Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-19 00:00:00

В грудні 2012 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], треті особи: відділ реєстрації міграції і реєстрації фізичних осіб Ясинуватського МРВ ГУ МВС України у Донецькій області, виконавчий комітет Ясинуватської міської ради, про визнання таким, що втратив право на житлове приміщення та анулювання реєстрації, посилаючись на те, що її неповнолітньому сину [PERSON], [INFO], на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 471 від 11 квітня 2012 року належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS]. Раніше цей будинок належав свекрусі, де зареєстровані батько неповнолітнього та [PERSON] відповідач по справі. Після смерті свекрухи стало відомо, що за час свого життя все своє майно вона заповідала рідному сину позивачки. В 2011 році взаємовідносини між позивачкою та відповідачем погіршились. Позивачка неодноразово зверталась до відповідача з проханням знятись з реєстраційного обліку, але відповідач на чисельні прохання не звертає уваги. Просила позбавити [PERSON] права на житловий будинок та анулювати реєстрацію. Рішенням Ясинуватського міськрайонного суду Донецької області від 08 січня 2014 року позов [PERSON] до [PERSON], треті особи: відділ реєстрації міграції і реєстрації фізичних осіб Ясинуватського МРВ ГУ МВС України у Донецькій області, виконавчий комітет Ясинуватської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та анулювання реєстрації задоволено частково. Визнано [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS]. В іншій частині позову відмовлено. З вказаним рішенням не погодився відповідач [PERSON] та оскаржив його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд не врахував той факт, що норми ст. 71 ЖК України, з підстав яких позивачка просила вирішити спір, регулюють правовідносини щодо квартир державного фонду і не розповсюджуються на правовідносини щодо квартир, будинків, які знаходяться у приватній власності, а право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом регулюються ст. 405 ЦК України. Перехід права власності на житловий будинок до іншої особи не може бути підставою для припинення права користування житловим приміщенням членів сім'ї колишнього власника житлового будинку. Також, позивачем не було надано будь-яких доказів щодо не проживання відповідача у спірному будинку строком понад один рік. Відповідач [PERSON] в судове засідання апеляційного суду не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить телефонограма, зареєстрована в журналі телефонограм за № 4706 від 11 березня 2014 року. Позивачка [PERSON] у судовому засіданні апеляційної інстанції просила апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін. Представники третіх осіб відділу реєстрації міграції і реєстрації фізичних осіб Ясинуватського МРВ ГУ МВС України у Донецькій області, виконавчий комітет Ясинуватської міської ради в судове засідання апеляційної інстанції не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що неповнолітній рідний син позивачки по справі [PERSON], [INFO], є власником будинку, який розташований за адресою: м.Ясинувата, вул. Нахімова, буд. 64, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 11 квітня 2012 року (а.с.6). Згідно витягу про державну реєстрацію прав № 34180319 від 18 травня 2012 року [PERSON] є власником житлового будинку, розташований за адресою: [ADDRESS]. 10 версеня 2011 року померла рідна бабуся [PERSON] [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть від 12 вересня 2012 року серії [NUMBER], виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану м.Ясинувата Ясинуватського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області (а.с.11). [PERSON] є рідним сином позивачки [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження від 13 серпня 1997 року серії [NUMBER], виданим Ясинуватським міським відділом реєстрації актів громадського стану (а.с.12). Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач [PERSON] не проживає в спірному будинку понад шість місяців без поважних причин. Але з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можливо. Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком (квартирою) та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку (квартири) права власності на цей будинок (квартиру), а відтак - припинення права власності особи на будинок (квартиру) припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком (квартирою). З огляду на викладене, суд може визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за наявності двох умов: по-перше, непроживання у спірному житловому приміщенні на час звернення до суду понад шість місяців, по-друге, таке непроживання має бути без поважних причин. Суд першої інстанції ці вимоги закону не врахував та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову. Відповідно до частини 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Позивачка звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання таким, що втратив право на житлове приміщення та анулювання реєстрації, при цьому, посилаючись на ст. 71 ЖК України, ст. 319 ЦК України, просила позбавити [PERSON] права на житловий будинок та анулювати його реєстрацію. Тобто причин непроживання відповідача в будинку позивачкою не зазначено. Відповідно до пунктів 1 та 4 частини 1 ст. 309 ЦПК України неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення. Враховуючи зазначене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Outcome: partial