Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-10 00:00:00

В грудні 2013р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачки [PERSON], в якому просила суд: стягнути з відповідачки на свою користь суму боргу у розмірі 107548,65 грн., яка складається з 103909,0 грн. основного боргу за договором позики; 103,9 грн. - інфляції; 3535,75 грн. - 3,0 % річних, а також судові витрати, які складаються з судового збору. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 21 жовтня 2011р. між сторонами було укладено договір безпроцентної цільової позики (далі по тексту - договір позики), за яким позивачкою було надано відповідачці позику в розмірі 13000,0 дол. США, яку остання зобов'язувалася повернути через рік, з часу укладення договору. У встановлений строк відповідачка отримані в борг грошові кошти не повернула, продовжує ними користуватися, а тому позивачка вимушена була звернутися до суду за захистом свого порушеного права. В судовому засіданні представник позивачки заявлені позовні вимоги підтримав повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просив суд позов задовольнити. Відповідачка заявлені позовні вимоги визнала, зазначаючи, що не може повернути отримані в борг грошові кошти у зв'язку з скрутним фінансовим становищем. Суд, заслухавши пояснення представника позивачки, відповідачки, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Положеннями ч. 1 ст. 1050 ЦК України визначено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 21 жовтня 2011р. між сторонами було укладено договір позики, відповідно до п. 1 якого, позикодавець зобов'язується надати позичальнику безпроцентну цільову позику, а останній зобов'язується використати її за цільовим призначенням і повернути позику у визначений договором строк. Сума позики за цим договором становить 13000,0 дол. США (п. 4 договору позики), строком на один календарний рік з моменту підписання договору (п. 6 договору позики). В судовому засіданні відповідачка визнала факт отримання нею грошових коштів від позивачки, на виконання умов договору позики, а також вказаний факт підтверджується розпискою написаною особисто відповідачкою. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Згідно положень ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з розрахунком заборгованості, наданим стороною позивача і з яким погодилась відповідачка сума заборгованості відповідачки становить 107548,65 грн., і складається з суми основної заборгованості, відсотків за користування кредитними коштами та 3,0 % річних. В судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що відповідачкою зобов'язання за договором позики не були виконані, прострочено виконання грошового зобов'язання, а тому суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідачки на користь позивачки суми боргу у розмірі 107548,65 грн. (103909,0 грн. + 103,9 грн. + 3535,75 грн.) підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачки на користь позивачки підлягає стягненню, судовий збір у розмірі 1075,49 грн.

Outcome: approved