Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-14 00:00:00

В грудні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про повернення майна, набутого без достатньої правової підстави, в якому просила суд постановити рішення, яким визнати факт набуття АТ «ОТП Банк» 110791,80 швейцарських франка за її, [PERSON] рахунок без достатньої правової підстави; зобов`язати АТ «ОТП Банк» повернути їй, [PERSON] 110791,80 швейцарських франка, що були набуті АТ «ОТП Банк» за її, [PERSON] рахунок без достатньої правової підстави; судові витрати у розмірі 24000 грн. стягнути з АТ «ОТП Банк» на її користь. Адвокат позивачки за ордером про надання правової допомоги Князєв В.О. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх в повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в позові. Адвокат відповідача за ордером про надання правової допомоги Путря А.П. у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні, посилаючись на обставини зазначені в відзиві на позов. Вислухавши адвокатів сторін, повно та всебічно вивчивши матеріали справи, ознайомившись з наданими сторонами доказами, суд приходить до наступного. Статтею 11 ЦК України встановлено, що договори та інші правочини є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти та комісію. Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Встановлено, що 11 липня 2007 року між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «ОТП Банк», було укладено Кредитний договір №МL-300/0358/2007 (а.с.126-133), за умовами якого Банк надав [PERSON] кредитні кошти у розмірі 615000 швейцарських франка, на строк з 11 липня 2007 року по 11 липня 2031 року включно, зі сплатою 3,99% річних + процента ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору, на наступні цілі: придбання житлового будинку загальною площею 230,4 кв.м. та земельної ділянки загальною площею 0,160 га під зазначеним житловим будинком та будівлями, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Також, вищевказаним Кредитним договором було визначено порядок погашення заборгованості за цим Договором, а саме: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 5061,22 швейцарських франків згідно Графіку погашення кредиту для погашення заборгованості за Кредитним договором (а.с.150-155), що складається із суми нарахованих процентів на фактичну суму кредиту за фактичну кількість днів користування кредитом та частини суми кредиту, яка підлягає сплаті щомісячно. Того ж дня, 11 липня 2007 року між сторонами було укладено Додатковий договір №МL-300/0358/2007/CHF до Кредитного договору №МL-300/0358/2007 від 11 липня 2007 року, за умовами якого сторони внесли застереження щодо конвертації коштів при погашенні кредиту (а.с.134). Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до умов укладеного Кредитного договору №МL-300/0358/2007 від 11 липня 2007 року, Банк виконав своє зобов`язання та надав [PERSON] кредит в розмірі 615000 швейцарських франків, що підтверджується Валютним меморіальним ордером №151 від 11 липня 2007 року (а.с.161). 07 вересня 2007 року між сторонами був укладений Додатковий договір №1 до Кредитного договору №МL-300/0358/2007 від 11 липня 2007 року, за умовами якого сторони вирішили внести зміни та доповнення до вищевказаного Кредитного договору та домовилися про остаточну дату повернення кредиту, а саме 20 липня 2031 року, та дату платежу, а саме 20-го числа кожного календарного місяця (а.с.156). Разом з тим, 22 жовтня 2007 року між сторонами був укладений Додатковий договір №МL-300/0358/2007/1 до Кредитного договору №МL-300/0358/2007 від 11 липня 2007 року, за умовами якого сторони вирішили внести зміни та доповнення до вищевказаного Кредитного договору та домовилися про зміну розміру щомісячного платежу, а саме 5071,89 швейцарських франків (а.с.135). Вважаючи, що умови, які викладені в тексті Кредитного договору №МL-300/0358/2007 від 11 липня 2007 року в частині повернення кредиту і фактична сплата відсотків в іноземній валюті за користування кредитом суперечить ст. 524, 533 ЦК України, [PERSON] посилаючись на ст. 1212, 1213 ЦК України звернулася до суду з позовом про повернення грошових коштів, набутих без достатньої правової підстави. Встановлено, що 11 липня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та [PERSON] укладений Кредитний договір №МL-300/0358/2007 від 11 липня 2007 року, за яким [PERSON] отримала грошові кошти (кредит) у сумі 615000 Швейцарських франків, з терміном остаточного повернення кредиту не пізніше 11 липня 2031 року, із сплатою 3,99% річних за користування кредитом. Відповідно до умов Кредитного договору [PERSON] прийняла зобов`язання повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати зобов`язання у повному обсязі у строки, передбачені договором, так за п.1.5.1 Кредитного договору, [PERSON] як позичальник взяла на себе зобов`язання повернути кредит та сплачувати відсотки за користування кредитом, а у випадках передбачених цим договором також сплатити неустойку та відшкодувати Банку збитки. Також, 11 липня 2007 року між [PERSON] та Банком було укладено додатковий договір №ML-300/0358/2007/СHF до Кредитного договору №ML-300/0358/2007 від 11 липня 2007 року, за умовами якого, п.1.11.1.1 Кредитного договору №МL-300/0358/2007 було викладеного у наступній редакції: «Валютний курс НБУ застосовується, якщо Валютою Кредиту виступає долар США (USD), Євро (EUR) чи Швейцарський франк (СHF)». Таким чином, в даній редакції кредитної угоди застосування валютного курсу НБУ розповсюджено й на Швейцарський франк, чого не було в первинній редакції Кредитного договору. В цей же день, 11 липня 2007 року між сторонами був укладений Договір іпотеки №PCL-300/0358/2007, предметом якого виступило нерухоме майно: житловий