Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-25 00:00:00

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до [PERSON], третя особа - [PERSON], про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності. Позовна заява мотивована тим, що 25 червня 2007 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та [PERSON]укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 80 000 доларів США зі сплатою 13,5 % річних строком до 25 червня 2023 року. На забезпечення кредитних зобов'язань між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір іпотеки від 25 червня 2007 року, предметом якого є квартира [ADDRESS]. В іпотечному договорі міститься відповідне застереження, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, в разі порушення кредитних зобов'язань. [PERSON] належним чином кредитного зобов'язання не виконала, у зв'язку з чим утворилася заборгованість станом на 28 липня 2015 року в розмірі 3 444 372,69 грн. На підставі викладеного ПАТ «Дельта банк» просило в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором від 25 червня 2007 року в розмірі 3 444 372,69 грн звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] шляхом визнання права власності за іпотекодержателем на цей предмет іпотеки. Заочним рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2015 року позов задоволено частково. Звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 25 червня 2007 року, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» з однієї сторони, та [PERSON] з іншої сторони, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], під реєстраційним № 3337, - квартиру [ADDRESS], загальною площею 67,4 кв. м, погодженою сторонами вартістю 781 149 грн, що належить [PERSON] У задоволенні решти вимог відмовлено. Стягнуто з [PERSON] на користь держави судовий збір у розмірі 3 654 грн. Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позичальником порушено умови кредитного договору, забезпеченого іпотечним договором, тому наявні підстави для звернення стягнення на заставлене майно. Умовами договору іпотеки передбачено досудове звернення стягнення на предмет іпотеки, проте вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності на це майно на підставі судового рішення є безпідставною. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 23 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що [PERSON] прострочила виконання зобов'язання з повернення суми кредиту та процентів за правочином. У разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, не передбачає передання іпотекодержателю за рішенням суду права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, тому в частині вимог про визнання права власності на майно за банком місцевим судом відмовлено правильно. У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» КадироваВ.\~В., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати вказані судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на предмет іпотеки та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення вказаних вимог. Касаційна скарга мотивована тим, що позивач відповідно до умов іпотечного договору та Закону України «Про іпотеку» має право на набуття права власності на предмет іпотеки, в разі порушення позичальником умов кредитного договору. У березні 2017 року представник [PERSON] - [PERSON] подав відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що суди дійшли вірного висновку в частині відмови у задоволенні позовних вимог банку про визнання за ним права власності на предмет іпотеки. 07 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду. У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав. Відповідно до части першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам закону судові рішення повністю не відповідають. Суди встановили, що 25 червня 2007 року АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та [PERSON] укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 80 000 доларів США зі сплатою 13,5 % річних строком до 25 червня 2023 року. На забезпечення кредитних зобов'язань між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір іпотеки від 25 червня 2007 року, предметом якого є квартира [ADDRESS]. В іпотечному договорі міститься відповідне застереження, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в разі порушення кредитних зобов'язань. Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до пункту 2.1.1 договору іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки в повному обсязі переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця. У пункті 2.1.2 договору іпотеки визначено, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених цим договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов'язань за кредитним договором, а в разі невиконання іпотекодавцем цієї вимоги - звернути стягнення на предмет іпотеки. В іпотечному договорі міститься відповідне застереження, що передбачає передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в разі порушення кредитних зобов'язань. Зокрема, у пункті 4.2 договору іпотеки зазначено, що сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Позасудове врегулювання здійснюється відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя або договору про застереження вимог іпотекодержателя. Відповідно до пункту 4.6 договору іпотеки звернення стягнення по застереженню про задоволення вимог іпотекодержателя здійснюється відповідно до розділу 5 цього іпотечного договору та відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку». За змістом пункту 5.3 договору іпотеки сторони домовились, що у разі застосування передачі предмета іпотеки у власність іпотекодержателя як способу задоволення вимог іпотекодержателя, право власності переходить до іпотекодержателя згідно з порядком, встановленим законодавством України. Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, визначили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору, і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки. У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Тобто законом чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання. Підстави та спосіб задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки визначені у розділі V Закону України «Про іпотеку». Статтею 37 Закону України «Про іпотеку» передбачено передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Отже, звернення стягнення на предмет іпотеки може відбуватися лише у спосіб, визначений Законом України «Про іпотеку». Звертаючись до суду, позивач просив у рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором звернути стягнення на майно у спосіб - визнати за ним право власності на предмет іпотеки на підставі відповідного застереження у договорі іпотеки. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Указані вимоги щодо диспозитивністі цивільного судочинства також закріплені у частині першій статті 13 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судом касаційної інстанції. У справі, яка розглядається, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, встановивши наявність заборгованості за кредитним договором, порушення обов'язків іпотекодавцем, прийняв рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, який не вказано у позовній заяві та не передбачено нормами матеріального права - звернув стягнення на майно, не вказавши визначені частиною першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» складові, які є необхідною передумовою для захисту порушеного права іпотекодержателя під час реалізації предмета іпотеки. Положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Зазначивши про задоволення позовних вимог частково, суди не звернули уваги, що рішення суду не зможе бути виконано, оскільки відсутній ефективний спосіб захисту порушеного права. Отже, оскаржувані судові рішення не можна визнати законними та обґрунтованими. Разом з тим, у задоволенні позову слід відмовити повністю, враховуючи наступне. У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню. Сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду. Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді. Можна констатувати, що чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем, набутого в позасудовому порядку. Для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку. Вказані вище висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц, і спростовують доводи касаційної скарги. На підставі викладеного, суди дійшли вірного висновку, що умовами договору іпотеки не передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку шляхом визнання за іпотекодержателем права власності, проте не звернули уваги на вказані вище норми матеріального права та диспозитивність судового процесу, тому помилково задовольнили позовні вимоги в частині звернення стягнення на майно, не врахувавши, що позивачем обрано спосіб захисту порушеного права, який не підлягає захисту в судовому порядку, що є підставою для скасування судових рішень повністю. Доводи касаційної скарги не мають правового значення для правильного вирішення спору, оскільки такі аргументи втрачають правовий сенс за встановлених судами обставин. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК України вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми. Відповідно до положень статей 12 і 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Статтею 412 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина третя статті 400 ЦПК України). Оскільки суди неправильно застосували норми матеріального права, це порушення призвело до ухвалення незаконних судових рішень, тому ці рішення відповідно до статті 412 ЦПК України необхідно скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України). Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Отже, судовий збір за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарги необхідно залишити за позивачем.

Outcome: partial