Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-31 00:00:00

В жовтня 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Квадрига» (надалі - позивач) звернулося до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] (надалі - відповідач-1), [PERSON] (надалі - відповідач-2), про відшкодування витрат на утримання майна. Предметом позову є стягнення солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Квадрига» витрат на утримання та збереження належного їм на праві спільної сумісної власності майна, квартири [ADDRESS] , у розмірі 18424,19 грн. Підставою позову є порушення прав позивача, як добросовісного набувача, який тривалий час ніс витрати на утримання, збереження квартири [ADDRESS] , яка належить на праві власності відповідачам. Так, 11 квітня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідно до умов якого іпотекодавцем [PERSON] в рахунок виконання основного зобов`язання право власності на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] передано у власність іпотекодержателя [PERSON] . Позивач набув право власності на квартиру [ADDRESS] з 17 вересня 2013 року та просить стягнути витрати на утримання та збереження майна з травня 2018 року. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 30.01.2018 року у справі № 761/9942/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», треті особи: Кредитна спілка «Володар», Товариство з обмеженою відповідальністю «Квадрига», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Журавльова Лариса Миколаївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Краковецька Алла Миколаївна, про визнання правочинів недійсними, залишеним без змін постановою Апеляційного суду міста Києва від 31.05.2018 року, позов [PERSON] задоволено частково, а саме визнано недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений 11.04.2013 року між [PERSON] та [PERSON] . Постановою Верховного Суду від 04.03.2020 року рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30.01.2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 31.05.2018 року у справі № 761/9942/15-ц залишено без змін. 15.05.2018 року між [PERSON] та Управлінням поліції охорони в місті Києві укладено договір № 460/29/18/ОБЮС -2018 про централізовану охорону майна на об`єкті з реагуванням наряду поліції охорони за умовами якого Управління поліції охорони в місті Києві зобов`язалось за плату здійснювати охорону квартири [ADDRESS] . Станом на 30.09.2020 року вартість послуг з охорони квартири [ADDRESS] склала 18 424,19 грн., які позивач просить солідарно стягнути з відповідачів, оскільки право на повернення майна належить його власнику з моменту його незаконного вибуття з його власності, а саме з 11.04.2013 року. Визнання судовими рішеннями у справі № 761/9942/15-ц недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеного 11.04.2013 року між [PERSON] та [PERSON] лише підтверджує ту обставину, що вибуття спірної квартири відбулось поза волею співвласника майна і про наявність підстав для повернення його у власність з часу укладення недійсного правочину. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 09 листопада 2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, встановлено процесуальні строки для подання заяв по суті справи. Відповідач-2 з вимогами позовної заяви не погодився, подавши на адресу суду відзив на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 24 грудня 2020 року. Відповідно до відзиву на позовну заяву, позивач не є добросовісним набувачем, оскільки набувач знав про те, що продавці не мали права відчужувати майно, а тому не має права на відшкодування вказаних витрат. Відповідач-1 своїм правом на подання відзиву не скористався. В судове засідання, яке відбулось 01 червня 2021 року, учасники справи не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З`ясувавши доводи позивача, заперечення відповідача-2, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Відповідно до постанови Верховного Суду від 04 березня 2020 року, у цивільній справі №761/9942/15-ц, 19 вересня 2003 року, подружжям [PERSON] та [PERSON] набуто квартиру [ADDRESS] , титульним власником якої визначено [PERSON] 24 жовтня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та [PERSON] укладено кредитний договір № МL-002/726/2006. Цього ж дня у забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором банк уклав із позичальником договір іпотеки № PCL-002/726/2006, відповідно до умов якого в іпотеку передано квартиру [ADDRESS] . У договорі зазначено, що дана квартира є спільною власністю подружжя [PERSON] і [PERSON] ; дружина позичальника надала нотаріально посвідчену згоду на укладення договору іпотеки. 28 вересня 2012 року між АТ «ОТП Банк», яке є правонаступником АКБ «Райффайзенбанк Україна», та [PERSON] укладено договір про відступлення права вимоги за укладеним із [PERSON] кредитним договором № МL-002/726/2006 від 24 жовтня 2006 року. 17 жовтня 2012 року між АТ «ОТП Банк» та [PERSON] укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки № PCL-002/726/2006 від 24 жовтня 2006 року. 8 квітня 2013 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 2610/23391/2012 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . 11 квітня 2013 року між іпотекодавцем [PERSON] та новим іпотекодержателем [PERSON] укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, згідно з яким у зв`язку з порушенням іпотекодавцем зобов`язань за кредитним договором № МL-002/726/2006 у рахунок виконання основного зобов`язання іпотекодавець передав іпотекодержателю у власність предмет іпотеки. Позивач набув право власності на квартиру [ADDRESS] з 17 вересня 2013 року, на підставі договору про відступлення прав вимоги за кредитним договором № ДЗ-891.3 від 06 серпня 3013 року. