Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-25 00:00:00

В грудні 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] Позовні вимоги мотивовані тим, що за рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 12.03.2014 року, в листопаді 2014 року відповідач [PERSON] був вселений в займане приміщення. Позивачка [PERSON] добровільно надала дублікат ключів від спірної квартири та не чинила перешкод в користуванні житловим приміщенням, однак [PERSON] не проживав понад рік з дня вселення в спірне житлове приміщення, а тому вважає, що він втратив право користування цим приміщенням на підставі ст. 71 ЖК України та ст. 405 ЦК України. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 березня 2016 року позовні вимоги задоволено. Визнано [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS]. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати в сумі 487 грн. 20 грн. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 березня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції не встановлено який час він проживав в спірному житлі з моменту примусового вселення, не перевірено та не досліджено поважні обставини пов'язані із причинами його відсутності у квартирі, хоча він неодноразово звертав увагу суду на те, що неможливість проживання у спірній квартирі викликана неправомірною поведінкою позивачки [PERSON], яка створює йому перешкоди у проживанні в квартирі. [PERSON] зазначає також, що суд першої інстанції не взяв до уваги всі його свідчення та неправомірно зазначив у рішенні, що його свідчення не співпадають зі свідченнями допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON] Апелянт вважає, що використовував передбачені в державі заходи впливу до позивача, яка йому перешкоджала в проживанні в квартирі,а той факт, що працівники поліції провели перевірки за його зверненнями поверхнево, не свідчить про те, що він не намагався захистити свої порушені права. Суд же, як на докази, його не проживання в квартирі, посилався на результати перевірок вказаних державних органів. Крім того, [PERSON] звертає увагу на те, що при розгляді судом скарги на постанову державного виконавця про поновлення виконавчого провадження про його вселення до квартири [ADDRESS], він не був залучений до участі в справі та позбавлений таким чином захисту своїх законних прав. Натомість судом першої інстанції ухвала Деснянського районного суду м. Чернігів ухвалена за результатами розгляду зазначеної вище скарги зазначена в рішенні суду в якості доказу не проживання його в квартирі без поважних причин. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено того факту, що йому чинилися перешкоди в користуванні спірною квартирою після його вселення 14.11.2014 року, оскільки ключі при вселенні на виконання рішення суду були надані позивачем відповідачу, належних доказів на підтвердження того факту, що позивачем були додатково встановлені замки в другі двері до квартири відповідачем не надано, сам факт звернення до правоохоронних органів відповідача не свідчить про порушення його прав позивачем, при проведенні перевірки не підтверджений факт вчинення позивачем перешкод в користуванні квартирою відповідачем, натомість суд першої інстанції вважав, що позивачем доведений факт не проживання відповідача за спірною адресою з часу вселення - 14.11.2014 року по день подачі позову до суду - 03.12.2015 року. Апеляційний суд не може погодитись з даним висновком суду з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. (а.с.3-4). Оплату комунальних послуг та послуг з утримання будинку та прибудинкової території здійснюється власником квартири. ( а.с. 68-133) Відповідач [PERSON] зареєстрований в [ADDRESS] з 23.07.2013 року (а.с.5, 11). Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 12.03.2014 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, припинення реєстрації в квартирі відмовлено. Позов [PERSON] до [PERSON] про вселення, визнання права на проживання в квартирі, зобов'язання вчинити певні дії задоволено частково. Вселено [PERSON] у квартиру [ADDRESS]. Зобов'язано [PERSON] надати [PERSON] дублікат ключів від квартири [ADDRESS] та не чинити перешкод у користуванні даною квартирою. В іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с.65-67). Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 25.04.2014 року рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 12 березня 2014 року змінено в частині мотивів відмови у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В іншій частині дане рішення суду залишено без змін (а.с.56-57). На виконання рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 25.04.2014 року відповідач [PERSON] був вселений в спірне житло 14.11.2014 року, що підтверджується актом державного виконавця (а.с.64). Відповідно до висновків про результати перевірки за заявою [PERSON] від 28.09.2015 року та 03.11.2015 року встановлено, що [PERSON] звертався до поліції з приводу невиконання рішення суду та з приводу перешкод в користуванні квартирою [ADDRESS], які йому чинить власник квартири, колишня дружина [PERSON].( а.с. 58-59) 12 листопада 2015 року [PERSON] звернувся з заявою до державного виконавця про відновлення виконавчого провадження по виконанню рішення суду про його примусове вселення в зв'язку з чинення перешкод у його проживанні в [ADDRESS] з боку [PERSON], яка не впускає до квартири та змінила замки від вхідних дверей.( а.с.60-61) Постановою державного виконавця Деснянського відділу Державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції Чередник Дарії Олександрівні 16.11.2015 року було відновлено виконавче провадження ВП №44896011 щодо про вселення [PERSON] в квартиру [ADDRESS] (а.с.62). [PERSON] не погодилась з вище зазначеною постановою державного виконавця та звернулась з скаргою на дїї працівників ДВС до суду. За результатами розгляду скарги, ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 15.12.2015 року, визнано неправомірними дії старшого державного виконавця Деснянського відділу Державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції Чередник Дарії Олександрівни, щодо відновлення виконавчого провадження ВП №44896011 про вселення [PERSON] На момент розгляду справи апеляційним судом зазачена ухвала скасована апеляційним судом Чернігівської області, справа направлена до суду першої інстанції для розгляду по суті. 22 квітня 2016 року за результатами розгляду скарги [PERSON] судом постановлено ухвалу, відповідно до якої дії державного виконавця про відновлення виконавчого провадження по вселенню [PERSON] визнано неправомірними та скасовано постанови про відновлення виконавчих проваджень щодо вселення [PERSON] (а.с.54-55, 182-184) Згідно із висновком по результатами перевірки за заявою [PERSON] від 14.12.2015 року, в ході проведеної повторної перевірки встановлено, що відповідача [PERSON] було вселено до квартири, йому надані ключі від спірної квартири позивачем [PERSON] добровільно в присутності свідків, після цього вона замків не змінювала, однак за показаннями сусідів та самої [PERSON], [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.23). Крім того зазначено, що Чернігівським відділом поліції попередні перевірки за зверненнями [PERSON] проведені поверхнево та не в повному обсязі. За змістом ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК України кожному гарантовано право на житло. Ніхто не може обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як на підставі і в порядку, передбачених законом. Частина 2 ст.405 ЦК України приписує, що член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В п.10 постанови Пленуму Верховного суду України від 12 квітня 1985 року № 2 « Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» в якій вказано, що у справах про визнання наймача або членів його сім'ї такими, що втратили право користування жилим приміщенням ( ст. 71 ЖК України), необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності ( перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, в наслідок неправомірної поведінки інших членів сім» тощо), суд може продовжити пропущений строк. В судовому засіданні апеляційного суду Чернігівської області [PERSON] та його представник пояснювали суду, що відповідач з моменту його примусового вселення до квартири та надання йому ключів від останньої, не проживає в ній, оскільки позивач усіляко перешкоджає цьому, а тому він звертався за захистом порушених прав до державних органів з метою відновлення своїх прав. Конституцією України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Основною метою Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема закріплених в ст.8 є право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання гарантій кожній особі в тому числі права на повагу її житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання « вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» ( рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється, як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймачів та членів його сім'ї ( рішення у справі Larkos v Cyprus від 18.02.1999 року) Враховуючи вказане, апеляційний суд вважає, що державні органи до яких звертався відповідач [PERSON] за захистом своїх порушених прав не виконували добросовісно своїх повноважень та не сприяли відновленню порушеного права, а отже гарантований державою захист порушених прав не здійснювався, тому вважати причини не проживання [PERSON] [INFO], без поважних причин не можливо. На вказане суд першої інстанції не звернув уваги та прийшов до невірного висновку, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Відповідно до приписів статті 88 ЦПК України, яка регламентує розподіл судових витрат між сторонами, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 606 грн. 33 коп. в рахунок відшкодування документально підтверджених та понесених судових витрат по сплаті судового збору за апеляційний розгляд справи (а.с.161).

Outcome: approved