Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-09 00:00:00

В грудні 2008 року [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом (т.1, а.с.28), посилаючись на те, що 28.02.1991 р., виконком Житомирської міськради прийняв рішення № 71 з додатком до нього, у п. 34 якого незаконно, без жодних підстав зазначено забудовником прибудов до будинку [ADDRESS] гр. [PERSON], а не гр. [PERSON], як співвласника будинку, який в період свого життя за свої кошти здійснив самовільно прибудови до будинку і отримав рішення міської міжвідомчої архітектурно-будівельної комісії, згідно протоколу її засідання від 22.11.1990 року № 21 про прийняття їх в експлуатацію та про проведення відчуження частини будинку на імя дочки [PERSON]. [PERSON] такого відчуження не провів, оскільки комісія не вправі була приймати такого рішення, а сама [PERSON] не зверталась до БТІ із вказаним рішенням виконкому. Останній 09 червня 2005 року прийняв рішення № 381, яким вніс зміни у рішення № 71 від 28.02.1991 року, в частині забудовника з [PERSON] на [PERSON] і таким чином урегулював спір щодо цього. Проте її сестра, [PERSON], посилаючись на додаток до рішення виконкому від 28.02.1991 р. № 71, позбавляє її права власності на частину будинку, на яку вона має право згідно свідоцтва про спадщину за заповітом від 09.11.1994 р. в розмірі 1/2 частини будинку. [PERSON] у своєму позові зазначила також, що строк позовної давності для звернення до суду про скасування рішення міськвиконкому № 71 від 28.02.1991 р. у в частині додатку до нього, яким прибудови до будинку прийняті в експлуатацію на імя [PERSON], слід визначати з 11 червня 2007 р., тобто з дня постановлення Корольовським райсудом м. Житомира рішення про визнання за [PERSON] права власності на прибудови (т.1, а.с.41), оскільки саме в цей день їй стало відомо про порушення її права власності на частину будинку, хоча первинним порушенням її такого права є рішення міськвиконкому від 28.02.1991 року №71. 09.12.2009 року Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України скасувала рішення Корольовського райсуду м. Житомира від 11.06.2007 року, разом з ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 25.10.2007 року, постановлені у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], Виконавчого комітету Житомирської міської ради, Комунального підприємства «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» про скасування рішень виконкому від 25 жовтня 2001 р. № 679 в частині зміни розміру ідеальних часток будинку та від 9 червня 2005 р. № 381 в частині внесення змін до зазначеного рішення щодо забудовника, встановлення факту належності правовстановлюючого документа та визнання права власності на прибудови до будинку й за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа Друга державна нотаріальна контора про визнання права власності на частину будинку, визнання частково недійсним свідоцтва про спадщину за заповітом, з направленням цієї справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Як видно із зазначеної справи (а.с.2-3), [PERSON] мотивує свої позовні вимоги тим, що рішенням міськвиконкому від 25.10.2001 р. № 679 згідно з додатком №2 до цього рішення у вигляді Переліку обєктів нерухомого майна, по яким змінюються ідеальні частки співвласників у звязку зі здійсненими прибудовами, [PERSON]. встановлено нову ідеальну частку в спільній власності на будинок [ADDRESS] в розмірі 61/100, а [PERSON] 39/100. Цим рішенням порушуються її права, оскільки до закріплених за [PERSON]. 61/100 частин будинку входять прибудови, які зроблені нею й належать їй на праві власності, що підтверджується рішенням міськвиконкому від 28.02.1991 р. № 71. В додаткових позовних вимогах у вказаній справі (а.с.29-31) [PERSON] просить: 1) визнати рішення міськвиконкому від 9 червня 2005 р. № 381, викладене у пункті 10, котрим внесені зміни у п. 34 додатку до рішення міськвиконкому від 28.02.1991 р. № 71 в частині прізвища, імені, по-батькові із зазначення читати: «[PERSON]» замість «[PERSON]» незаконним та його скасувати; 2) встановити факт, що рішення Житомирського міськвиконкому № 71 від 28. 02.1991 р. «Про затвердження актів прийомки в експлуатацію індивідуальних жилих будинків громадян міста» з додатком до нього у вигляді списку громадян, будинки яких прийняті в експлуатацію згідно актів прийомки, з порядковим номером 34 на імя [PERSON], яким засвідчено факт прийняття в експлуатацію прибудови до житлового [ADDRESS], жилою площею 20,40 кв.м. і загальною площею 49,80 кв. м. належить їй, [PERSON]; 3) визнати за нею право власності на відповідну частину житлового будинку [ADDRESS], якій відповідають зазначені прибудови, а саме: тамбур IV площею 3,5 кв.м., кухню 4-1 площею 8,7 кв.м., жилі кімнати: 4-2 площею 10,0 кв.м., 3-3 площею 10,4 кв.м., а також господарські будівлі: 1/2 гаража під літерою Г, сараї під літерами Г-2, В-1, літню кухню під літерою В. Зазначені позовні вимоги [PERSON] мотивує тим, що рішенням міськвиконкому від 09.06.2005 р. №381 внесені зміни до рішення від 28.02.1991 р. №71 в частині забудовника з неї на батька, хоча батько помер ще у 1994 році і в силу вимог закону у момент його смерті була припинена належна йому цивільна правоздатність, за ним після його смерті не могло бути визнане якесь субєктивне право на майно. Також в рішенні міськвиконкому від 28.02.1991 р. №71 помилково було вказано її імя «[PERSON]» замість «[PERSON]». Даний факт пояснює вона тим, що оформленням здійсненої прибудови на її імя займався її батько [PERSON] як співвласник будинку і тільки зі слів батька їй стало відомо, що узаконення прибудов проведено на неї, а про зміст рішення вона дізналась лише з листа архівного відділу від 27.12.2004 р.. Щодо будівництва прибудов зазначила, що наприкінці 60 початку 70 років вона з дозволу батька за власні кошти здійснила прибудови до будинку та спорудила надвірні споруди літню кухню, два сараї, гараж (останній із сестрою [PERSON]) для потреб своєї сімї, в яких мешкає до теперішнього часу, а тому набула на них права власності. В ході розгляду судом позову [PERSON], остання у березні 2010 р. уточнила свій позов (т.1, а.с.98) посиланням на факт скасування Верховним Судом України 09 грудня 2009 р. рішення Корольовського райсуду м. Житомира від 11 червня 2007 р. та просила визнати незаконним та скасувати рішення №71 від 28.02.1991 р. в частині додатку до нього, визнавши законним забудовником [PERSON]. В жовтні 2010 р. [PERSON] теж подала заяву про уточнення своїх позовних вимог (т.1, а.с.130) в частині визнання права власності до будинку, зазначивши, що виходячи з вказівок Верховного Суду України в ухвалі від 09.12.2009 р. вона вважає правильним застосувати у її справі статті 112, 113 ЦК УРСР з огляду на те, що вона зі своїм чоловіком за згодою свого батька як власника половини будинку та матері зробила у 2-й половині 60-х 80-х років за свої кошти та допомоги родичів прибудови до будинку, а також спорудила надвірні будови (літню кухню, два сараї, гараж). Погодившись з проведенням прибудов, її батьки тим самим дали згоду на створення з нею спільної власності на будинок, що було реалізовано шляхом прийняття прибудов в експлуатацію на її імя за рішенням міськвиконкому від 28.02.1991 року № 71. Оскільки згідно довідки-розрахунку Комунального підприємства «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» від 24.12.07 р. ідеальна частка прибудов складає 25/100 частин будинку [ADDRESS], то вона просить визнати за нею право власності на ці 25/100 частин, які за технічним планом будинку від 18.06.2001 р. (а.с.147-149) становлять ізольовану частину будинку з самостійним виходом (квартиру), а саме: тамбур IV площею 3,5 кв.м., кухню 4-1 площею 8,7 кв.м., жилі кімнати: 4-2 площею 10, 0 кв. м., 3-3 площею 10,4 кв. м., а також господарські будівлі: 1/2 гаража під літерою Г, сараї під літерами Г-2 та В-1, літню кухню під літерою В. Ухвалами від 25 січня 2011 р. (т.1, а.с.156) та від 19 травня 2011 р. (т.1, а.с.174) відповідно були обєднані в одне провадження справа за позовом [PERSON] та справа за позовом [PERSON], а справа за позовом [PERSON] закрита в звязку з її смертю. В судовому засіданні [PERSON] та її представники [PERSON] і [PERSON] позов підтримали з викладених в первісній та уточненій заявах мотивів, а позов [PERSON] вважали безпідставним з посиланням на те, що рішення міськвиконкому від 28.02.1991 року № 71 про прийняття спірних прибудов на імя [PERSON] є незаконним, ці прибудови вона не будувала, а їх спорудив [PERSON] як співвласник будинку, зареєстрував їх БТІ та заповів [PERSON], яка отримала їх у спадщину у 1994 р. і є їх власником. Вони також просили у відповідних заявах застосувати до всіх вимог [PERSON] строк позовної давності. [PERSON] та її представники [PERSON] і [PERSON] позов підтримали з наведених у позовних заявах підстав, а позов [PERSON] не визнали, пояснивши, що про рішення міськвиконкому від 28.02.1991 р. [PERSON] було відомо ще при його житті, воно було прийнято за його ініціативою і не оскаржувалось ним, а після його смерті [PERSON] відповідно як спадкоємець не має право на його оскарження. Крім того, [PERSON] пропустила строк позовної давності і [PERSON] просить застосувати таку давність (т.2, а.с.48). [PERSON] у своєму виступі в судовому засіданні у вирішенні справи поклалася на розсуду суду. Представники Виконкому Житомирської міськради і Комунального підприємства «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» фактично також у вирішенні позовних вимог поклалися на розсуд суду, оскільки подали суду відповідні заяви про розгляд справи без їх участі (т.2, а.с.188,192). Суд, виконавши обовязкові для суду висновки й мотиві, викладені в ухвалі Колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 09.12.2009 р., та зясувавши обставини, на які посилаються сторони як на підставу своїх вимог і заперечень, приходить до висновку про безпідставність позову [PERSON] і про обґрунтованість позову [PERSON], виходячи з наступного. Як видно із справи, [PERSON], який помер [INFO]., під час перебування в шлюбі з [PERSON], яка померла [INFO] (обидва є батьками [PERSON] і [PERSON].) придбали за договором купівлі-продажу від 30.09.1948 р. половину будинковолодіння по [ADDRESS], з подальшою зміною адреси у звязку із перейменуванням вулиць: спочатку [ADDRESS], нині [ADDRESS] (а.