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 30.01.2018 року у справі № 761/9942/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», треті особи: Кредитна спілка «Володар», Товариство з обмеженою відповідальністю «Квадрига», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Журавльова Лариса Миколаївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Краковецька Алла Миколаївна, про визнання правочинів недійсними, залишеним без змін постановою Апеляційного суду міста Києва від 31.05.2018 року, позов [PERSON] задоволено частково, а саме визнано недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений 11.04.2013 року між [PERSON] та [PERSON] . Постановою Верховного Суду від 04.03.2020 року рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30.01.2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 31.05.2018 року у справі № 761/9942/15-ц залишено без змін. Рішенням позивача №14/05-02 від 14 травня 2018 року вирішено уповноважити засновника та директора позивача, [PERSON] , укласти договір на централізовану охорону об`єкта, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до наявної в матеріалах копії письмового документа, 15.05.2018 року між [PERSON] та Управлінням поліції охорони в місті Києві укладено договір № 460/29/18/ОБЮС -2018 , про централізовану охорону майна на об`єкті з реагуванням наряду поліції охорони за умовами якого Управління поліції охорони в місті Києві зобов`язалось за плату здійснювати охорону квартири [ADDRESS] . Відповідно до актів звірки взаємних розрахунків, між позивачем та Управлінням поліції охорони в місті Києві, станом на 30.09.2020 року вартість послуг з охорони квартири [ADDRESS] склала 18424,19 грн. Оцінка обставин, встановлених судом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частинапершастатті 2 ЦПК України). Відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України, частини першої статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 30.01.2018 року у справі № 761/9942/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», треті особи: Кредитна спілка «Володар», Товариство з обмеженою відповідальністю «Квадрига», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Журавльова Лариса Миколаївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Краковецька Алла Миколаївна, про визнання правочинів недійсними, залишеним без змін постановою Апеляційного суду міста Києва від 31.05.2018 року, позов [PERSON] задоволено частково, а саме визнано недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений 11.04.2013 року між [PERSON] та [PERSON] . Постановою Верховного Суду від 04.03.2020 року рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30.01.2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 31.05.2018 року у справі № 761/9942/15-ц залишено без змін. Отже, цим рішенням суду підтверджено право власності відповідачів на квартиру [ADDRESS] , та вказана квартира повернута у їхнє володіння. Відповідно до частини третьої, четвертої статті 390 ЦК України добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів. Добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість. Тлумачення частини третьої статті 390 ЦК України дає підстави дійти висновку, що витрати, про які вказується у цій частині по-перше, стосуються утримання або збереження майна; по-друге, вони мають бути необхідними, а не зайвими або навіть корисними; по-третє, мають бути здійсненими добросовісним або недобросовісним набувачем (володільцем). У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15 травня 2018 року у справі № 910/15521/17 зроблено висновок, що «під поняттям «необхідні витрати» розуміються тільки ті витрати, які необхідні для забезпечення нормального стану та зберігання майна з урахуванням його зношеності. Отже, інші витрати, тобто не «необхідні», відшкодуванню не підлягають». Застосування положень частин третьої та четвертої статті 390 ЦК України суттєво різниться залежно від визначення підстав та сум, які підлягають відшкодуванню. Зокрема за положеннями частини третьої підлягають відшкодуванню фактичні витрати, здійснені добросовісним або недобросовісним набувачем, які необхідно було зробити задля збереження майна або на його утримання з часу, коли власнику належало право зокрема на повернення майна. На відміну від норми частини третьої статті 390 ЦК України, за положеннями частини четвертої цієї статті добросовісному набувачу або володільцю належить право отримати відокремлювані поліпшення майна або право на відшкодування невідокремлюваних поліпшень пропорційно збільшенню вартості майна унаслідок цих поліпшень. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-389цс16, постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 444/1725/16-ц, провадження № 61-31110св18. Враховуючи особливості застосування положень ст. 390 ЦК України, беручи до уваги встановлені судом обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність у матеріалах справи обставин, які б вказували на те, що вартість послуг з охорони квартири [ADDRESS] склала 18 424,19 грн., які позивач просить солідарно стягнути з відповідачів були необхідними для забезпечення нормального стану та зберігання майна з урахуванням його зношеності. А тому, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. Приписами ст. 141 ЦПК України унормовано, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із відмовою у задоволенні позову, судовий збір слід покласти на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed