Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-12 00:00:00

В жовтні 2011 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] 242797 грн. 71 коп. боргу за договором позики від 03 листопада 2009 року. Свої позовні вимоги мотивував тим, що між сторонами 03 листопада 2009 року було укладено та нотаріально посвідчено договір позики. [PERSON] умови договору не виконала в установлений договором строк, борг не повернула, а тому виникла заборгованість. Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 листопада 2011 року позов [PERSON] задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 242797 грн. 71 коп. та судові витрати в розмірі 1820 грн. Не погоджуючись з даним рішенням [PERSON] звернулася до суду з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції вимог матеріального та процесуального права, просила оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що [PERSON] особисто не отримувала кошти від [PERSON], тому вважає договір позики недійсним. Також апелянт не погоджується з розміром неустойки, стягнутої судом, адже ч.3 ст.551 ЦК України дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків. [PERSON] зазначає, що на виконання рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 04 лютого 2011 року [PERSON] вже забрав у неї житло 1/2 частину квартири [ADDRESS], а також у відповідача народилась донька і вона є матірю одиночкою, тимчасово не працює. Дані обставини, на думку [PERSON] судом належним чином не досліджені. Апелянт звертає увагу, що згідно ст.549 ЦК України штраф є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання, проте суд сягнув штраф в розмірі 182000 грн., який обчислив у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання, що не є штрафом. Зазначає, що дані правовідносини виникли з приводу виконання судового рішення від 04 лютого 2011 року і регулюються Законом України «Про виконавче провадження», а не нормами ЦК України, що регулюють цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобовязання, які відповідно в даному випадку не можуть застосовуватись, що випливає з правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 20 січня 2016 року у справі №6-2759цс15. Таким чином апелянт не погоджується з стягненням 3% річних та інфляційних. [PERSON] вважає, що договором позики від 03 листопада 2009 року проценти (порядок їх стягнення, розмір та інше) за користування грошовими коштами передбачені не були, розмір боргу складає 65000 грн., тільки проценти за користування грошовими коштами суд присудив 55412 грн. 50 коп., що складає майже 90% від суми самого боргу, чим суд порушив ч.3 ст.13 ЦК України. Крім того апелянт вважає, що судом порушено і норми процесуального права, її не було належним чином повідомлено про наявність справи, не направлена копія ухвали про відкриття провадження, копія позову, а також рішення суду. Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Згідно ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, або змінити рішення. Задовольняючи позов [PERSON] суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконала умови договору позики, борг не повернула, що заочним рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 04 лютого 2011 року було стягнуто з неї на користь позивача борг в сумі 111150 грн., з яких 65000 грн. позики та 46150 грн. штрафу, відповідно до умов договору. Оскільки відповідач вказане рішення суду також не виконала та кошти не повернула, а нормами ЦК України передбачено стягнення 3% відсотків річних, інфляційні за несвоєчасне повернення позики та штраф позов підлягає задоволенню повністю. Апеляційний суд частково погоджується з такими висновками. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Стаття 1047 ЦК України передбачає обовязкову письмову форму договору позики, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Судом першої інстанції встановлено, що сторони 03 листопада 2009 року уклали договір позики грошей на суму 65000 грн. зі строком повернення до 03 листопада 2010 року (а.с.6). Позику відповідач не повернула до цього часу. Заочним рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 04 лютого 2011 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг в сумі 111150 грн., з яких 65000 грн. сума позики та 46150 грн. штраф, відповідно до умов договору (а.с.7-9). Однак, відповідач вказане рішення суду також не виконала. Згідно свідоцтва про народження [PERSON] 24 лютого 2012 року народила доньку [PERSON] (а.с.38). З [PERSON] з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч.1 ст.135 СК України вбачається, що [PERSON] одинока мати (а.с.39). Постановою про відкриття виконавчого провадження №49791391 від 06 січня 2016 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2/2506/4013/11 виданого 06 квітня 2012 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 244617 грн. 71 коп. (а.