с.77). Відповідно з того ж року цей будинок став перебувати у спільній частковій власності. Його співвласниками були [PERSON] та [PERSON] (по 1/2 частині), а зараз співвласниками цього будинку є їх спадкоємці відповідно [PERSON] та [PERSON] (також по 1/2 частині). Зі справи вбачається також, що протягом 6090 років 20-го століття до частин будинку і [PERSON] , і [PERSON] були здійснені житлові прибудови. За законодавством, що діяло на час здійснення вказаних прибудов, зокрема Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, погодженої 15 січня 1966 р. заст. голови Верховного Суду УРСР та затвердженої 31 січня 1966 р. заст. Міністра комунального господарства УРСР, оформлення права власності на такі прибудови проводилось шляхом зміни ідеальних часток між співвласниками. Згідно п. 26 вказаної Інструкції, якщо до будинку, що належить на праві спільної власності, здійснені прибудови, внаслідок чого змінились ідеальні частки співвласників будинку, то виконком за заявами цих власників видає кожному з них замість правовстановлювальних документів, які вони мають, свідоцтва про право власності на нові відповідні частини будинку. В разі ж, коли співвласники не згодні змінити частки добровільно, це питання вирішується в судовому порядку. При цьому згідно вказаних положень Інструкції, а також Закону УРСР «Про міську, районну в місті Раду депутатів трудящих Української РСР» від 15.07.1971 р. (ст. 19, п.9) та Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве самоврядування» від 07.12.1990 р. (ст. 42, п.8), що були чинними на час здійснення спірних прибудов, прибудови до будинку повинні були бути зроблені з відповідного дозволу місцевих органів влади або ж узаконені ними та прийняті в експлуатацію із затвердженням виконкомом актів про прийняття їх в експлуатацію. І отже, без наявності рішення виконкому про затвердження акту про прийняття в експлуатацію прибудов до будинку, що належить особам на праві спільної власності, за ними не могло і не може бути оформлено право власності на такі прибудови шляхом зміни розміру їх часток у будинку. Виходячи з таких вимог законодавства, судом встановлено, що здійснені до частин будинку і [PERSON], і [PERSON] жилі прибудови були узаконені і прийняті в експлуатацію із затвердженням відповідних актів: до частини будинку [PERSON] рішенням міськвиконкому від 23.02.1994 р. № 107 на імя [PERSON] (т.2, а.с.157), а до частини будинку [PERSON] рішенням міськвиконкому від 28.02.1991 р. № 71 на імя [PERSON] (а.с.9,42,69). Отже, цим останнім рішенням міськвиконкому підтверджується, що до частини будинку [PERSON] здійснені прибудови саме гр. [PERSON], а не [PERSON]. Тому суд вважає, що дане рішення міськвиконкому стосовно [PERSON] є законною підставою для оформлення (визнання) права власності на ці прибудови за [PERSON]. До такого висновку суд дійшов, враховуючи правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 р. у справі № 6-137цс13, яка згідно ст. 214 ЦПК України підлягає врахуванню судом при обранні ним правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, а саме: застосувавши у вказаній справі, зокрема п.п.6,7 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31.01.1966 р. та п. 10 Переліку до цієї Інструкції щодо документів, які встановлюють право власності на будинки, до яких відноситься і затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію, Верховний Суд України прийшов до висновку, що з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акта державної комісії про прийняття збудованого громадянином житлового будинку в експлуатацію цей громадянин набув статусу власника житлового будинку та згідно зі статтею 58 Цивільного кодексу він набув право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном. При цьому, як зазначив Верховний суд України, діючі на час прийняття в експлуатацію будинку правові акти не повязували виникнення права власності на будинок із проведенням його реєстрації. Виходячи з цього, суд вважає, що із затвердженням рішенням міськвиконкому від 28.02.1991 р. № 71 акту про прийняття в експлуатацію прибудов до будинку на імя [PERSON] вона стала власником цих прибудов з моменту затвердження виконкомом цього акту без проведення їх реєстрації. По справі не спростованим є те, що [PERSON] стало відомо про зазначене рішення міськвиконкому у грудні 2004 р. після отримання відповіді на запит адвоката у архівний відділ (а.с.42). Це підтверджується тим фактом, що [PERSON] не надавала вказаного рішення при першому розгляді цивільної справи № 2-57/04, яка розпочалась у 2002 р. та закінчилась у вересні 2004 р. (а.с.64- 67). Матеріалами справи підтверджується також, що на імя [PERSON] при його житті не приймалось рішення виконкому про затвердження акту про прийняття в експлуатацію прибудов до його будинку, а протокол засідання міськархбуд комісії від 22.11.1990 р. про прийняття в експлуатацію таких прибудов згідно названої вище Інструкції 31.01.1966 р. не є правовстановлюючим документом, тому за [PERSON] не могло бути, і фактично не було оформлено право власності на такі прибудови шляхом зміни ідеальних часток у будинку. Зміна цих часток не була і не могла бути проведена і за рішенням суду із-за відсутності затвердженого на його імя акту про прийняття в експлуатацію прибудов, хоча такий позов [PERSON] і заявлявся (а.с.8, т.1, а.