Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-18 00:00:00

В жовтні 2014 року позивач звернувся з даним позовом, посилаючись на те, що він є власником 1\\5 частини житлового будинку з відповідними частинами надвірних будівель, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], згідно договору дарування, укладеного 01 жовтня 1997 року з [PERSON] Право власності на земельну ділянку, на якій знаходиться житловий будинок [ADDRESS] посвідчується державним актом серії ІІІ-КВ № 018610, виданого на підставі рішення виконкому Новосілківської сільської ради від 05.09.2000 року №66 на ім'я [PERSON] - матері позивача, площа земельної ділянки становить 0,4901 га, з яких для обслуговування житлового будинку0,25 га,для ведення особистого підсобного господарства - 0,2401 га. Позивач вважає, що виданий державний акт на земельну ділянку з порушенням закону та його права на частку земельної ділянки, оскільки у зв'язку з переходом до нього в 1997 році права власності на 1\\5 частину житлового будинку до нього відповідно й перейшло право на земельну ділянку по [ADDRESS]. Крім того зазначає,що рішенням виконкому Новосілківської сільської ради від 05.09.2000 року №66 [PERSON] вказана земельна ділянка у власність не передавалася, таким чином виданий незаконно-за відсутності рішення виконкому. На підставі викладеного позивач просить визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ- КВ №018610 виданого на підставі рішення виконкому Новосілківської сільської ради від 05.09.2000 року №66 на ім'я [PERSON] площею 0,4901 га, з яких для обслуговування житлового будинку0,25 га,для ведення особистого підсобного господарства - 0,2401 га. Під час розгляду справи ухвалою суду залучено в даній справі співвідповідача - спадкоємця до майна померлої за заповітом [PERSON]- [PERSON] У судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] підтримали позовні вимоги, з викладених підстав та просять їх задовольнити. Відповідач Новосілківська сільська рада Вишгородського району Київської області у судове засідання свого представника не направила, голова сільської ради надав суду заяву в якій просить розглянути справу без участі їхнього представника. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, вважає, що вона як спадкоємець до майна [PERSON] за заповітом має право на вказану земельну ділянку, державний акт на земельну ділянку виданий на ім'я [PERSON] без порушень Закону. Представники третьої особи- [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти позовних вимог позивача, надавши суду свої письмові заперечення, в яких просять відмовити в задоволенні позову. Представник реєстраційної служби та управління Держземагенства у Вишгородському районі свого представника в судове засідання не направили, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі, реєстраційна служба просить розглядати справу у їх відсутність. Суд, вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши письмові матеріали справи приходить до висновку про те, що позов не підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 01 жовтня 1997 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, яким дарувальник [PERSON] передає у власність обдарованому [PERSON] 1\\5 частини житлового будинку з відповідними частинами надвірних будівель, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського нотаріального округу [PERSON].(а.с.5). [PERSON] 29 травня 2001 року отримала державний акт на право приватної власності на землю ІІІ-КВ № 01861, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], площею 0,4901 га, з яких для обслуговування житлового будинку0,25 га,для ведення особистого підсобного господарства - 0,2401 га. (а.с.10). [INFO] року [PERSON] померла, про що свідчить свідоцтво про смерть, серії [NUMBER] від 03.07.2014 року (а.с.8 Відповідно до останнього складеного заповіту від 01.12.2011 року [PERSON] заповідала все своє майно, де б воно не було, із чого б воно не складалося , що буде належати на день її смерті [PERSON].(а.с.86). Зазначене підтверджується матеріалами спадкової справи №308\\2014 (а.с.80-88). Враховуючи те, що спірні правовідносини виникли в 1997 році, тому, суд вважає, що при вирішення даного спору, необхідно застосувати закон, що діяв на час їх виникнення. Відповідно до ст.30 ЗК України, 1990 року при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів. Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу. Позивач у своєму позові посилається саме на цю норму закону і вважає, що частина спірної земельної ділянки безоплатно повинна перейти у його власність з оформленням у подальшому усіх необхідних документів. Суд не може погодитися з такими висновками у зв'язку з наступним. На час укладання угоди про дарування 1\\5 частин житлового будинку між [PERSON] та позивачем (у 1997 році) діяла редакція ст.30 ЗК України, яка передбачала, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення та право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу, тобто державними актами на земельну ділянку які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Відповідно до ст. 40 ЗК України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами. Як роз'яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004року №7, при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати ст.30 ЗК України до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Відповідно до ст.22 ЗК України ( в редакції 1990 року) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. В судовому засіданні встановлено, що позивач з часу переходу у його власність частини житлового будинку не звертався до відповідних органів з заявою про виділення йому земельної ділянки , цивільно-правових угод з дарувальником житлового будинку [PERSON] щодо відчуження частини земельної ділянки не укладав. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце у разі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Таку саму правову позицію було висловлено Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України в постанові від 4 червня 2014 року (справа № 6-46цс14), яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів Як вбачається з матеріалів справи рішенням Новосілківської сільської ради від 12.10.1993 року №31 передано безоплатно у приватну власність [PERSON] по [ADDRESS] земельну ділянку площею 0.25 га для обслуговування будівництва житлового будинку і господарських споруд та площею 0.23 га для ведення особистого підсобного господарства. Рішенням Новосілківської сільської ради №83 від 20.11.2000 року затверджено технічну документацію по складанню державних актів на право приватної власності на землю [PERSON] площею 0,4901 га (а.с.12), згідно якої був виданий [PERSON] державний акт на право приватної власності на землю від 28.05.2001 року. Посилання представника позивача, на те що спірний державний акт на землю на ім'я [PERSON] виданий за відсутності рішення місцевої ради спростовується матеріалами справи, а технічна помилка у зазначенні номеру рішення та дати, на підставі якого був виданий державний акт [PERSON] у самому державному акті, не є підставою для визнання його недійсним, як такий , що виданий з порушенням вимог закону. Твердження представника позивача, що спірний державний акт виданий з порушенням ст.30 ЗК України, що сільська рада володіла інформацією, що частина житлового будинку відчужена позивачу , а відтак не мала права виносити рішення про затвердження технічної документації по складанню державного акту на право приватної власності на землю є необґрунтованими , спростовуються матеріалами справи, оскільки позивачем 1/5 частину житлового будинку, яка була подарована йому в 1997 році він зареєстрував лише 10.08.2005 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності (а.с.6), а спірний державний акт був виданий [PERSON] в 2001 році. Договір оренди спірної земельної ділянки між позивачем та власником земельної ділянки [PERSON] за час її життя не укладався, виділення частки земельної ділянки, яка знаходиться під частиною житлового будинку та яка необхідна для їх обслуговування позивачем не визначалася, вирішення такого питання перед судом позивач не ставить, також позивач не ставив питання про визначення сервітутів для користування своєю частиною житлового будинку. Таким чином, всупереч ст.60 ЦПК України позивач не довів належними та допустимими доказами, що набуття [PERSON] права власності на земельну ділянку та видача спірного державного акту на землю відбулося з порушенням вимог закону та порушені права позивача. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача необґрунтовані та задоволенню не підлягають. На підставі вищенаведеного та

Outcome: dismissed