Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-04 00:00:00

В жовтні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою, в якій просив стягнути з [PERSON] на його, [PERSON] користь, суму неповернутої позики, а саме 286 930 грн. та просив також стягнути з відповідачки три проценти річних з простроченої суми боргу, що становить 5255 грн., інфляційне збільшення суми боргу, що становить 3546 грн. 69 коп. та суму процентів від суми позики, що становить 13 654 грн. 84 коп., а також судові витрати у сумі 3093 грн. 87 коп., обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що у грудні 2019 року та 10 грудня 2019 року відповідачка отримала від позивача 286 930 грн. (17 200 грн. у грудні 2019 року та 269 730 грн. 24 січня 2020 року) в підтвердження чого, [PERSON] видала [PERSON] власноручно складену розписку (надалі за текстом іменується - «Розписка»), зі строком повернення коштів у наступні строки: 59 730 грн. у строк до 31 січня 2020 року; 180 000 грн. у строк з 01 лютого 2020 року по 15 лютого 2020 року; 47 200 грн. у строк до 29 лютого 2020 року. Вказані кошти, так і не були повернуті позивачу [PERSON] та позивач вважає, що відповідачці необхідно сплатити три проценти річних 5255 грн. за період з 01 лютого до 25 вересня 2020 року, суму процентів від суми позики 13 645 грн. 84 коп. за період з 01 лютого до 25 вересня 2020 року та інфляційне збільшення суми боргу 3 546 грн. 69 коп., за період з 01 лютого до 25 вересня 2020 року, тому сума боргу становить 309 386 грн. 53 коп., що складається із суми за розпискою у розмірі 286 930 грн. грн. та вищевказаних 3% річних, суми процентів від суми позики, інфляційного збільшення суми боргу, у зв`язку чим позивач і був змушений звернутися до суду з вказаним позовом. Адвокат позивача [PERSON] за ордером про надання правничої допомоги [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в позові. Проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідачка [PERSON] була належним чином повідомлена про слухання справи, що підтверджується реєстром відправки рекомендованих листів (а.с.16), конвертами з повідомленням, які повернулися до суду з відмітками за закінченням терміну зберігання» (а.с.17,25,27,38,40) та довідками-судовими-повістками, які направлялися відповідачці як на електронну пошту так і на мобільний телефон sms-повідомленням (а.с.35-37),оголошенням про виклик особи (а.с.45), однак до судового засідання жодного разу не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, відзив на позовну заяву не подавала, а тому зі згоди позивача та його адвоката суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 223, 280 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення адвоката позивача [PERSON] та дослідивши докази у їх сукупності приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, а відтак про відмову в задоволенні позову виходячи з наступних підстав. Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] 24 січня 2020 року видала розписку про те,що зобов`язалась повернути борг по партнерській співпраці [PERSON] у розмірі 269 730 грн. [NUMBER] (грудень 2019 року) у наступні строки: -59 730 грн. у строк до 31 січня 2020 року; -180 000 грн. у строк з 01 лютого 2020 року по 15 лютого 2020 року; -47 200 грн. у строк до 29 лютого 2020 року. (а.с.6). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того,ч. 1 статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року N 6-1967цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для судів. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки, суд для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України повинен виявити справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа. Саме такий правовий висновок про застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі N 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі N 6-79цс14, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковими для всіх судів України. Зокрема, як убачається з правової позиції, сформованої Верховним Судом України у постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи N 6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Надана позивачем на підтвердження укладення договору позики розписка від 24 січня 2020 року , оригінал якої досліджено судом, не може бути підтвердженням укладення між сторонами договору позики, оскільки з її змісту відсутня фіксація факту передачі грошових коштів від позивача в якості позики із зобов`язанням відповідача [PERSON] їх повернення, а також відсутня інформація про умови договору, а розписка на підтвердження того, що остання отримала фактично кошти - взагалі відсутня. Таким чином, з огляду на те, що розписка може підтверджувати факт укладення договору позики, однак лише в тому випадку, коли в ній вказані умови договору, відомості про передачу у власність другій стороні (позичальникові) грошових коштів або інших речей, які визначені родовими ознаками, зобов`язання позичальника повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості у визначені строки та у визначеному порядку, надані ж позивачем розписки, не підтверджують в розумінні положень ст. ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України існування укладеного у письмовій формі між сторонами саме договору позики. Відповідно до змісту ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до частини 1 та частини 2 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Враховуючи встановлені вище фактичні обставини справи та зазначені норми закону, та оскільки не було доведено факту укладення між сторонами саме договору позики, та відповідно факту існування боргового зобов`язання, суд вважає, що позов про стягнення боргу за розпискою, а саме грошових коштів, на підставу укладеної розписки є необґрунтованим і за цих підстав в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд відмовляє в позові, не підлягають задоволенню і вимоги позивача щодо стягнення судових витрат у справі.

Outcome: dismissed