с.254), але остаточно судом не був вирішений. Відповідно [PERSON] при житті не набув права власності на здійснені до його частини будинку прибудови, а тому таке право власності стосовно цих прибудов не перейшло в порядку спадкування і до [PERSON]. Оскільки у [PERSON] відсутнє право власності на спірні прибудови, то таке не існуюче її право не порушено рішенням міськвиконкому від 28.02.1991 р. № 71 про ці прибудови на імя [PERSON], а тому підстав для задоволення позову [PERSON] про скасування цього рішення немає. Той факт, що гр. [PERSON] зробила прибудови до частини будинку свого батька підтверджується не тільки самим рішенням міськвиконкому від 28.02.1991 р. №71 про прийняття прибудов на її імя, що є юридичним фактом, але й фактичними обставинами справи та наданими нею доказами. Так, як видно з плану будинку за 1948 рік, належна [PERSON] 1/2 частина будинку складалася з однієї кімнати 2-5, пл.13,15 кв.м. та кухні 2-4, пл.10,40 кв.м. (а.с.43). З плану будинку від 1 лютого 1961 р. (т.1, а.с.248) видно, що до половини будинку [PERSON] значаться добудованими приміщення розміром 2,60 м. х 5, 26 м. у вигляді тамбуру 2-1, пл.2,42 кв.м., коридору 2-2, пл.3,90 кв.м. та комори (кладовой - назва російською по плану) 2-3, пл.5,64 кв.м.. З пояснень сторін, їх представників, показань свідків [PERSON], [PERSON] та документів у справі зясовано, що подружжя [PERSON] мало чотирьох дочок [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (сторона у справі), [PERSON], [INFO], [PERSON] (сторона у справі) [INFO]. В 1964 р. їх дочка [PERSON] вийшла заміж за гр. [PERSON] (а.с.35), народила в [INFO] дочку [PERSON], а дочка [PERSON] вступила у шлюб в 1965 р., і в [INFO] народила сина [PERSON]. Отже, станом на 1965 рік в частині будинку [PERSON], який складався лише з однієї жилої кімнати, пл.13,15 кв.м. проживало 8 осіб, а на 1967 рік вже 10. Тому виникла потреба в забезпеченні молодих сімей житлом. З відмітки працівника БТІ на плані будинку від 23 липня 1968 р. (т.1, а.с.249) вбачається, що в частині будинку [PERSON] знесені приміщення 2-1, 2-2, 2-3 (тамбур, коридор, комора) і на їх місці, а також з іншої сторони будинку самовільно зведені дві жилі прибудови, а саме: до кімнати, пл.13,15 кв.м. прибудовано тамбур розміром 2,0 м. х 2,30 м. та кухня, пл.9,10 кв.м. (1-ша прибудова), а на місті колишніх знесених приміщень 2-1, 2-2, 2-3 збудовано тамбур, пл.3,05 кв.м., коридор, пл.4,90 кв.м. та кімнату, пл.10,72 кв.м. (2-га прибудова). Першу прибудову, як підтвердили відповідачка [PERSON], свідки [PERSON], [PERSON], була збудована відповідно у 19641968 р.р. [PERSON] разом зі своїм чоловіком [PERSON], який за фахом був будівельником, а другу прибудову зробила [PERSON] і всі ці прибудови були здійснені за згодою гр. [PERSON], що було повязано з необхідністю забезпечення житловою площею сімей [PERSON] та її сестри. З показань свідка [PERSON], а також фактичних даних видно, що до початку 70-х років подружжя [PERSON] з дітьми і їх дочка [PERSON] з сімєю мали спільний вхід до будинку, після чого за згодою з [PERSON] вони перейшли в її прибудову з їх кімнатою, пл.13,15 кв.м. та дозволили їй перетворити належну їм кухню, пл.10,4 кв.м. у кімнату (зараз її площа становить 11,1 кв.м.), прибудувати до неї ще одну кімнату, пл.10,0 кв.м. та кухню (нині тамбур ІV) з окремим входом до неї, що було і здійснено нею разом зі своїм чоловіком [PERSON] (тут і далі використовуються дані із плану будинку за технічним паспортом від 26.01.2009 р. а.с.44). Про факт такої прибудови, здійсненої гр. [PERSON] та згоди на це батьків підтвердив свідок [PERSON]. Станом на 1984-1985 р.р. в будинку залишились проживати тільки подружжя [PERSON] та [PERSON] зі своєю сімєю, дочка якої [PERSON] вийшла заміж та народила в 1985 році дитину, у звязку з чим [PERSON] зі згоди батьків заново перебудувала та перепланувала здійснену сестрою [PERSON] добудову, яка за показаннями останньої як свідка, була зроблена нею з неякісних матеріалів, та зайняла її з сімєю (кухня 4-1, пл.8,7 кв.м. та кімната 3-3, пл.10,4 кв.м.). Пізніше, як це не заперечується сторонами, [PERSON] була проведена операція, який потребував догляду, [PERSON] звільнила для нього кімнату 3-3, пл.10,4 кв.м., в звязку з чим з того і на даний час у [PERSON] знаходяться у користуванні тамбур IV, пл. 3,5 кв.м. (переобладнаний з кухні), кухня 4-1, пл.8,7 кв.м., кімната 4-3, пл.11,1 кв.м. і кімната 4-2, пл. 10 кв.м.. Стосовно частини будинку, яку збудувала [PERSON], а не всіх прибудов до будинку, вона поставила питання про визнання за нею права власності. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили також, що у 70-х роках [PERSON] зі своїм чоловіком [PERSON] спорудила літню кухню, гараж разом з сестрою [PERSON] та два сараї, проти чого її батьки не заперечували. Із наявних у справі документів на будівельні матеріали (а.с.226-231) видно, що в 1972-1985 р.р. чоловіком [PERSON] [PERSON] придбавались в УПТК дошки, ДВП, цегла, металеві ворота, оцинковка, металеві відходи і ін., чим обєктивно підтверджуються пояснення представників [PERSON] та свідків щодо будівництва у зазначені роки [PERSON] прибудов до будинку та надвірних споруд. Про факт згоди [PERSON] та його дружини на здійснення [PERSON] прибудов до будинку і створення внаслідок цього спільної часткової власності, а також визначення розміру часток у цій власності свідчать наступні докази: - заява [PERSON], інваліда 1 групи, яка була задоволена рішенням міської міжвідомчої архітектурно-будівельної комісії від 22.11.1990 року (а.