Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-12 00:00:00

В грудні 2017 року громадянин Ізраїлю [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач-1) та [PERSON] (далі по тексту - відповідач-2) про визнання недійсним договору дарування квартири від 01.07.2016 року. Позовні вимоги мотивовані тим, що 03.12.2012 року між позивачем та відповідачем-1 було укладено договір позики в сумі 4500000,00 доларів США, яка згідно з умовами договору та розпискою відповідача-1 мала бути повернута до 01.06.2016 року. На даний час позика позивачу не повернута. У зв'язку із неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором позики, позивач звернувся до суду із позовом про стягнення коштів, який рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12.04.2017 року було задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором в сумі 4500000,00 доларів США, що станом на день подання позову склало 121680000,00 грн. Рішення суду залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 05.07.2017 року та набрало законної сили. Разом із тим, 01.07.2016 року між [PERSON] та його дружиною [PERSON] було укладено договір дарування квартири [ADDRESS], за умовами якого відповідач-1 безоплатно передав у власність відповідача-2 вказану квартиру. Позивач вважав, що спірний договір дарування було укладено саме з метою уникнення виконання позивачем своїх обов'язків за договором позики, який усвідомлював негативні наслідки, які можуть настати для нього через неповернення позики. [PERSON] зазначав, що укладений договір є нікчемним в силу статті 234 ЦК України як такий, що вчинений без наміру настання наслідків, що обумовлені ним, оскільки: договір укладено між близькими особами, відповідач-1 по день подання позову зареєстрований в квартирі, на відповідача-1 оформлені всі особові рахунки для сплати комунальних послуг, відповідач-1 по день подання позову фактично продовжує проживати в квартирі та усвідомлює те, що у випадку неповернення позики, позивач буде вживати заходи та є ризик втрати нерухомого майна. Посилаючись на викладене, позивач просив суд визнати недійсним договір дарування квартири від 01 липня 2016 року, який укладений між відповідачем-1 та відповідачем-2, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бабенко В.В., зареєстрований в реєстрі за № 1416. Стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати. Одночасно із поданням позову, [PERSON] звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, в якій він просив суд накласти арешт на належну відповідачу-2 на праві власності (на підставі договору дарування від 01.07.2016 року) квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою суду від 28.12.2018 року в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову було відмовлено. Постановою Апеляційного суду міста Києва від 07 лютого 2018 року ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 28.12.2018 року було скасовано та вжито заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на квартиру [ADDRESS], загальною площею 413,1 кв.м., житловою площею 198,8 кв.м., яка належить [PERSON] на підставі договору дарування квартири від 01 липня 2016 року. Також 21.12.2018 року представник [PERSON] - [PERSON] звернулась із заявою про забезпечення доказів шляхом витребування в Публічного акціонерного товариства «Київенерго» (м. Київ, вул. Жилянська, 83/53), Публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» (м. Київ, вул. Лейпцизька, 1а), ОСББ «Десятинна-11» (м. Київ, вул. Десятинна, 11) інформації з приводу того на кого оформлено особові рахунки (для оплати комунальних послуг) та ким здійснюється оплата рахунків за комунальні послуги по квартирі [ADDRESS]; витребування в Державної міграційної служби України та відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації інформацію з приводу зареєстрованого місця проживання відповідача-2 [PERSON] Ухвалою суду від 30.01.2018 року заяву представника позивача було задоволено частково та витребувано у Публічного акціонерного товариства «Київенерго» (м. Київ, вул. Жилянська, 83/53), Публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» (м. Київ, вул. Лейпцизька, 1а), ОСББ «Десятинна-11» (м. Київ, вул. Десятинна, 11) інформації з приводу того на кого оформлено особові рахунки (для оплати комунальних послуг) та ким здійснюється оплата рахунків за комунальні послуги по квартирі [ADDRESS]. Ухвалою суду від 29.01.2018 року було відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання на 04.04.2018 року. 30.01.2018 року від представника відповідача-1 [PERSON] - [PERSON] надійшла заява про визнання позову, в якій він посилався на визнання обставин, викладених в позові. 