с.41). Також вбачається, що на виконанні в Центральному відділі Державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції перебувало зведене виконавче провадження про стягнення з [PERSON] боргів по 4 виконавчих листах на загальну суму 356999 грн. 21 коп., до даного виконавчого провадження також було приєднано й виконавчий лист №2/2506/4013/11. В травні 2012 року зведене виконавче провадження завершено на підставі п.8 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» з виконання 3 виконавчих листів, оскільки 20 квітня 2012 року видано постанову та акт державного виконавця про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу. Проте виконавчий лист №2/2506/413/11 від 06 квітня 2012 року не виконано та повернуто на підставі п.2 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.53-58). За правилами ст.526 ЦК, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обіг або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Згідно ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Доводи апеляційної скарги, що [PERSON] особисто не отримувала кошти від [PERSON], тому вважає договір позики недійсним, спростовуються матеріалами справи, оскільки за пунктом 2.2 даного договору сторони підтверджують, що позикодавець передав позичальникові, а позичальник отримав від позикодавця гроші у розмірі, передбаченому п.1.2 цього договору, до його підписання сторонами. Також заочним рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 04 лютого 2011 року було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг в сумі 111150 грн. саме на виконання умов договору позики від 03 листопада 2009 року, а згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Доводи [PERSON], що договором не передбачено проценти (порядок їх стягнення, розмір та інше) за користування грошовими коштами також не ґрунтуються на нормі закону. Так, ч.1 ст.1048 ЦК України установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Згідно зі ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує пятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. Також апелянт безпідставно посилається в своїй апеляційній скарзі на правову позицію Верховного Суду України, викладеної у постанові від 20 січня 2016 року у справі №6-2759цс15, оскільки грошові зобовязання відповідача виникли не з приводу невиконання судового рішення від 04 лютого 2011 року, а з приводу невиконання нею договору позики від 03 листопада 2009 року. Зазначені [PERSON] доводи що стосуються отримання [PERSON] 1/2 частини квартири [ADDRESS], що належала відповідачу, то судом апеляційної інстанції встановлено, що дану частину квартири позивач отримав на виконання попередніх виконавчих листів. Що стосується посилання апелянта на порушення норм процесуального права судом першої інстанції, то слід зазначити, що судом відповідач викликалась за адресою, вказаною згідно відомостей адресно-довідкового відділу УГІРФО, також їй була направлена копія ухвали про відкриття провадження та копія позовної заяви з додатками, проте [PERSON] судову повістку не отримала (а.с.16). Копія заочного рішення суду від 24 листопада 2011 року також була направлена на адресу [PERSON] до відома, проте також повернулась за закінченням терміну зберігання не врученою (а.с.25, 27). В подальшому за заявою відповідачки про перегляд заочного рішення вказані обставини перевірялись судом і ухвалою від 08.06.2016 року заяву було залишено без задоволення. Таким чином, в цій частині оскаржуване рішення законне та обґрунтоване, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на хибному розумінні й тлумаченні правових норм, що регламентують спірні правовідносини. Проте, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги в частині зменшення неустойки, стягнутої судом першої інстанції в розмірі 182000 грн. Зі змісту ч.3 ст.551 ЦК України випливає, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Дійсно вбачається, що розмір нарахованої неустойки значно перевищує розмір збитків за договором позики. Сума боргу складає 65000 грн., проценти за даним договором позики на день подання позову становлять 55412 грн. 50 коп., таким чином, збитки становлять 120412 грн. Штраф стягнутий за рішенням суду від 04 лютого 2011 року 46150 грн., таким чином, різниця між розміром збитків та неустойкою становить 74262 грн. За оскаржуваним рішенням стягнуто ще 182 000 грн. неустойки, що загалом становить 228 150 грн. Матеріалами справи підтверджується та не заперечується стороною позивача, що відповідачка на даний час не працює та не має стабільних доходів. На її утриманні перебуває неповнолітня донька [PERSON] [INFO], яку відповідачка виховує сама. На виконання судових рішень з погашення боргів ? частина належної відповідачці квартири [ADDRESS] передана позивачу [PERSON] (а.с. 57, 58, 80). Отже, можна сказати, що відповідачка перебуває у скрутному матеріальному становищі, що на думку колегії суддів, є обставиною, яка має істотне значення. Таким чином наявні одночасно дві умови для зменшення неустойки, вказані в ч.3 ст.551 ЦК України. Враховуючи вказані обставини колегія суддів вважає можливим застосувати ч.3 ст. 551 ЦК України та зменшити розмір стягнутої за оскаржуваним рішенням неустойки з 182 000 грн. до 75000 грн. На підставі викладеного, рішення суду підлягає зміні: з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 1875 грн. 21 коп. 3% річних, 3510 грн. інфляційних за несвоєчасне повернення позики, а також неустойку (штраф) відповідно до п.4.1 Договору позики за 280 днів прострочення в сумі 75000 грн. та 55412 грн. 50 коп. процентів, а разом 135797 грн. 71 коп.

Outcome: partial