будинок та земельна ділянка площею 0,160 га, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . З метою забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним Кредитним договором, 11 липня 2007 року між [PERSON] та АТ «ОТП Банк» був укладений Договір поруки №SR-300/0358/2007, відповідно до умов якого поручитель поручається перед Банком за виконання позичальником [PERSON] зобов`язань за Кредитним договором №МL-300/0358/2007 від 11 липня 2007 року. 22 жовтня 2007 року між [PERSON] та Банком було укладено додатковий договір №ML-300/0358/2007/1 до Кредитного договору №МL-300/0358/2007 від 11 липня 2007 року, за умовами якого розмір платежу, визначений у частині 1 Кредитного договору №МL-300/0358/2007 від 11 липня 2007 року, збільшено з 5061,22 Швейцарських франків до 5071,89 Швейцарських франків. Згідно п.1.11.1 Кредитного договору №МL-300/0358/2007 від 11 липня 2007 року передбачено, що усі платежі для повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом повинні здійснюватися позичальником у валюті кредиту, в строки та на умовах встановлених цим Договором. Пунктом 7.3 Кредитного договору №МL-300/0358/2007 від 11 липня 2007 року встановлено, що він набуває чинності з моменту підписання та діє до виконання сторонами взятих на себе зобов`язань по цьому договору в повному обсязі. Судом встановлено, що також підтверджено матеріалами справи, та не заперечувалося сторонами, [PERSON] при укладенні вищевказаних Договорів діяла свідомо, вільно, враховуючи власні інтереси прийняла рішення про вибір банку та вступила з ним в договірні відносини, визначивши при цьому характер правочинів і умови Кредитного договору. Позивачка засвідчила своїм особистим підписом, що ознайомлена та згодна як зі змістом Кредитного договору №МL-300/0358/2007 від 11 липня 2007 року, так і з умовами додаткових Договорів до нього. Банк виконав свої зобов`язання та надав [PERSON] обумовлену Договором суму кредиту, що підтверджується валютним меморіальним ордером №151 від 11 липня 2007 року. Натомість [PERSON] свої зобов`язання за Договором не виконала, у зв`язку з чим утворилася заборгованість по кредиту, відсотках за користування кредитом, пені за порушення строків повернення кредиту, відсотках за користування кредитом та штрафу. Вимогу Банка про дострокове повернення кредиту, [PERSON] проігнорувала. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2014 року (а.с.60-62), яке ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2014 року залишено без змін (а.с.63-65), стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «ОТП Банк» 8492931,14 грн., що за офіційним курсом Національного Банку України станом на 11 червня 2014 року склав 656932,84 Швейцарських франків та 1820 грн. судових витрат; в задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. Заочним рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня 2015 року у рахунок погашення заборгованості [PERSON] за Кредитним договором №МL-300/0358/2007 від 11 липня 2007 року у розмірі 657064,87 швейцарських франків, що за офіційним курсом НБУ станом на 28 серпня 2015 року складає 14673803,96 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: земельну ділянку площею 0,0965 га, житловий будинок та господарські споруди, які розташовані по [ADDRESS] , шляхом реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, за початковою ціною, не нижчою, від звичайної ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної в межах виконавчого провадження (а.с.66-68). Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2016 року вищевказане заочне рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові. Однак, постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року вищевказане рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2016 року - скасовано, а рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня 2015 року - залишено без змін (а.с.69-72). Заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2015 року (а.с.73-76), яке ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2017 року залишено без змін (а.с.77-79), звернуто стягнення на предмет іпотеки: житловий будинок з господарськими спорудами, загальною площею 230, 4 кв.м. та земельну ділянку загальною площею 0,160 га, що розташовані за адресою: [ADDRESS] ; в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед ПАТ «ОТП Банк» за Кредитним договором №МL-300/0358/2007 від 11 липня 2007 року у розмірі 657064,87 швейцарських франків, що за офіційним курсом НБУ станом 28 серпня 2015 року складає 14673803,96 грн. та судовий збір в розмірі 3654,00 грн.; визначено спосіб реалізації предметів іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів з продажу цієї земельної ділянки та житлового будинку. Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2017 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] до АТ «ОТП Банк» про визнання кредитного договору недійсним - відмовлено (а.с.80-81), однак постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2018 року, вищевказане рішення суду від 16 листопада 2017 року було скасовано, і в задоволенні позову відмовлено (підставою для відмови у задоволенні позову визнано не сплив строку позовної давності, а недоведеність заявлених позовних вимог) (а.с.82-84). Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 грудня 2019 року, вищевказана постанова апеляційного суду від 22 березня 2018 року залишена без змін (а.с.85-87). [PERSON] звернулася до суду з позовом про повернення майна, набутого без достатньої правової підстави в порядку ст. 1212 ЦК України, і як на підставу для встановлення факту безпідставного набуття грошових коштів Банком вказала, що зобов`язання Банку та її зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати відсотків за Кредитним договором №МL-300/0358/2007 від 11 липня 2007 року виражені в іноземній валюті. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у ст. ст. 47, 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 192 ЦК України). Тобто, відповідно до законодавства України гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, в той час коли обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема, позики, не суперечить чинному законодавству. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин. Відповідно до ст. 5 вищевказаного Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету. Статті 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Указані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операції, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року №275, у п. 5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ. Правовий аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Щодо вимог пп. «в» п. 4 ст. 5 вищевказаного Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують установлені законодавством межі, то законодавством на момент виникнення спірних правовідносин не було встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Отже, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання письмового дозволу НБУ на операції, пов`язані з іноземною валютою. Тобто надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечить вимогам чинного законодавства України (Постанова ВСУ від 21 березня 2011 року в справі №6-7ц11). Факт наявності у банку ліцензії на момент виникнення спірних правовідносин [PERSON] не оспорюється. Відтак, посилання [PERSON] на порушення банком своїх обов`язків під час видачі кредиту в іноземної валюті є безпідставними та судом до уваги не приймаються. Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна та які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання щодо безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: набуття або збереження майна; набуття або збереження за рахунок іншої особи; відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акту, правочину або інших підстав, передбачених у ст. 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань щодо набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна в іншої особи (потерпілого); обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом ст. 1212 ЦК України, безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.11, чч.1, 2 ст. 509 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, які передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених у ст. 11 ЦК України. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення та його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. У ч. 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Системний аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, чч. 1, 2 ст. 205, ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою для набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені в ч. 2 ст. 11 ЦК України. Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України, звужує застосування інституту безпідставного збагачення в зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 03 червня 2015 року у справі №6-100цс15. Як вбачається з матеріалів справи між сторонами був укладений Кредитний договір №МL-300/0358/2007 від 11 липня 2007 року, який оспорювався [PERSON] в судовому порядку. Так, рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2017 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] до АТ «ОТП Банк» про визнання кредитного договору недійсним було відмовлено, однак постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2018 року, яка постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 грудня 2019 року залишена без змін, вищевказане рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2017 року було скасовано, і в задоволенні позову відмовлено (підставою для відмови у задоволенні позову визнано не сплив строку позовної давності, а недоведеність заявлених позовних вимог). Матеріалами справи підтверджено, що під час підписання [PERSON] . Кредитного договору та додаткових договорів до нього, остання не повідомляла банк про наявність у неї будь-яких зауважень чи заперечень стосовно змісту наданої їй інформації, як про особу і місце знаходження банку, так і про умови отримання, користування та повернення кредиту. Отримання кредиту позивачка не заперечує, а тому суд звертає увагу на те, що [PERSON] протягом тривалого часу добровільно виконувала зобов`язання за Кредитним договором. [PERSON] безпідставно виходила з наявності правових підстав для застосування ст. 1212 ЦК України у спірних правовідносинах. Чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей), а тому суд прийшов до висновку, що позивачкою вибраний неналежний спосіб захисту своїх прав. Окрім цього, доказів того, що діями Банку щодо видачі кредитних коштів в іноземній валюті, порушено фінансові права відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів», позивачкою не надано. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованим та таким, що не підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно ст. 141 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Згідно ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. З огляду на те, що [PERSON] відповідно до вимог ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду з даним позовом, судові витрати за позовом [PERSON] у вигляді судового збору необхідно віднести на рахунок держави. Разом з тим, з урахуванням того, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] було відмовлено, понесені нею судові витрати у розмірі 24000 грн. відшкодуванню не підлягають, їх слід віднести за рахунок позивачки.

Outcome: dismissed