1963р., однак, він не мав змогу оформити прийняття спадщини та отримати відповідне свідоцтво, оскільки за життя [PERSON] не було оформлено технічну документацію на житловий будинок. [INFO] [PERSON] помер. Спадкові відносини після його смерті регулюються положеннями ЦК України 2003р. Відповідно до ст. 1216 ЦК України 2003р. спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 ЦК України (ст. 1223 ЦК України). Ст. 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно поживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.ст. 1270 ЦК України, він не заявив відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Отже, позивач у справі є спадкоємцем першої черги за законом. На день смерті батька він мешкав разом із ним у спадковому будинку та продовжує мешкати там по теперішній час. 04.03.2014р. був виготовлений технічний паспорт на спірний житловий будинок. В даний час оформити своє право на спадщину та отримати відповідне свідоцтво позивач не має можливості також, оскільки, як з'ясувалося, право власності на житловий будинок повинно було бути зареєстроване належним чином колишнім власником З цих причин позивач не може надати нотаріусу витяг про реєстрацію права власності на спадкове нерухоме майно, у зв'язку із чим вимушений звернутися із позовом до суду. Прийняття спадщини є фактом, яке відображає волю спадкоємця придбати майно після смерті спадкодавця. В даному випадку позивач прийняв спадщину фактично, оскільки його воля, як спадкоємця за законом, була виражена у його діях по фактичному управлінню та володінню спадковим майном (догляд за спадковою нерухомістю, сплата витрат по утриманню будинку та ін.). Таким чином, позивач прийняв спадщину в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та не заявив про відмову від неї. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З урахуванням викладених позивачем та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити його вимоги щодо визнання за ним права власності на житловий будинок із надвірними спорудами, що належав [PERSON]

Outcome: approved