с.51), та в якій він просив оформити відповідними документами самовільно зроблені прибудови до будинку і надвірні споруди з метою відчуження частини будинку на імя дочки [PERSON]; з цього, як вважає суд, однозначно видно волю [PERSON] оформити зроблені прибудови на [PERSON]; - рішення міськвиконкому від 28.02.1991 р. №71 (а.с.9-10) про затвердження акту про прийняття в експлуатацію прибудов на імя [PERSON], яке свідчить про зміну [PERSON] способу оформлення на [PERSON] права власності на прибудови, що повязано очевидно з необхідністю термінового вирішення питання про взяття його з дружиною на квартирний облік, на який він був прийнятий згідно рішенню виконкому від 14 березня 1991 р. № 91(а.с.45). Адже для постановки на квартирний облік [PERSON] потрібно було визначитись, який розмір житлової площі у будинку належить йому з дружиною, а з прийняттям рішення від 28.02.1991 р. №71 ці дані були визначені, що дозволило [PERSON] отримати зазначене рішення міськвиконкому про взяття його та його дружини на квартирний облік. - як видно з вступної частини рішення від 28.02.1991 р. №71, міськвиконком розглянув заяви громадян з проханням прийняти в експлуатацію жилі будинки і прибудови, серед яких відповідно була заява і [PERSON], яку за її твердженням вона особисто не писала, але судячи з протоколу міськархбудкомісії від 22.11. 1990 р. оформленням прибудов, а значить, і подачею такої заяви (від свого імені з проханням оформити прибудови на [PERSON] чи з написанням заяви від імені останньої ) займався її батько [PERSON]. - крім цього, у додатку до рішення міськвиконкому від 28.02.1991 р. щодо [PERSON] вказана квартира [ADDRESS] (адреса прибудови), в той час як у акті при прийняття в експлуатацію прибудови на імя [PERSON] від 04. 12.1990 р. (а.с.258) номера квартири не значиться, що свідчить про те, що дані про номер квартири [PERSON] у вказаному рішенні міськвиконкому могли бути взяті із складеного на її імя акту про прийняття в експлуатацію прибудов чи із заяви, написаній в її інтересах її батьком в адрес виконкому; - рішення міськвиконкому від 28.05.1992 року №289 (а.с.46-47) про надання [PERSON] та його дружині квартири [ADDRESS], до якого доданий Список №1 громадян, яким надається житло, з характеристикою житлової площі, в якому вказано, що [PERSON] з дружиною належить 23, 6 кв.м. жилої площі, яка знаходиться у особистій його власності по [ADDRESS] (за планом будинку 2011 р. вказаний розмір жилої площі відповідає розміру жилої площі кімнати 3-2, пл.13, 2 кв.м. та кімнати 3-3, пл.10,4 кв.м., всього 23,6 кв.м.). Ці дані щодо розміру жилої площі, яка припадає на нього з дружиною у будинку, [PERSON] сам надав міськвиконкому у вигляді довідки для отримання квартири відповідно до п.п.18, 56 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР (затверджені 11.12.1984 р.), а це, вважає суд, свідчить про те, що він визнав той факт, що решта жилої площі в будинку належить за рішенням міськвиконкому від 28.02.1991 р. №71 гр. [PERSON], а саме 20,4 кв. м., точніше 21,1 кв.м. (це кімната 4-2, пл.10,0 кв.м. та кімната 4-3 пл.11,1 кв.м.). - заказ [PERSON] в КП ЖОМБТІ» №4485 від 27.11.1992 р. (а.с.73), з якого вбачається його намір провести відчуження частини будинку і очевидно, що на користь [PERSON], так як про це було зазначено у його заяві, розглянутій 22 листопада 1990 р. на засіданні міськархбудкомісії. Разом з цим, суд звертає увагу на те, що [PERSON], отримавши в травні 1992 р. квартиру, в листопаді 1992 р. звернувся до БТІ для проведення інвентаризації та реєстрації прибудов до будинку, але лише на своє імя, що на думку суду, повязано з тим, що прийняті в експлуатації на імя [PERSON] прибудови до будинку повністю охватили з усіх сторін належні йому з 1948 р. приміщення 3-2 і 4-3, до яких ці прибудови були здійснені. В разі реєстрації на підставі рішення виконкому №71 від 28.02.1991р. всіх прибудов за [PERSON] та закріплення в звязку з цим за нею ідеальної частки у будинку [PERSON] не мав би можливості (по крайній мірі юридичної можливості ) входу до своїх приміщень та виходу з них. Тому він не передав рішення виконкому від 28.02.1991 року в БТІ з метою зареєструвати прибудови на себе для послідуючого відчуження частини будинку, як вже зазначалось, на користь [PERSON]. Для цього [PERSON] 27 листопада 1992 р. подав БТІ протокол міськархбудкомісії та акт від 04.12.1990 р., що видно з листа БТІ від 05.05.2005 р. №703 (а.с.72) та оформив в БТІ заказ №4485 (а.с.73) із трьох питань, а саме: інвентаризації закінченого будівництвом будинку, видачі довідки для відчуження частини будинку і проведення реєстрації поточних змін в звязку з добудовою. БТІ, як це видно з оглянутої судом інвентарної справи та копій відповідних документів у справі, склало абрис земельної ділянки (а.с.250), зробило обстеження на предмет користування будинком (а.с.251), підготувало довідку - розрахунок щодо встановлення ідеальних часток у спільній власності на будинок (а.с.252), без визначення яких між співвласниками будинку БТІ не могло видати довідку для відчуження. Проте співвласник [PERSON] не дала згоди на добровільну зміну ідеальних часток у будинку і [PERSON] у січні 1993 р., звернувся з цього приводу з позовом до суду (а.с.254). В процесі судового розгляду [PERSON] помер [INFO]. і до участі у справі була залучена як його спадкоємець [PERSON].. Таким чином, при житті Владишевсього із зазначених причин йому не була видана довідка для відчуження частини будинку на користь [PERSON] і він не зміг провести відповідне відчуження з тим, щоб визначитись з прибудовами з метою забезпечення можливості їм обом безперешкодно одне від одного володіти та користуватись належними їм частинами будинку з окремими до них входами. По справі не спростовано той факт, що як до проведення прибудов до будинку, так і після їх будівництва [PERSON] зі своєю сімєю постійно проживає у прибудові (це видно з відмітки у її паспорті (а.с.34 та домової книги). На її імя з [PERSON] після його переселення в отриману квартиру був переоформлений 31 грудня 1992 р. телефон, що видно з листа Центра телекомунікаційних послуг від 03.02.2010 р. (т.1, а.с.133), а з 1 січня 1994 р. на неї оформлено окремий рахунок на постачання електроенергії, що підтверджується листом Житомирського РЕМ від 26.02.2010 р. (а.с.132). З наведеного суд вважає встановленим, що [PERSON] зі своїм чоловіком [PERSON] за згодою свого батька [PERSON] як співвласника половини будинку та матері [PERSON] здійснила у 60-х 80-х роках за свої кошти прибудови до будинку, а також спорудила надвірні будівлі літню кухню, два сараї, гараж (останній на двох із сестрою [PERSON]), які були прийняті в експлуатацію рішенням виконкому від 28.02.1991 р. №71 на її імя та на які вона має право власності. Згідно листу БТІ від 05.05.2005 р. №702 (а.с.224-225), зазначене рішення має всі юридичні підстави для прийняття його до виконання на час його прийняття та внесення відповідних змін у власності на будинок, що підтверджується положеннями Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР 31.01.1966 р., яка була чинною до 13.12.1995 року. Суд до таких відносин застосовує статті 112, 113 ЦК УРСР, які діяли на час виникнення цих правовідносин, оскільки між [PERSON] та [PERSON] як співвласником і його дружиною за спільною домовленістю виникла спільна часткова власність в звязку з прибудовами до будинку. При цьому суд враховує, що [PERSON] заявила позов про визнання права власності не на всі прибудови, здійснені до будинку, а лише на частину їх. Ця частина як житлова добудова становить самостійний ізольований обєкт (квартиру) з окремим входом, ідеальна частка якої згідно довідки-розрахунку БТІ складає 25/100, вартістю 13 531 грн. (т.1, а.с.136). Суд також вважає застосувати до спірних правовідносин і ст. 392 ЦКУ, оскільки із-за допущеної помилки у рішенні виконкому від 28.02.1991 р. в частині імені [PERSON] (зазначалось вище) виникла невизначеність відносин власності щодо спірних прибудов, право на які [PERSON] не визнає за [PERSON]. В такому випадку згідно зазначеної норми власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Твердження [PERSON] у позові про те, в додатку до рішення від 28.02.1991 р. №71 не вказано, до якого рішення виконкому зроблено цей додаток і він є сфальсифікованим, належними доказами не підтверджено і не доведено, що цей додаток не має відношення до зазначеного рішення. Крім того, сам міськвиконком визнав його наявність, оскільки вніс до нього своїм рішенням №381 від 09.06.2005 р. відповідні зміни. Посилання на відсутність акта про прийняття в експлуатацію прибудов на імя [PERSON] не може само по собі свідчити про незаконність зазначеного рішення міськвиконкому. В той же час з листа Головного управління містобудування та архітектури Житомирської міськради від 12.05.2005 р. №12/650 видно, що архівні матеріали цього управління за минулі роки по 1993 рік включно, в тому числі і щодо прийняття в експлуатацію прибудов, передані в міській архів (а.с.113), а останній у листі від 29.06.05 р. №25/П-1669 повідомив, що документи зазначеного управління за 1974-1993 р.р. знаходяться в архіві, але акти про прийняття в експлуатацію житлових будинків (прибудов) громадян за 1990 -1991 роки у архів на зберігання не надходили (а.с.115). І отже, в управлінні містобудування та архітектури відсутній акт про прийняття в експлуатацію спірних прибудов, а також будь-яка інформація щодо цього не тільки на [PERSON], але й на [PERSON]. Суд вважає, що не збереження акта на імя [PERSON] (при тому, що він мав бути збережений), не свідчить про те, що він на неї не складався. Необхідно в такому випадку, якщо інше не встановлено, виходити з того, що раз існує рішення міськвиконкому про затвердження такого акта на імя [PERSON], то він дійсно був, адже без його наявності рішення міськвиконкому не могло бути винесено. З огляду на це, складений 04 грудня 1990 р. акт на гр. [PERSON], був за його згодою переоформлений на гр. [PERSON]. Суд не погоджується з тим, що [PERSON] отримала у спадщину всі прибудови до будинку, оскільки із копії спадкової справи (а.с.321-327), довідки БТІ від 12.07.1994 р. №163-А-2164 (а.с.257), свідоцтва про спадщину (а.с.24), листа БТІ від 23.09.2004 р. №1335 (а.