Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-12 00:00:00

В грудні 2017 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до Комунального закладу Київської обласної ради «Київська клінічна лікарня» (далі по тексту - відповідач) про порушення трудового законодавства, стягнення недоотриманої заробітної плати та повернення незаконно утриманих з заробітної плати коштів. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач працювала юрисконсультом у Комунальному закладі Київської обласної ради «Київська клінічна лікарня» з 22.06.2017 року по 14.12.2017 року та була звільнена з роботи за ч. 6 ст. 36 КЗпП України у зв'язку із змінами істотних умов праці. Позивач зазначала, що відповідач не попередив її про зміну істотних умов праці, оскільки наказом «Про порядок ведення претензійної і позовної роботи» від 08.12.2017 року він фактично надав керівні повноваження головному бухгалтеру над юрисконсультами та ввів нового керівника. Окрім того, вказаний наказ покладав на позивача додаткові обов'язки. Тому [PERSON] 13.12.2017 року написала заяву на звільнення та попередила відповідача про порушення трудового законодавства. Позивач вважала, що при звільненні роботодавець мав виплатити їй тримісячний середній заробіток відповідно до умов ст. 44 КЗпП України, але фактично цього не зробив. Тому [PERSON], посилаючись на викладене просила суд стягнути з відповідача на її користь 18900,00 грн. вихідної допомоги та повернути їй 600,00 грн. профспілкового внеску, а також судовий збір. 21.03.2018 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив суд відмовити у задоволенні позову, при цьому зазначав те, що фактично на підприємстві не відбулась зміна істотних умов праці, а позивача було звільнено з роботи на підставі її особистої заяви. Окрім того, наказом керівника «Про порядок ведення претензійної і позовної роботи» від 08.12.2017 року на позивача не покладалось жодних нових обов'язків, тоді як конкретизовано лише попередні. Окрім того, позивачу були повернуті всі суми під час звільнення, включаючи і виплати на виконання вимог ст. 44 КЗпП України. В судовому засіданні позивач позов підтримала та просила суд про його задоволення. При цьому, визнавала отримання коштів в сумі 5304,00 грн., проте зазначала про відсутність інформації в призначенні платежу про відправника таких коштів, а тому вважала, що відповідачем вихідну допомогу їй оплачено не було. В судовому засіданні представник відповідача позов не визнала та заперечувала проти його задоволення. В судовому засіданні допитана як свідок [PERSON], яка є начальником відділу Київської обласної клінічної лікарні, пояснила суду, що при звільненні позивачу були виплачені всі кошти згідно діючого законодавства. При цьому, підставу для звільнення з роботи позивач зазначала сама та просила її звільнити саме за п. 6 ст. 36 КЗпП України. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши обставини, які мають значення для правильного та справедливого вирішення спору, прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 13.12.2017 року [PERSON] звернулась до головного лікаря Київської обласної клінічної лікарні із заявою про звільнення на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін на підставі її відмови від продовження роботи у зв'язку із істотною зміною умов праці. Наказом від 14.12.2017 року № 600-02-02 [PERSON] було звільнено з роботи відповідно до п. 6 ст. 36 КЗпП України у зв'язку із зміною істотних умов праці. Згідно із наказом від 18.12.2017 року № 609-02-02, зобов'язано бухгалтерію провести донарахування вихідної допомоги [PERSON] та провести розрахунок та виплату середнього заробітку по день фактичного розрахунку. Згідно із наданими суду копіями видаткових касових ордерів та прибуткових касових ордерів, а також виписками по рахунку і квитанціями, підтверджується виплата відповідачем позивачу вихідної допомоги при звільненні в сумі 4208,83 грн. та 1095,17 грн. Позивачем визнано отримання вказаних коштів. Відповідно до п. 6 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці. Згідно із ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Матеріалами справи підтверджується, що відповідачем на підставі ст. 44 КЗпП України було здійснено вихідну допомогу в розмірі середнього місячного заробітку у випадку звільнення за п. 6 ст. 36 КЗпП України. Слід зазначити, що правові підстави для виплати позивачу тримісячного середнього заробітку відсутні, оскільки її не було звільнено внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39). При цьому, вимог про зміну формулювання причин звільнення або поновлення на роботі позивачем не ставляться, а суд, відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Із змісту поданої позивачем заяви про звільнення вбачається, що вона не згодна із наказом керівника «Про ведення претензійної та позовної роботи в КЗ КОР «КОКЛ» від 08.12.2017 року, проте жодних порушень трудового законодавства вона не наводить. Не надає таких доказів позивач і суду в процесі розгляду справи. Таким чином, в ході судового розгляду не підтвердились позовні вимоги позивача щодо виплати їй вихідної допомоги при звільненні у розмірі тримісячного середнього заробітку, а тому у задоволенні таких вимог слід відмовити. Щодо вимог позивача про повернення їй незаконно утриманих профспілкових внесків в сумі 600,00 грн., то [PERSON] не надає жодних доказів на підтвердження утримання таких внесків у вказаних розмірах. Окрім того, із наданих відповідачем платіжних доручень №№ 137 від 12.03.2018 року, № 204 від 12.03.2018 року вбачається, що [PERSON] було повернуто суму утриманих профспілкових внесків в розмірі 384,67 грн. Таким чином, в задоволенні вимоги про повернення незаконно утриманих профспілкових внесків слід також відмовити, оскільки вони не підтвердились в ході судового розгляду. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 83 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed