Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-07 00:00:00

В грудні 2017 року позивач [PERSON] звернулась до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON], про стягнення аліментів. Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що 17.08.2001 року уклала шлюб з відповідачем, який 14.06.2012 року було розірвано. Від даного шлюбу [INFO] року у сторін по справі народилася донька - [PERSON] Угоди про добровільну сплату аліментів між позивачкою та відповідачем по справі не досягнуто. Після припинення шлюбних відносин відповідач надавав матеріальну допомогу декілька разів у невеликих сумах. Позивач неодноразово в телефонному режимі повідомляла позивача про необхідність сплачувати аліменти, оскільки дитина є інвалідом дитинства та необхідність надання коштів на належне утримання дитини, проте відповідач зі свого боку проявляє байдужість до позивачки та дитини. Позивачу відомо, що відповідач аліменти на утримання інших осіб не сплачує, є працездатною особо, отже може сплачувати аліменти на утримання дочки [PERSON], [INFO] у розмірі 3000,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Позивач в судовому засіданні підтримала позов та просила суд винести рішення про його задоволення. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, а саме щодо стягнення з нього аліментів на утримання доньки. Щодо розміру аліментів у розмірі 3000,00 грн. заперечував та вказував на те, що не має змоги сплачувати аліменти у такому занадто завищеному розмірі. Зазначив, що за домовленість з позивачкою регулярно сплачує кошти на утримання дитини, які становлять суму 400,00 грн., яку він зокрема вважає досить достатньою для належного утримання та розвитку дитини, адже йому для забезпечення його потреб як дорослої людини потрібно набагато більше чим його дитині, зважаючи на її вік. Крім того, вказував на те, що інколи ним купуються необхідні речі для дитини. Також наголошував на тому, що позивачкою не доведено факту необхідності проведення спеціального лікування з приводу захворювань дитини та таких причин позивачем в позовній заяві не викладено. Також просив при визначення розміру аліментів врахувати той факт, що хоча його батько і не знаходиться на його утриманні, однак матеріально відповідач регулярно надає батьку матеріальну допомогу. Вивчивши письмові матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 17.08.2001 року, який рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14.06.2012 року було розірвано, що підтверджується копією рішення Деснянського районного суду м. Києва (а.с.8,9). Від вказаного шлюбу сторони мають доньку - [PERSON], [INFO] року, що підтверджується копією свідоцтва про народження від 03.03.2017 року виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві (а.с.11). Неповнолітня дитина проживає з позивачкою по справі та фактично знаходиться на її утриманні, що не спростовано відповідачем та підтверджується довідкою виданою ЖБК «Річковик-4» (а.с.12). Дочка сторін [PERSON], [INFO] хворіє та визнана інвалідом дитинства, що стверджується копією посвідчення серії [NUMBER] від 27.12.2005 року та виданим УП та СЗН Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації, консультаційним висновком спеціаліста ДУ «Інститут травматології та ортопедії НАМН України» від 22.01.2018 року, копією довідки ДУ «Інститут травматології та ортопедії НАМН України» від 22.01.2018 року, відповідно до якої вбачається необхідність направлення дитини на санаторно-курортне лікування, ЛФК, масаж, плавання, велотренажер (а.с. 18, 109,110). Своє звернення до суду з даним позовом позивачка обґрунтовує тим, що відповідач не надає коштів на утримання їхньої спільної доньки. Законодавцем положенням ч. 2 ст. 51 Конституції України закріплений конституційний обовязок батьків утримувати своїх дітей. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї (ст. 150 Сімейного кодексу України). Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Крім того, ст. 51 Конституції України передбачено, що батьки зобов'язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. А ч. 3 цієї статті встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», зазначено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Судом встановлено, що відповідач є працездатним, має нерегулярний, мінливий дохід, офіційно не непрацевлаштований. Зважаючи на вищевикладене суд вважає необґрунтованим визначення сторонами розміру аліментів - зокрема відповідачем [PERSON] у зв'язку з його скрутним матеріальним становищем в розмірі 400,00 грн. на дитину, так як такий розмір є мізерним, не може забезпечити нормальне матеріальне забезпечення його дочки; а розмір аліментів визначений позивачкою [PERSON] в розмірі 3000,00 грн. на дитину не достатньо обґрунтований і підтверджений. Отже, з врахуванням всіх обставин справи, наявних в матеріалах справи доказів, а також матеріального становища дитини, її стану здоров'я, що часто хворіє і має інвалідність, що підтверджено відповідними медичними довідками, що доходи позивачки є недостатніми для належного матеріального забезпечення необхідних першочергових потреб дитини (її харчування, лікування, навчання, придбання одягу, тощо), а також матеріального стану платника аліментів, що не має інших утриманців, суд вважає, що він взмозі працювати та утримувати дочку [PERSON], [INFO] в розмірі, достатньому для її нормального фізичного та духовного розвитку, а тому суд прийшов до висновку про визначення розміру аліментів в твердій грошовій сумі в розмірі 2000,00 грн. на дитину, починаючи з дня звернення з позовом до суду і до повноліття дитини, що узгоджується з нормами чинного цивільного законодавства та відповідає принципам розумності та справедливості. Відповідно до ст. 430 ЦПК України, у справах про стягнення аліментів суд допускає негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. Таким чином, необхідно допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. Суд також приходить до висновку про стягнення з відповідача згідно до вимог ч.6 ст. 141 ЦПК України судових витрат. На підставі викладеного і

Outcome: partial