с.6-7) видно, що на день смерті [PERSON] не були змінені ідеальні частки на будинок в звязку з прибудовами і [PERSON] не набув права власності на прибудови, які відповідно [PERSON] їх не успадкувала разом з 1/2 частиною будинку. У позові [PERSON] просить визнати законним забудовником прибудов [PERSON], тобто визнати право на прибудови за померлим, в той час як статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів і отже заявлені [PERSON] такі вимоги безпосередньо не стосуються захисту її прав. Крім того, жодного доказу про те, що прибудові здійснював особисто [PERSON] позивачкою [PERSON] не надано. Сама ж [PERSON] допитана судом в якості свідка показала, що на час прибудов вона мала невеликий вік і тільки нещодавно від своєї тітки з Донбасу взнала, що прибудови будували її батьки за допомогою родичів. Однак такі показання обєктивно нічим не підтверджені і суд вважає їх непереконливими. Більше того, наведені вище докази підтверджують, що [PERSON] при житті визнавав право [PERSON]. на її прибудови, на які вона зараз претендує, та вчинив з цією метою ряд дій, направлених на оформлення цих прибудов на [PERSON], що вбачається із зазначених із зазначених в протоколі міської архбудкомісії від 22.11.1990 р. та вступної частини рішення міськвиконкому від 22.02.1991 р. №71 змісту його заяв, а також рішення міськвиконкому від 28.05.1992 р. №289 про належність йому у будинку не всієї частини за правовстановлюючими документами, а меншої в розмірі 23,6 кв.м.. За таких обставин є підстави для висновку, що [PERSON] до дня своєї смерті не вважав себе власником тих прибудов, щодо яких [PERSON] предявила позов, він не претендував на них і відповідно не вважав своє право на ці прибудови порушеним із-за наявності рішення від 22.02.91 р. №71 на користь [PERSON] та потребуючим відновлення і захисту. Тим більше, що при його житті, як зазначалось, спірні прибудови не стали його власністю, будь-яких рішень відносно його не виносилось, прибудови не були на нього зареєстровані. На спростування цього позивачкою не надано відповідних доказів. А відтак [PERSON] як спадкоємиця після смерті [PERSON] не набула права на зазначені прибудови та не має права на його захист. Крім того, як вже зазначалось вище, оформленням прибудов та поданням заяви про прийняття їх в експлуатацію на адресу міськвиконкому на користь [PERSON] займався [PERSON]. Останній, маючи на руках акт про прийняття прибудов в експлуатацію від 04 грудня 1990 р. (а.с.75), який від надав БТІ, не міг не звернути свою увагу на те, що в акті не зазначено року винесення виконкомом рішення №71 від 28.02.«_», а вказівка у ньому про затвердження акта рішенням Богунського райвиконкому безпідставна, оскільки прибудови до будинку [ADDRESS] знаходяться на території Корольовського, а не Богунського району м. Житомира і відповідно таке рішення Богунський райвиконком не міг винести. Відповідно [PERSON], знаючи про суттєві недоліки в оформленні акта на його імя, зокрема щодо виконкому, який в дійсності прийняв рішення та щодо року його прийняття, повинен був дізнатись про винесення належного рішення відповідним виконкомом, а саме рішення від 28.02.1991 р. №71 та мав знати про те, що у цьому рішенні значиться не його приз-вище, а прізвище його дочки [PERSON]. За таких обставин [PERSON] міг у передбаченому на той час порядку оскаржити зазначене рішення міськвиконкому до суду, якщо вважав, що [PERSON] не має права на прибудови, проте цього при своєму житті не зробив. Відповідно і вимоги [PERSON] як спадкоємця після смерті [PERSON], про скасування вказаного рішення задоволені бути не можуть. Це пояснюється тим, що [PERSON] не може бути спадкоємцем права на подачу позову чи скарги стосовно рішення міськвиконкому, яке належало при житті спадкоємцю [PERSON], оскільки таке право вимоги не включається до обсягу спадщини, адже воно є особистим правом. Посилання [PERSON] у її позові на те, що первинним порушенням її права є рішення міськвиконкому від 28.02.1991 р. №71 безпідставне, оскільки на день винесення цього рішення про закріплення прибудов за [PERSON] позивачка [PERSON] не була власником чи співвласником будинку, до якого ці прибудови були здійснені, ніякого права на ці прибудови вона не мала, тому таке не існуюче її право на прибудови не могло і не було порушено і відповідно це не порушене право не підлягає захисту. Із справи видно також, що міськвиконком 25.10.2001 р. виніс рішення №679, яким змінив ідеальні частки в будинку в звязку з прибудовами і зазначив, що частка [PERSON] становить 61/100, а [PERSON] 39/100. Дане рішення міськвиконкому виніс без урахування того, що на час його прийняття існувало юридично не скасоване рішення міськвиконкому від 28.02.1991 р. №71 про прийняття в експлуатацію прибудов в тому ж будинку на імя [PERSON] і отже, ці прибудови вже не належали [PERSON]. Зазначене рішення винесено за відсутності взагалі будь-якого рішення міськвиконкому про прийняття в експлуатацію прибудов до частини будинку [PERSON], яке стосувалось би як самого [PERSON], так і [PERSON], а наявність такого рішення виконкому є обовязковим юридичним фактом при оформленні права власності на прибудови за співвласниками шляхом зміни їх часток у будинку. Крім того, таке оформлення згідно діючої на той час Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на обєкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, від 09.06.1998 р. провадиться з видачею співвласникам будинку свідоцтва про право власності. Однак такого свідоцтва [PERSON] не отримала і реєстрації прибудов на його підставі не було проведено. На даний час за [PERSON] залишається зареєстрованим право на 1/2 частину будинку згідно свідоцтва про право на спадщину, що видно з листа БТІ від 23.05.2011 р. (т.1, а.