28.02.2018 року від ПАТ «Київенерго» надійшла заява про те, що послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води для будинку [ADDRESS] ПАТ «Київенерго» не надає. 01.03.2018 року представник відповідача-2 звернулась до суду із заявою про зустрічне забезпечення позову, в якій просила суд зобов'язати позивача у справі - [PERSON] протягом двох днів внести на депозитний рахунок суду кошти у розмірі 11501500,00 грн. в якості зустрічного забезпечення позову. Ухвалою суду від 16.03.2018 року в задоволенні вказаної заяви про зустрічне забезпечення позову було відмовлено. 16.03.2018 року від ОСББ «Десятинна,11» надійшли документи на виконання ухвали суду разом із повідомленням про те, що в квартирі [ADDRESS] з 19.04.2013 року по сьогоднішній день зареєстрований [PERSON], до березня 2017 року за комунальні послуги сплачував [PERSON], а починаючи з березня 2017 року особові рахунки були переоформлені на [PERSON] 28.03.2018 року від ПрАТ «Київводоканал» надійшло повідомлення за № 1439/12/36/02-18 від 22.03.2018 року, про те, що облік послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення мешканцям будинку здійснює ОСББ «Десятинна,11». 02.04.2018 року від представника відповідача-2 - [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона проти позову заперечила. При цьому зазначала, що на виконання спірного договору дарування було передано майно у власність відповідача-2 та позивачем не було доведено наявність умислу усіх сторін правочину щодо укладення фіктивного договору дарування. Посилаючись на викладене, просила суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 03.04.2018 року від представника відповідача-1 - [PERSON], надійшли додаткові пояснення по справі в яких він зазначав, що 10.02.2016 року [PERSON] передав спірну квартиру в оренду на строк до 31.12.2017 року та отримував орендну плату. Окрім того, зазначав, що на даний час відповідач-2 чинить перешкоди відповідачу-1 у користуванні квартирою. 04.04.2018 року від представника позивача - [PERSON] надійшов відповідь на відзив. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Судом було поставлено на обговорення питання визнання позову відповідачем-1 в судовому засіданні, проте відповідач-2 повідомила, що вона позов не визнає та заперечує проти його задоволення. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року N 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» визнання позову повинно бути безумовним, а якщо у справі беруть участь кілька відповідачів, то ухвалення рішення про задоволення позову за наявності для цього законних підстав можливе лише у разі визнання позову всіма відповідачами. Оскільки інший відповідач-2 заперечував проти задоволення позову, правові підстави для ухвалення рішення про задоволення позову за результатами підготовчого провадження були відсутні. Ухвалою суду від 04.04.2018 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті на 13.04.2018 року. 12.04.2018 року від ОСББ «Десятинна, 11» надійшла копія протоколу ОСББ від 18.12.2017 року, яку об'єднання вважало за можливе додатково надати суду. В судовому засіданні 13.04.2018 року представник позивача [PERSON] позов підтримала та просила суд про його задоволення з урахуванням відповіді на відзив. Відповідач-1 та його представники в судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час і місце розгляду справи по суті були повідомлені у встановлений законом спосіб відповідно до ст. 128 ЦПК України. Від представника відповідача-1 - [PERSON] надійшла заява про визнання позову. В судовому засіданні представник відповідача-2 [PERSON] позов не визнала та заперечувала проти його задоволення з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. При цьому зазначала, що рішення суду про стягнення позики на даний час є предметом оскарження в касаційній інстанції та на даний час виконавче провадження не відкрито. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Згідно зі 509 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України), зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Судом встановлено, що 01.07.2016 року між [PERSON] (за договором - Дарувальник) та [PERSON] (за договором - Обдаровувана) було укладено договір дарування квартири під номером [ADDRESS] (а.с. 17-19). Відповідно до п. 10 договору, дарувальник та обдаровувана в присутності нотаріуса стверджують, що розуміють значення та умови цього договору та його правові наслідки для кожної із сторін; договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; волевиявлення за договором є вільним і відповідає внутрішній волі; договір, що укладається не має характеру фіктивного та удаваного правочину. Відповідно до п. 15 договору, право власності на відчужувану квартиру у обдаровуваної виникає з моменту прийняття дарунка та державної реєстрації права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Прийняттям дарунка вважається одержання обдаровуваною примірника цього договору після його нотаріального посвідчення. Із наданої відповідачем-2 копії витягу із Державного реєстру прав на нерухоме майно вбачається, що 01.07.2016 року було проведено державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру під номером [ADDRESS]. 28.02.2018 року від ПАТ «Київенерго» надійшла заява про те, що послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води для будинку [ADDRESS] ПАТ «Київенерго» не надає (а.с. 173). 16.03.2018 року від ОСББ «Десятинна,11» надійшли документи на виконання ухвали суду разом із повідомленням про те, що в квартирі [ADDRESS] з 19.04.2013 року по сьогоднішній день зареєстрований [PERSON], до березня 2017 року за комунальні послуги сплачував [PERSON], а починаючи з березня 2017 року особові рахунки були переоформлені на [PERSON] (а.с. 175). Окрім того, до вказаного повідомлення були додані копії рахунків-фактур на оплату житлово-комунальних послуг та послуг з утримання будинку на ім'я [PERSON] за період з серпня 2016 року по березень 2017 року (а.с. 176-183). Також ОСББ «Десятинна,11» було надано копії виписок про оплату житлово-комунальних послуг [PERSON], які не засвідчені установою банку, що також підтверджується актом від 16.03.2018 року (а.с. 184-193, 195). 28.03.2018 року від ПрАТ «Київводоканал» надійшло повідомлення за № 1439/12/36/02-18 від 22.03.2018 року, про те, що облік послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення мешканцям будинку здійснює ОСББ «Десятинна,11» (а.с. 197). Слід зазначити, що згідно зі ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням…. А ч. 3 цієї статті передбачено, що члени сім'ї власника будинку зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і при домової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку. Вказані положення закону зобов'язують власника, а також членів його сім'ї, які користуються житловим приміщенням здійснювати витрати по утриманню квартири та придомової території. Окрім того, із наданої ОСББ «Десятинна,11» інформації вбачається, що в квартирі [ADDRESS] з 19.04.2013 року по сьогоднішній день зареєстрований [PERSON], до березня 2017 року за комунальні послуги сплачував [PERSON], а починаючи з березня 2017 року особові рахунки були переоформлені на [PERSON] Таким чином, з 01.07.2016 року власником квартири є [PERSON] та з березня 2017 року на неї оформлені особові рахунки. Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У свою чергу, вчинення особами дій щодо виконання досягнутих домовленостей, тобто виконання прийнятих на себе прав і покладених обов'язків за угодою, є виконанням угоди. Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Так, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Суд критично оцінює позицію позивача щодо фіктивності договору дарування, з огляду на наступне. Відповідно до п.п. 1 та 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Із матеріалів справи вбачається, що на виконання спірного договору дарування було передано майно, а саме - квартиру, що підтверджено самим договором дарування, а також фактичною реєстрацією права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Окрім того, договір між сторонами було укладено в належній формі та досягнуто згоди з усіх істотних умов та на його виконання передано майно. Разом із тим, в судовому засіданні позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що спірний договір було укладено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Сама по собі реєстрація відповідача-1 в квартирі, а також не проведення реєстрації місця проживання відповідача-2 не свідчить про фіктивність договору дарування та відсутність намірів сторін щодо укладення саме договору дарування майна. Посилання позивача щодо оформлення на дарувальника за договором станом на день подання позову особових рахунків не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи та спростовуються відповіддю ОСББ «Десятинна, 11». Також не підтвердженні доказами посилання позивача щодо фактичного проживання позивача в квартирі, тоді як доведеним є лише факт реєстрації [PERSON] за зазначеною адресою. Не можуть бути свідченням фіктивності договору дарування і посилання представника відповідача-1 щодо передання квартири в оренду фізичній особа та отримання орендної плати, оскільки такий договір оренди було укладено 10.02.2016 року, тобто до передання квартири в дар відповідачу-2. Щодо посилань позивача з приводу укладення спірного правочину з метою уникнення негативних наслідків, спричинених неповерненням [PERSON] позики, слід зазначити наступне. Із матеріалів справи вбачається, що 03.12.2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачу-1 у власність грошові кошти в сумі 4500000,00 доларів США, що на дату укладення договору за курсом НБУ становило 35968500,00 грн., а відповідач-1 зобов'язався повернути позику до 01.06.2016 року (а.с. 5). Про отримання коштів [PERSON] склав розписку (а.с. 6). Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12.04.2017 року у справі № 495/2473/17 було задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором в сумі 4500000,00 доларів США, що станом на день подання позову становить 121680000,00 грн. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно із копією вказаного рішення суду, наданого позивачем, останнє законної сили не набрало. Відсутні також відомості про набрання рішенням законної сили і в Єдиному реєстрі судових рішень. Надана позивачем ухвала Апеляційного суду Одеської області від 05.07.2017 року містить у резолютивній частині посилання на закриття апеляційного провадження за скаргою [PERSON] та не містить висновків суду за результатами перегляду рішення суду від 12.04.2017 року та залишення такого рішення без змін. Також згідно із Правовим висновком Верховного Суду України у справі у справі № 6-1873цс16: «Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Відповідно до статті 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом частини п'ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. У справі, яка переглядається, суди встановили, що відповідач, відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно своїй дружині, був обізнаний про судове рішення про стягнення з нього заборгованості на користь позивачки, отже, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно. Установивши ці обставини, суди не надали належної оцінки тому, що спірні договори дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами, та не перевірили, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном». На вказаний Правовий висновок посилався і позивач в своєму позові, мотивуючи фіктивність укладеного договору дарування. Разом із тим, судом встановлено, що станом на дату укладення спірного договору дарування, а саме 01.07.2016 року, не було жодного судового рішення про стягнення боргу з відповідача-1. Таке судове рішення було ухвалене 12.04.2017 року, через дев'ять місяців після укладення договору дарування квартири. Окрім того, позивачем не надано доказів набрання рішенням суду про стягнення боргу законної сили та не надано доказів відкриття виконавчого провадження за таким рішенням. Саме по собі настання на дату укладення спірного договору, обов'язку відповідача-1 щодо повернення позики ще не свідчить про реальну загрозу щодо звернення стягнення на квартиру за майбутнім рішенням суду, оскільки такого рішення на дату укладення договору не було. В заяві про визнання позову, представник відповідача-1 посилається на укладення договору дарування з метою формальної зміни власника квартири задля уникнення ризиків можливого звернення стягнення на неї. Проте, представник відповідача-1 не зазначає, чи діяли сторони правочину при цьому умисно та які докази слугують підтвердженням того, що і відповідач-2 мала умисел на укладення фіктивного правочину без реального настання правових наслідків, що обумовлені ним. Таким чином, посилання позивача та відповідача-1 в цій частині суд вважає такими, що не ґрунтуються на вимогах закону. Оскільки судом не встановлено законних підстав для задоволення позову в частині визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS], який укладений між [PERSON] та [PERSON] 01.07.2017 року, то в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Відповідно до ч.ч. 9 та 10 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. З огляду на вказані положення закону, суд в судовому рішенні зазначає про те, що після набрання рішенням законної сили підлягають скасуванню і заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на квартиру [ADDRESS], загальною площею 413,1 кв.м., житловою площею 198,8 кв.м., яка належить [PERSON] на підставі договору дарування квартири від 01 липня 2016 року, вжиті постановою Апеляційного суду міста Києва від 07 лютого 2018 року.

Outcome: dismissed