Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-26 00:00:00

В жовтні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати неправомірними дії [PERSON] та зобов'язати її за власний рахунок знести самочинно встановлений паркан за адресою [ADDRESS]. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказував, що відповідачка самовільно обгородила парканом частину земельної ділянки біля багатоквартирного будинку, чим позбавила його можливості до посаджених ним плодових дерев. Ухвалою Новгород-Сіверського районного суду від 18 листопада 2014 року до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено Новгород-Сіверську міську раду. Рішенням Новгород-Сіверського районного суду від 10 грудня 2014 року позов [PERSON] задоволено частково, зобов'язано [PERSON] знести за власний рахунок самочинно збудований сітчастий паркан довжиною 10 метрів та висотою 1,3 метра, розташований за адресою [ADDRESS]. В задоволенні решти вимог відмовлено. Стягнуто з [PERSON] в дохід держави 60 грн. 90 коп. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати дане рішення суду в частині задоволених позовних вимог, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин та письмових доказів. Апелянт вказує, що рішенням 11 сесії 6 скликання від 29.11.2011 року, яке судовими рішеннями визнано законним та залишено в силі, була затверджена схема розподілу земельної ділянки між всіма власниками квартир, а рішенням Носівської міської ради від 27.11.2012 року їй було надано дозвіл на виготовлення технічної документації щодо складання документів, що посвідчують право оренди земельної ділянки. Апелянт посилається на те, що актами перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 06.01.2012 року та від 04.10.2013 року будь-яких порушень з її боку не встановлено. Відповідач звертає увагу на те, що сітчастий паркан був встановлений нею 8 років тому назад, жодних претензій позивач не висував з цього приводу. Актом від 27.11.2014 року встановлено, що огорожа не створює перешкод співвласникам будинку. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Розглядаючи справи та ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що співвласники багатоквартирного житлового будинку мають право на передачу їм у власність або користування відповідної земельної ділянки, проте право власності чи користування виникає лише з моменту державної реєстрації цих прав. Судом було встановлено, що земельна ділянка, яка є прибудинковою територією і на які розташований спірний паркан, не перебуває у власності чи користуванні співвласників будинку, тому самовільне встановлення відповідачкою паркану перешкоджає іншим співвласника, в тому числі і позивачу, вільно користуватися прибудинковою територією, а тому позовні вимоги в частині знесення паркану є обгрунтованими та підлягають задоволенню. Апеляційний суд не погоджується із такими висновками суду з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. Власником квартири № 3 в цьому ж будинку є [PERSON] та [PERSON] Рішенням Новгород-Сіверської міської ради від 29 листопада 2011 року затверджено схему розподілу земельної ділянки прибудинкової території по [ADDRESS], а саме [PERSON] виділено 366 кв.м, [PERSON] - 367 кв.м. Цим же рішенням рекомендовано мешканцям будинку [ADDRESS] виготовити проекти землеустрою щодо відведення зазначених земельних ділянок в оренду згідно з розподілом (а.с.30). Зазначене рішення міської ради від 29.11.2011 року було оскаржено [PERSON] в судовому порядку, проте постановою Новгород-Сіверського районного суду від 25 січня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2012 року, в скасуванні рішення було відмовлено (а.с.46-50). Рішенням Новгород-Сіверської міської ради від 27 листопада 2012 року [PERSON] надано дозвіл на виготовлення технічної документації щодо складання документів, що посвідчують право оренди на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] посилався на те, що відповідач [PERSON] самовільно обгородила парканом частину земельної ділянки біля багатоквартирного житлового будинку, чим створила перешкоди у користуванні плодовими деревами, які розташовані на цій земельній ділянці. Проте позивачем в порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України не було надано жодного належного та допустимого доказу того, на якій саме земельній ділянці знаходяться дерева, та до яких він не має доступу. Апеляційний суд також враховує результати неодноразових обстежень земельної ділянки по [ADDRESS]. Так, актом обстеження від 31 січня 2012 року (а.с.8) встановлено, що косогір, на якому [PERSON] посадив багаторічні фруктові дерева та кущі, знаходиться за межами прибудинкової території будинку [ADDRESS] (а.с.8). Згідно акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 04 жовтня 2013 року, проведеної Державною інспекцією сільського господарства в Чернігівській області, порушень вимог земельного господарства з боку [PERSON] не виявлено (а.с.52-53). Актом обстеження прибудинкової території по [ADDRESS] від 27 листопада 2014 року, що було проведено комісією Новгород-Сіверської міської ради, підтверджено, що під час встановлення огорожі [PERSON] правил благоустрою та державних будівельних норм не порушила, огорожа перешкод співвласникам будинку по [ADDRESS] не створює (а.с.23-24). Враховуючи викладене, відсутні законні підстави стверджувати про порушення з боку [PERSON] прав та інтересів позивача [PERSON] Згідно положень ст.ст. 1, 3 ЦПК України в судовому порядку підлягають захисту лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси. Отже, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог [PERSON] не можна визнати законним та обгрунтованим, воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні вимог в цій частині. Що стосується вимог про знесення паркану з профільних металевих листів, то суд першої інстанції обгрунтовано вказав, що даний паркан лише відгороджує частину прибудинкової території від проїжджої частини і пішохідної доріжки та не створює жодних перешкод співвласникам будинку в користуванні прибудинковою територією. Стосовно позовних вимог про визнання дій відповідачки неправомірними, суд також правомірно зазначив, що такий спосіб захисту у випадку здійснення самочинного будівництва законом не передбачений. В задоволенні зазначених вище позовних вимог було обгрунтовано відмовлено, а тому рішення суду в цій частині необхідно залишити без змін. На підставі ч. 4 ст. 88 ЦПК України з державного бюджету на користь [PERSON] підлягає стягненню 121 грн. 80 коп. судового збору, сплаченого останньою при зверненні до суду апеляційної інстанції.

Outcome: approved