с.195), оскільки рішення Корольовського райсуду м. Житомира від 12.02.2002 р. щодо зміни часток у будинку скасовано за нововиявленими обставинами. Однак наявність вказаного рішення міськвиконкому перешкоджає [PERSON] у здійсненні права власності на прибудови, тому суд вважає визнати його незаконним та скасувати. Судом встановлено також, що під час першого розгляду судом даної справи міськвиконком виніс рішення від 09 червня 2005 р. №381 (а.с.32), яким вніс зміни до свого рішення від 28.02.1991 р. №71 і замість забудовника спірних прибудов [PERSON] визнав їх забудовником [PERSON]. Суд визнає це рішення незаконним та скасовує його, оскільки воно було прийняте після смерті [PERSON]. Цивільна правоздатність [PERSON], тобто його здатність мати права і обовязки припинена зі смертю (ст. 9 ЦК УРСР, ст. 25 ЦКУ). Міськвиконком не вправі був при наявності судового спору визнавати своїм рішенням за [PERSON] права забудовника. Щодо вимог [PERSON] про встановлення факту належності рішення від 28.02.1991 р. №71 відносно прийняття в експлуатацію спірних прибудов, то суд вважає їх обґрунтованими, вони підтверджуються наведеними вище доказами, показаннями [PERSON], допитаної судом в якості свідка, про те, що у будинку, за яким були узаконені прибудови, крім позивачки [PERSON], іншої особи з прізвищем [PERSON] ніколи не було. Тому неточність в рішенні щодо імені позивачки суд розцінює як помилку і отже, це рішення безпосередньо стосується позивачки [PERSON]. Всі наведені представниками [PERSON] доводи та твердження самої [PERSON] не спростовують у своїй суті обставин та фактів, встановлених судом, та не впливають на обґрунтованість вимог [PERSON]. Суд вважає також безпідставними заяви щодо пропущення [PERSON] строку позовної давності. За твердженням у цих заявах, [PERSON] дізналась про не визнання [PERSON] її права на прибудови в квітні 2002 р., тому, на думку заявників, термін давності спливав у квітні 2005 р.. Якщо так, то цей термін спливав в період дії ЦКУ 2003 р.. А згідно п.6 Перехідних та прикінцевих положень ЦКУ, в цьому випадку застосовуються правила позовної давності ЦКУ 2003 р.. Згідно ст.264 ЦКУ позовна давність переривається в разі предявлення особою позову, а після переривання перебіг позовної давності починається заново. Із справи №2-57/04, яку оглянув суд, видно, що [PERSON] предявила позов до [PERSON] про визнання права власності на прибудови 26 травня 2003 р., тому з цієї дати термін позовної давності обраховується заново і спливає 26.05.2006 р..В цих межах, а саме в травні 2005 р. та серпні 2005 р. [PERSON] і предявила повторно позов про визнання права власності на прибудови. Крім того, як вже наводилось, [PERSON] стала власником прибудов з моменту затвердження рішенням міськвиконкому на її імя акта про прийняття прибудов в експлуатацію, тобто з 28.02.1991 р.. Оскільки [PERSON] не визнала це право за [PERSON], то остання звернулась з позовом спочатку в 2003 р., а потім у травні, серпні 2005 р.. А до таких позовних вимог, тобто про підтвердження свого права власності з мотивів його невизначеності строк позовної давності не застосовується, про що зазначено у п.37 абз.4 постанови Вищого спеціалізованого суду України від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності і інших речових прав». Невизначеність права [PERSON] на прибудови повязана з помилкою у рішенні від 28.02.91 р. №71 про затвердження акта про прийняття прибудов в експлуатацію щодо її імені [PERSON], [PERSON]. Що стосується строку давності по інших вимогах скасування рішень 2001 р. та 2005 р., то вони теж не пропущені [PERSON], оскільки про рішення від 25.10.2001 р. щодо зміни ідеальних часток між [PERSON] і [PERSON] [PERSON] стало відомо в травні 2005 р. при перегляді цивільної справи №2-83/07 про зміну часток у будинку за нововиявленими обставинами, у якій вона до травня 2005 р. не була стороною і відповідно про зазначене рішення міськвиконкому не могла знати, у травні 2005 р. вона його і оскаржила, а рішення від 09.06.2005 р. щодо визнання забудовником [PERSON] замість [PERSON] було прийнято в ході першого розгляду даної справи під головуванням судді Колупаєва В. і це рішення [PERSON] одразу ж оскаржила (серпень 2005 р.). Твердження [PERSON] у її позові про те, що строк позовної давності для звернення до суду про скасування рішення міськвиконкому №71 від 28 лютого 1991 року в частині додатку до нього, слід визначати з 11 червня 2007 р., тобто з дня постановлення Корольовським райсудом м. Житомира рішення про визнання за [PERSON] права власності на прибудови (т.1, а.с.41), оскільки, на її думку, саме в цей день їй стало відомо про порушення її права власності на частину будинку, є помилковим. Таке її твердження спростовується тим, що про рішення від 28.02.1991 р. №71 їй стало відомо у травні 2005 р. при розгляді цивільної справи щодо зміни ідеальних часток за нововиявленими обставинами (провадження у справі зупинено ухвалою Корольовського райсуду від 16.04.2010 р.). З позовом же про його скасування вона звернулась у даній справі лише у грудні 2008 року, тобто з пропуском позовної давності. На підставі висланого,

Outcome: approved