Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-24 00:00:00

В жовтня 2019 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на майно у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказала, що з 06 вересня 1997 року по 12 жовтня 2018 року перебувала в зареєстрованому шлюбу з відповідачем [PERSON] період перебування в шлюбі, у 2008 році за спільні кошти придбали автомобіль DAEWOO NEXIA 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , а у 2014 році автомобіль SUZUKI VITARA 1991 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , які позивач просить поділити між сторонами, виділивши їй в особисту приватну власність автомобіль SUZUKI VITARA, вартістю 62833,00 грн. та виділивши [PERSON] в особисту приватну власність автомобіль DAEWOO NEXIA, вартістю 64015,00 грн. 07.02.2020 відповідачем подано зустрічну позовну заяву про виплату компенсації частки у спільній власності. Обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги зазначив, що обидва спірних автомобіля перебувають у користуванні відповідача за зустрічним позовом, про їх йому нічого не відомо. Просить закріпити порядок користування речами, які мають статус спільного майна подружжя та визнати право власності на обидва автомобілі за [PERSON] з виплатою компенсації їх ринкової вартості [PERSON] .. Разом з тим, в прохальній частині зустрічного позову просить визнати за [PERSON] право власності на автомобіль DAEWOO NEXIA та зобов`язати її сплатити [PERSON] компенсацію Ѕ частини ринкової вартості цього автомобіля. 12.02.2020 від представника відповідача по первісному позову [PERSON] надійшов відзив на первісний позов, в якому зазначила, що просить не заперечує щодо задоволення первісного позову в частині визнання за [PERSON] права власності на автомобіль SUZUKI VITARA, проте просить зобов`язати її сплатити [PERSON] компенсацію Ѕ частини ринкової вартості цього автомобіля. В частині поділу іншого автомобіля, зазначила, що [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом. 06.07.2020 від позивача по первісному позову надійшов відзив на зустрічний позов, в якому зазначила, що не визнає зустрічні позовні вимоги, оскільки, не мала наміру залишати у своєму користуванні обидва автомобілі, так як їй для використання достатньо одного. Крім того, представник відповідача по первісному позову, у своєму відзиву помилко зазначила, що [PERSON] в своєму позові просила суд передати автомобіль DAEWOO NEXIA відповідачу, а їй виплати компенсацію Ѕ частини вартості автомобіля. Проте, в первісному позові відсутня така вимога. Позивач в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримує та просить задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоч про час і місце слухання справи повідомлявся належним чином, заяв, клопотань до суду не надав. Відповідно до ч. 5,6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, перевіривши матеріали справи, дослідивши письмові докази вважає, первісні позовні вимоги таким, що підлягають задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав. Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В судовому засіданні встановлено наступні фактичні обставини справи. 06 вересня 1997 року між сторонами було укладено шлюб, який був зареєстрований Великодимерською сільрадою Броварського району Київської області, про що зроблений актовий запис №49. Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 12.10.2018 р., шлюб між позивачем та відповідачем був розірваний. За час подружнього життя, сторонами по справі було придбано рухоме майно, зокрема автомобіль DAEWOO NEXIA, 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER] та автомобіль SUZUKI VITARA 1991 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , які було зареєстровано на ім`я [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтв про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] та [NUMBER] , відповідно. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України). Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Таким чином норми сімейного законодавства, які встановлюють підстави та механізм поділу спільного майна подружжя, припускають існування факту спільної сумісної власності дружини і чоловіка в рівних частках, доки не доказано інше кимось із подружжя, а відтак обов`язок доказування щодо спростування факту спільної сумісної власності подружжя законом покладається на того з подружжя, хто це заперечує. Відповідно до свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів [NUMBER] та [NUMBER] , власником спірних автомобілів є [PERSON] , проте останній не заперечує, що спірні автомобілі є спільною власністю подружжя. За таких обставин, оскільки спірне майно було набуте у власність під час шлюбу, воно є об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] незважаючи на те, що право власності зареєстровано за останнім, а їх частки є рівними. Згідно висновку про вартість колісного транспортного засобу SUZUKI VITARA 1991 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , його вартість станом на 12.04.2019 становить 62833 грн. 00 коп. Згідно висновку про вартість колісного транспортного засобу DAEWOO NEXIA, 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , його вартість станом на 12.04.2019 становить 64015 грн. 00 коп. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Частиною 2 статті 364 ЦК України визначено, що якщо виділ в натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, зокрема, у разі неподільності речі (відповідно до ч.2 ст.183 ЦК України, неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Предметом даного спору є транспортні засоби DAEWOO NEXIA, 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER] та автомобіль SUZUKI VITARA 1991 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , які були набуті сторонами в період перебування в зареєстрованому шлюбі та є спільною сумісною власністю подружжя. Згідно з ч. 2 ст. 183 ЦК України, неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. При цьому судом встановлено, що виділ у натурі по 1/2 частки спірних автомобілів провести неможливо, оскільки автомобіль є річчю неподільною, вищевказаний факт є загальновідомим, тобто таким, що не підлягає доказуванню. У постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15 міститься висновок про те, що «з врахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Таким чином, суд має встановити: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Позивач по зустрічному позову, просить визнати право власності за спірними автомобілями за відповідачем по зустрічному позову та сплати йому компенсацію Ѕ частини їх вартості. Проте, відповідач по зустрічному позову заперечує щодо визнання за нею права власності на обидва автомобіля, оскільки їй достатньо одного автомобіля. Крім того, вона не має фінансової можливості виплатити компенсацію їх вартості позивачу по зустрічному позову. Враховуючи наведені вище норми матеріального закону, правові висновки Верховного суду та встановлені обставини справи, вважаю за доцільне задовольнити первісні позовні вимоги в повному обсязі, а в задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити, оскільки саме вказаний варіант поділу найбільш враховує баланс інтересів кожного зі співвласників. Відповідно до ст.141 ЦПК України, до стягнення з відповідача на користь позивачки підлягають понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved