Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-10 00:00:00

В вересні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, вимоги за яким обґрунтовує тим, що з березня 2017 року він працював на посаді газоелектрозварювальника в ТОВ «Панда». З 18.04.2017 по 20.04.2017 року між ним та майстром виник конфлікт так як він відмовився виконувати роботу не передбачену робочою інструкцією та наголосив що згідно ст. 31 КЗпП України заборонено виконання роботи не обумовленої трудовим договором. Після вказаного конфлікту його відсторонили від роботи. Він неодноразово звертався до адміністрації ТОВ «Панда» із заявами про визначення його статусу як працівника або звільненого, але відповіді йому не було надано. 31.05.2017 року на його адресу від ТОВ «Панда» за підписом технічного директора з повідомленням надійшов лист, про те що з 15.05.2017 року з ним розірвано трудовий договір на підставі п.4 ст.40 КЗпП України та повідомлено про необхідність отримання трудової книжки. З 21.04 по 15.05.2017 року він намагався попасти на своє робоче місце без успіху. 30.06.2017 року він надіслав заяву ТОВ «Панда» Тальнівський цукровий завод в якій дав згоду на отримання його трудової книжки засобами пошти та просив разом з трудовою книжкою надіслати йому копію наказу про звільнення. Тому позивач просить визнати вказані причини пропущення строку позовної давності поважними для звернення до суду з вказаним позовом, а також поновити його на посаді газоелектрозаврювальника в ТОВ «Панда Тальнівський цукровий завод та стягнути на його користь з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21 квітня 2017 року до дня поновлення на роботі. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, та наполягав на задоволенні позову у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог. В обґрунтування своїх заперечень вказала на те, що 20 квітня 2017 року робоча бригада була направлена на Цибулівський цукровий завод у смт. Цибулів Монастирищенського району Черкаської області з метою демонтажу складового обладнання. Під час проведення робіт позивач відмовився від виконання своїх обов'язків щодо демонтажу обладнання, на зауваження заступника головного механіка [PERSON] не реагував та покинув робоче місце приблизно о 10 год. дня 20.04.2017 року, після чого до роботи не повернувся. В подальшому позивач на телефоні дзвінки не відповідав, на робочому місці на з'являвся. 27 квітня 2017 року позивач прийшов до офісу де заступник головного інженера та секретар запропонували йому надати пояснення щодо його відсутності на роботі та зазначили, що його може бути звільнено за прогул. Однак позивач відмовився будь - що пояснювати та вимагав видати трудову книжку та визначити його статус, як робітника. До робочих обов'язків більше не приступав. Відсутність позивач на роботі без поважних причин підтверджується відповідними документами. 15 травня 2017 року на адресу позивача було направлено повідомлення про те, що з ним розірвано трудовий договір, зазначено підставу звільнення та про необхідність забрати трудову книжку. 31 травня позивачу було повторно відправлено повідомлення про звільнення, але позивач ігнорував вказані повідомлення. Також представником відповідача надано до суду заяву про застосування строків позовної давності так як сам позивач в позовній заяві вказав що 30.05.2017 року він був обізнаний що його звільнено з роботи відповідно до наказу №37-0 від 15.05.2017 року за п.4 ст.40 КЗпП України, однак з позовною заявою до суду звернувся 19.09.2017 року, тому станом на момент звернення позивача до суду з даним позовом, передбачений законом місячний строк для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, закінчився. При цьому, представник відповідача вказала на те, що не погоджується з доводами позивача щодо того, що строк ним пропущений через об'єктивні причини, вказаний строк поновленню не підлягає. За вказаних обставин представник відповідача просила визнати причини пропуску строку на звернення до суду з даним позовом неповажними та вважати строк пропущеним та таким, що поновленню не підлягає, та відмовити у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомив, що він перебуває на посаді заступника головного механіка ТОВ «Панда» Тальнівський цукровий завод. В квітні 2017 року він перебував в смт. Цибулів Монастирищенського району Черкаської області де відбувався демонтаж складового обладнання. Від охорони підприємства йому надходили повідомлення про поведінку [PERSON], який конфліктував з працівниками підприємства. 20.04.2017 року, коли він приїхав на підприємство то [PERSON] на робочому місці був відсутній, тільки десь через деякий час він прийшов на роботу в зв'язку із чим між ним та [PERSON] виник конфлікт. На зауваження [PERSON] відповів брутальною лайкою. Після вказаного конфлікту [PERSON] до своїх обов'язків не приступив. В зв'язку з вищевказаними подіями він написав доповідну. Заслухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши письмові докази, суд дійшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Встановлено, що відповідно до наказу №19-0 від 14 березня 2017 року [PERSON] прийнято на роботу в ТОВ «Панда» (Тальнівський цукровий завод) на посаду електрогазозварника, що підтверджується копію наказу. Наказом №37-0 від 15 травня 2017 року [PERSON] звільнено з роботи з 15 травня 2017 року на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Підстава доповідна записка заступника головного механіка. У відповідності до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. За правилами ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.4 постанови №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» у разі пропуску передбачених ст.233 КЗпП України строків звернення до суду за вирішенням трудового спору суд з'ясовує не лише причини пропуску зазначеного строку, а й усі обставини справи, права та обов'язки сторін. При необґрунтованості вимог суд відмовляє в позові з цих підстав без посилання на строки звернення до суду, оскільки вони стосуються захисту порушеного права. При обґрунтованості вимог і поважності причин пропуску строку звернення до суду суд поновлює пропущений строк на звернення за вирішенням трудового спору і вирішує його по суті. При пропуску строку без поважних причин суд наводить у рішенні мотиви, чому він вважає неможливим його поновити, та зазначає, що відмовляє в позові саме з цих підстав. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.26 постанови №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. За вказаних обставин суд вважає за необхідне дослідити та встановити усі обставини по справі, зокрема права та обов'язки сторін щодо спірних правовідносин. Статтею 139 КЗпП передбачено, що працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, вчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Відповідно до ст. 142 КЗпП України трудовий розпорядок на підприємствах , в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами. Відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. З роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п.24 постанови №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Згідно п.12 глави ІІ посадової інструкції електрозварювальника, затвердженої Директором ТОВ «Панда» від 3 березня 2017 року, електрозварювальник зобов'язаний дотримуватись вимог трудової дисципліни. Згідно п.1 глави IV електрозварювальник несе відповідальність за: невиконання в повному обсязі умов даної робочої інструкції, п.3 за дотримання правил внутрішнього трудового розпорядку підприємства п.6 за: порушення виробничої і трудової дисципліни. В судовому засіданні встановлено, що 20 квітня 2017 року робоча бригада в складі якої перебував [PERSON] перебувала на Цибулівському цукровому заводі в смт. Цибулів Монастирищенського району Черкаської області з метою демонтажу складового обладнання. Під час проведення робіт між заступником головного механіка [PERSON] та [PERSON] виник конфлікт, що не заперечується сторонами позову. Підставою конфлікту стало невиконання [PERSON] посадової інструкції та самовільне залишення робочого місця з 10 год. ранку. Вказані обставини підтверджуються показаннями свідка [PERSON] та доповідною запискою [PERSON] від 21.04.2017 року. В подальшому [PERSON] на робоче місце не з'являвся. Факт відсутності [PERSON] на робочому місці підтверджується службовою запискою головного інженера Тальнівського цукрового заводу ТОВ «Панда» Заболотного Л.П. від 24.04.2017 року; службовою запискою заступника головного інженера Тальнівського цукрового заводу ТОВ «Панда» Заболотного Л.П. від 27.04.2017 року; доповідною запискою начальника охорони Тальнівського цукрового заводу ТОВ «Панда» Криворучко С.В. від 05.05.2017 року. Продовжуючи створювати за місцем роботи конфліктну ситуацію, 28 квітня 2017 року на роботу не вийшов, замість того звернувся до Тальнівського ВП Звенигородського ВП ГУНП в Черкаській області з заявою про те, що секретар ТОВ «Панда» відмовилась в реєстрації його заяви. Висновком від 30 квітня 2017 року встановлено, що 28.04.2017 року [PERSON] звернувся із заявою до секретаря ТОВ «Панда» про те, що йому не видали на руки копію наказів про його відрядження до смт. Цибулів, Мнастирищенського району, Черкаської області. З вищевказаного вбачається, що позивач з 20.04 по 28.04.2017 року був відсутній на робочому місці без поважних причин, не цікавився наслідками не виходу його на робоче місце, що свідчить про його безвідповідальне ставлення до виконання дорученої роботи і свідчить на користь обґрунтування висновку про вжиття щодо нього заходу у вигляді звільнення з роботи. У ст. 81 ЦПК України визначено, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні не доведено факту наявності порушення права та законних інтересів позивача відповідачем, не доведено факту протиправної поведінки відповідача. Тобто, позивач не довів тих обставин на які посилався як на підставу позовних вимог, не надав докази в обґрунтування позовних вимог, не спростував тих обставин на які посилався представник відповідача в обґрунтування своїх заперечень, що є його обов'язком відповідно до засад змагальності процесу за ст.12 ЦПК України. При цьому суд створив всі умови для змагального процесу, роз'яснив позивачу його права та обов'язки. Отже, суд, оцінюючи докази в їх сукупності, дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність вимог позивача, оскільки вони не відповідають вимогам ст.76-78 ЦПК України. З огляду на це, суд вважає доведеним факт прогулу без поважних причин [PERSON] під час виконання своїх службових обов'язків, та підстави для поновлення його на роботі відсутні. У зв'язку з цим суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні пред'явленого позову саме у зв'язку з його необґрунтованістю та недоведеністю. Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Проте, зважаючи на ту обставину, що позовні вимоги про поновлення на роботі, у задоволенні яких [PERSON] відмовлено, є похідними від позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тому підстави для стягнення з ТОВ «Панда» на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відсутні. Крім того в судовому засіданні позивач підтвердив факт отримання наказу про звільнення 31 травня 2017 року, що також підтверджується листом ТОВ «Панда» від 31.05.2017 за № 01/29. До суду з позовною заявою про поновлення на роботі і оплату за час вимушеного прогулу [PERSON] звернувся 19.09.2017, що підтверджується штампом вхідної кореспонденції, тобто поза межами місячного строку. Клопотання про поновлення строку звернення до суду з позовними вимогами про поновлення на роботі і оплату за час вимушеного прогулу позивачем не порушувалось. Але в судовому засіданні вказав що не міг подати заяву раніше так як перебував на лікуванні на підставу чого надав копія лікарняних листів. Суд відноситься критично до пояснень позивача про те що він не міг подати позов раніше так як перебував на лікуванні. Згідно наданих до суду копій лікарняних листів він перебував на лікуванні з 06.06.2017 по 25.06.2017 та з 06.07.2017 по 21.07.2017 року що підтверджує те що він ще в липня 2017 року мав реальну можливість звернутись до суду із позовом але цього не зробив а звернувся лише у вересні 2017 року. Згідно вказаних вище положень ст. 233 КЗпП України «Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки». Позов про поновлення на роботі було подано позивачкою до суду 19.09.2017 року більше ніж через чотири місяці після звільнення, що є підставою для застосування наслідків пропуску строку звернення до суду та відповідно підставою для відмовити в задоволенні позову, про що в судовому засіданні було заявлено представником відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed