Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-26 00:00:00

В жовтні 2014 р. позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу житлової квартири [ADDRESS] недійсним та стягнення на її користь вартості 14 частки вартості квартири в розмірі 30 000 грн. Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що на початку березня 2013 року дізналася, що [PERSON], який є її сином, ще в 2003 році продана належна їй на праві власності вказана квартира за 120 000 грн., а кошти від продажу витратив на власні потреби. Оскільки відповідач відмовляється сплатити їй компенсацію вартості 14 частини квартири, просила задовольнити позов. У судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позову у повному обсязі з викладених в ньому обставин. Позивачка в судове засідання не з'явилася через погане самопочуття, як повідомив її представник. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову в повному обсязі, оскільки квартира хоча і отримана його матір'ю в 1980 році , але фактично призначалася для нього і ордер видавася на склад сім'ї з шістьох осіб. Саме він був пайщиком кооперативу, сплачував пайові внески за влассні кошти та кошти його сім'ї , після повної споати яких отримав Свідоцтво про право власності на цю квартиру ще в 1992 році. Мати ж в цій квартирі прописана не була, оскільки мала власний житловий будинок а законодавство за радянських часів не дозволяло мати у власності два об'єкти нерухомості. Квартиру він продав за сімейними обставинами в 2003 році, про що мати дізналася одразу, про що свідчить її позовна заява , подана до центрального районного суду в 2005 році, в якій вона посилається на факт продажу ним його квартири. Заявиви про застосування строку позовної давності. Представник відповідачки заявив про застосування строку позовної давності та просив про відмову у позові з цих підстав. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, повідомлений судом належним чином. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши і оцінивши в сукупності матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що згідно Ордеру № 382 від 29 серпня 1980 року надано право на зайняття квартири [ADDRESS] [PERSON] на склад сім'ї з 6-х чоловік - чоловіка [PERSON], сина [PERSON], сина [PERSON] з дружиною та сином. 01 грудня 1992 року [PERSON] на підставі рішення виконкому Центральної райради народних депутатів від 17.11.1992 року видано Свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок - квартиру [ADDRESS] 27 листопада 2003 року між [PERSON] та [PERSON] укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] за 29 430 грн. Позивач вважає, що вона була власником щонайменше 14 частини цієї квартири . Проте жодних пояснень ні в позові, ні в пояснення її представника щодо правових підстав та будь-якх інших обставин на підтвердження свого права власності на цю квартиру [PERSON] суду не надала і навіть на такі не посилалася. При цьому в позовній заяві та під час судового засідання представник позивача наполягав на визнанні договору купівлі-продажу в цілому недійсним з підстав недотримання вимог закону ( не посилаючись в чому саме полягали ці порушення) , разом з тим вимагала сплатити компенсацію за частину вартості квартири - також не обгрунтовуючи цей незрозумілий спосіб реституції. Крім того суд враховує, що власником квартири на тепершіній час є [PERSON], проте позивач не зазначила її ні стороною по справі, ні не заявляла про вимоги за ст. 388 ЦК України . Своїм правом змінити підстави чи предмет позову представник позивача , адвокат, фахівець в галузі права, не скористався. У відповідності зі ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених особами вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Ст. ст. 10, 60 ЦПК України визначають, що кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Оцінивши зміст договору в сукупності з поясненнями сторін у справі, суд приходить до висновку, що даний договір відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановленим ст. 203 ЦК України, оскільки зміст даної угоди не суперечить закону, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, правочин був вчинений у формі, встановленій законом і був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені даною угодою. Тому суд вважає безпідставним посилання позивача на ст.ст. 203, 215 ЦК України ( до того ж ці норми взагалі не діяли на час укладанняоспорюваного договору). Крім того, особа, яка не є стороною договору, може вимагати визнання його недійсним у тому разі, якщо вона не домагається повернення їй переданого на виконання цього договору майна, а її порушене право може бути відновлено шляхом повернення сторін цього договору до первісного стану. З огляду на наведене, позивачка не була учасником договору купівлі-продажу квартири і не перебуває з продавцем квартири в зобов'язальних правовідносинах. Отже, обраний спосіб захисту права власності на квартиру - визнання недійсним договору, учасником якого позивачка не була, спірних правовідносин не регулює, оскільки при вирішенні спору суд повинен керуватися тими нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини. Стосовно заяви відповідача щодо пропуску строку позовної давності, то відповідно до змісту п. 11 Постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 р. суд у рішенні зазначає про відмову у позові з підстав пропуску строку для звернення з позовом лише у разі доведеност позову, у випадку, коли позов не доведено, таке є самостійною підставою для цього. З наведеного слідує, що вирішення заяви відповідача про застосування наслідків строку позовної давності, в даному випадку не має правового значення. Оскільки вимоги про стягнення вартості 14 частки квартири на користь позивачки є похідними у їх задоволенні також слід відмовити. Тому суд приходить до висновку про те, що в задоволенні позову слід відмовити за необгрунтованістю - в повному обсязі. Відповідно до ст.. 88 ЦПК України судові витрати слід віднести на рахунок держави , оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed