Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-06 00:00:00

В жовтні 2014 року позивач, як ректор Київської державної академії водного транспорту ім. П. Канашевича-Сагайдачного звернувся до суду з позовом до відповідачів та просить визнати недійсним договір про надання юридичних послуг від 10.04.2012 року укладений між Всеукраїнською громадською організацією «Комітет конституційно-правового контролю України» та [PERSON]. Свої вимоги мотивує тим, що вказаний договір порушує його права, а тому має бути визнаний недійсним з підстав передбачених п.2,5 ст.203, п.п.1,3 ст.215, 234 ЦК України, оскільки оспорюваний договір не мав на меті настання правових наслідків, що обумовлені ним, т.я. був укладений лише з метою стягнення з позивача грошових коштів. Крім того, вважає, що відповідач -2 на момент укладання вказаного вище договору не мав повного обсягу дієздатності, оскільки не був фахівцем у галузі права. В обґрунтування права на звернення до суду, позивач посилається, що відповідач-2 звернувся до Подільського районного суду м.Києва з позовом до нього про стягнення штрафних санкцій за невиконання умов укладеного вище договору. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені. Від відповідача-1 надійшли заперечення проти позову в якому останній просив закрити провадження у справі внаслідок відсутності у позивача права на звернення до суду з даним позовом та відсутності порушених прав. Також посилається на те, що оспорюваний договір відповідає вимогам чинного законодавства, а оспорювати його може лише сторона даного правочину. Просив розглядати справу у відсутності відповідача-1. Відповідач-2 своїх заперечень проти позову не направив, про причини неявки суд до відома не поставив. Вислухавши думку представника позивача, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності відповідачів на підставі наявних матеріалів справи. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 10.04.2012 року між Всеукраїнською громадською організацією «Комітет конституційно-правового контролю України» та [PERSON] був укладений Договір про надання юридичних послуг. Відповідно до п.1.1 Договору, виконавець зобов'язався надати замовнику визначені цим Договором юридичні послуги щодо юридичної експертизи пакету документів, що мають відношення до зарахування до Київської державної академії водного транспорту ім. Петра Канашевича-Сагайдачного, як вищого навчального закладу, на відповідність вимогам чинного законодавства України, а Замовник зобов'язується оплатити надані послуги. Відповідно до п.1.2 Договору вбачається, що замовник зобов'язався передати виконавцю певний пакет документів для юридичної експертизи. Позивач посилається в позові, що даний договір в подальшому було використано відповідачем -1 з метою стягнення з позивача коштів, що передбачені умовами даного договору ( п.2.1.1., 2.1.2, 4.2 Договору). На думку позивача, вказаний вище договір укладено з порушенням вимог п.2,5 ст.203, п.п.1,3 ст.215 ,216, 234, ч.1 ст. 638 ЦК України,а тому має бути визнаний недійсним. Проте, з такими висновком позивача, суд погодитися не може. Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Позивач вважає, що договір про надання юридичних послуг укладено з метою стягнення з позивача штрафних санкцій, а не з метою правових наслідків, які виникають при укладенні договору про надання послуг, тобто зазначений договір, на думку позивача, є фіктивним. Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Отже, за положеннями зазначеної норми фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків і характеризується такими рисами: сторони вчиняють правочин для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. За фіктивним правочином сторони не вчиняють жодних дій на виконання фіктивного правочину, оскільки ознака вчинення правочину для вигляду має бути властива діям усіх сторін правочину. Само по собі невиконання правочину не робить його фіктивним, а тому позивач, який звертається з вимогою має довести відсутність у обох учасників правочину наміру створити юридичні наслідки цього правочину Позивачем не надано доказів того, що спірний правочин було укладено без наміру створення правових наслідків. Крім того, наявні у справі докази свідчать про те, що відповідач-1, як сторона спірного правочину на виконання умов укладеного договору від 10.04.2012 року звернувся до позивача, як посадової особи з метою надання документів, що передбачені умовами п.1.2 Договору, в порядку ЗУ « Про доступ до публічної інформації». Постановою окружного адміністративного суду м.Києва від 10.01.2013 року у справі за позовом Всеукраїнської громадської організації «Комітет конституційно-правового контролю України» до ректора Київської державної академії водного транспорту ім. П. Канашевича-Сагайдачного, [PERSON] про визнання бездіяльності протиправною та зобов»язання вчинити дії, позов було задоволено частково. Так, даною постановою визнано протиправними дії та бездіяльність позивача, пов'язані з розглядом інформаційного запиту від 03.05.2012 року за № 29/2 та зобов'язано вчинити дії щодо розгляду інформаційного запиту Всеукраїнської громадської організації «Комітет конституційно-правового контролю України» від 03.05.2012 року за №29/2 в порядку ЗУ «Про доступ до публічної інформації». Вказана постанова набрала чинності та відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини встановлені судом у адміністративній справі не підлягають доказуванню у даній справі. Посилання позивача на те, що відповідач-2 на момент укладання спірного договору не мав необхідний обсяг дієздатності , слід зазначити. Відповідно до ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорові про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання. Відповідно до ст.6 та ст. 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до положень ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 180 Господарського кодексу України, істотними умовами цивільно-правового договору є умова про предмет договору; умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів» даного виду, усі інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. З огляду на те, що між сторонами спірного правочину було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору, відповідач -2 на момент укладання оспорюваного правочину, виходячи з вимог ст.ст. 34, 35 ЦК України має повну цивільну дієздатність, суд вважає, що підстав для визнання договору від 10.04.2012 року недійсним не має. Крім того, в даному випадку, суд вважає, що право на звернення до суду з даних підстав має сторона даного правочину. Разом з тим, позивач не є стороною оспорюваного правочину. За таких обставин посилання позивача в обґрунтування підстав для задоволення позову в цій частині, суд вважає безпідставними. Та обставина, що на думку позивача даний оспорюваний договір було укладено з метою стягнення з позивача коштів внаслідок невиконання взятих зобов'язань сторонами спірного правочину, суд вважає безпідставним, оскільки стягнення штрафних санкцій, що обумовлений його умовами підлягає застосування відносно сторін правочину. Крім того, рішенням Подільського районного суду м.Києва від 23.10.2014 року у задоволенні позову Всеукраїнської громадської організації «Комітет конституційно-правового контролю України» до позивача, як ректора Київської державної академії водного транспорту ім. П. Канашевича-Сагайдачного про стягнення 19600 ,00 грн. відмовлено. Аналізуючи матеріали справи та відповідність їх нормам матеріального права, суд вважає, що заявлені вимоги недоведені позивачем, а тому в задоволенні позову слід відмовити повністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed