Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-25 00:00:00

В грудні 2014 року позивач за первісним позовом звернувся до суду із вищенаведеним позовом до відповідача, в якому просив стягнути з відповідача аліменти на утримання їх спільної дитини [PERSON], [INFO] в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду та до досягнення дитиною повноліття. Свої вимоги обґрунтовував тим, що відповідач в добровільному порядку не виконує свого батьківського обов'язку щодо участі в утриманні дитини, хоча має таку можливість. До початку розгляду судом справи по суті, відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до позивача [PERSON] про розірвання шлюбу в якому посилаючись на те, що сторони не ведуть спільного господарства, проживають окремо та мають окремий бюджет, тому просив розірвати шлюб укладений між сторонами. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом вимоги первісної позовної заяви підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Вимоги зустрічної позовної заяви представник позивача за первісним позовом визнав, просив розірвати шлюб, який був укладений між сторонами. Відповідач за первісним позовом в судовому засіданні позовні вимоги первісного позову визнав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Вимоги поданої ним зустрічної позовної заяви просив їх також задовольнити. Вислухавши пояснення представника позивача за первісним позовом, пояснення відповідача, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як вбачається із матеріалів справи у сторін [INFO] народилась дитина - [PERSON], яка проживає разом із позивачем за первісним позовом та знаходиться на її утриманні. Відповідач належним чином свого обов'язку щодо утримання дитини не виконує, систематичної матеріальної допомоги на її утримання позивачу не надає. Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів судом враховується стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. У відповідності до ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст. 27 Конвенції про захист прав дитини, батько(- ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально важливим урахуванням інтересів дитини. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги щодо стягнення аліментів з відповідача на користь позивача на утримання їх дитини в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу) відповідача щомісячно але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного вікує законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, оскільки позивач довів, що відповідач не виконує належним чином батьківських обов'язків по утриманню дитини, не надає систематичної матеріальної допомоги, у зв'язку з чим, остання має бути стягнута у примусовому порядку. Крім цього суд звертає увагу на те, що відповідач визнав позовні вимоги щодо стягнення з нього аліментів на утримання дитини. Згідно ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Щодо вимоги зустрічної позовної заяви, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Як вбачається із матеріалів справи, 07.05.2011 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві був зареєстрований шлюб між позивачем та відповідачем, про що зроблено відповідний актовий запис № 383. Сторони спільного господарства не ведуть, стосунків не підтримують, шлюб носить лише формальний характер. Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, що мають істотне значення. Згідно ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Як вбачається з пояснень позивача почуття любові та поваги між ними зникли, тому збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та інтересам їхньої дитини. Враховуючи особливий характер сімейних відносин, зважаючи на норми ст. ст. 111, 112 СК України, так як фактично шлюбні відносини між подружжям припинені, суд вважає примирення сторін неможливим. Оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї є неможливим і суперечить інтересам позивача та відповідача, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Судові витрати підлягають розподілу між сторонами на підставі ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved