Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-05 00:00:00

В вересні 2015р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києві з позовом до відповідача КП «Госпкомобслуговування», треті особи: КМР (далі по тексту - третя особа 1), Первинна профспілкова організація КП «Госпкомобслуговування» (далі по тексту - третя особа 2), Об'єднання профспілок, організацій профспілок у м. Києві «Київська міська рада профспілок» (далі по тексту - третя особа 3), в якому просила суд: визнати незаконним наказ відповідача від 20 серпня 2015р. №71к про накладення на позивачку дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення; поновити позивачку на роботі на посаді машиніста із прання та ремонту спецодягу 2 розряду дільниці господарських та підсобних робіт у відповідача; стягнути з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 1480,76 грн. та відшкодування моральної шкоди у розмірі 100000,0 грн. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що з 09 червня 2009р. працювала у відповідача на посаді машиніста із прання та ремонту спецодягу 2 розряду дільниці господарських та підсобних роботі. Наказом відповідача від 20 серпня 2015р. №71к позивачку було звільнено із займаної посади на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП, а саме через відсутність на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин. На думку позивачки її звільнення з займаної посади відбулося з порушенням трудового законодавства, наказ про звільнення вважає незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки щодо неї не застосовувались жодного разу дисциплінарні стягнення, не були відібрані пояснення, при цьому в службовій записці [PERSON] від 18 серпня 2015р., яка стала підставою для звільнення, зазначено, що позивачка була відсутня на території підприємства з 10:00-11:30 год. та з 16:00-17:15 год., що разом складає 2 год. 45 хв., а тому застосування п. 4 ст. 40 КЗпП є неправомірним. Враховуючи незаконність свого звільнення, для захисту свого порушеного права позивачка вимушена була звернутися до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивачка та її представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав, викладених в позові просили суд його задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечував, зазначаючи на його безпідставність, так як звільнення позивачки відбулося з дотриманням трудового законодавства, в обґрунтування такої позиції надав суду письмові заперечення, які приєднані до матеріалів справи. Третя особа 1, про час та місце розгляду справи оповіщалася в установленому законом порядку, до судового засідання на адресу суду було надіслано клопотання про розгляд справи за відсутності її уповноваженого представника, при розгляді справи по суті покладалась на розсуд суду. Третя особа 2 та третя особа 3 в судове засідання своїх уповноважених представників не направили, про час та місце розгляду справи оповіщались в установленому законом порядку, поважності причин неявки суду повідомлено не було, як і клопотань про розгляд даної справи за відсутності їх представників. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом 20 серпня 2015р. наказом директора КП «Госпкомобслуговування» за № 71к позивачка [PERSON] була звільнена з роботи з посади машиніста з прання та ремонту спецодягу через відсутність на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Підставами для винесення даного наказу зазначено: службова записка [PERSON] від 18 серпня 2015р.; Акт про відсутність на робочому місці від 18 серпня 2015р.; Висновок комісії про з'ясування причин відсутності на робочому місці від 20 серпня 2015р.; повідомлення профспілкового комітету КП «Госпкомобслуговування» від 20 серпня 2015р. (а.с.5). На підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Згідно наданих роз'яснень у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992р. № 9, при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Судом встановлено, що відповідно до копії трудової книжки позивачки, 09 червня 2009р. позивачку було прийнято на роботу на посаду машиніста із прання та ремонту спецодягу 2 розряду дільниці господарських та підсобних робіт, на підставі Наказу № 113к від 05 червня 2009р. (а.с.11). Відповідно до ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, працівником органу внутрішніх справ, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. Як вбачається з матеріалів справи, директор КП «Госпкомобслуговування» звернувся з поданням до третьої особи 2 про надання згоди на попереднє звільнення позивачки із займаної посади у зв'язку із відсутністю останньої на робочому місці більше трьох годин (подання від 20 серпня 2015р. за №08/11316-238). Як вбачається з переліку додатків, зазначених у даному поданні, на підтвердження наданих відомостей, сторона відповідача надала третій особі 2 наступні документи: Висновок комісії по з'ясуванню причин відсутності на робочому місці; наказ на створення комісії №69к від 18 серпня 2015р.; лист №374 від 20 серпня 2015р.; графік чергувань прибиральниць на серпень 2015р. ТОВ «Інвайт»; службова записка [PERSON]; Акт про відсутність на робочому місці від 18 серпня 2015р.; пояснювальна записка [PERSON] від 19 серпня 2015р. Відомостей того, що позивачка є членом зазначеної профспілкової організації відповідачем суду надано не було. Третьою особою 2 було надано відповідачу повідомлення від 20 серпня 2015р. за №08/11316/ПРОФ-3, згідно з яким за наслідками розгляду подання відповідача, третя особа 2 прийняла рішення дати згоду на звільнення позивачки із займаної посади за відсутності на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин (п. 4 ст. 40 КЗпП України). Згідно із п.18 Постанови Пленуму від 06 листопада 1992р. № 9 при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевірити їх відповідність законові. У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника (п.22 Постанови Пленуму від 06 листопада 1992р. № 9). Як встановлено у судовому засіданні, стороною відповідача на підтвердження факту відсутності позивачки на робочому місці 18 серпня 2015р. протягом трьох годин, третій особі надано службову записку начальника відділу [PERSON], згідно якої позивачка не знаходилась на робочому місці та на території КП «Госпкомобслуговування» з 10:00 год. по 11:30 год. та з 16:00 год. по 17:15 год., що підтверджується і Актом від 18 серпня 2015р. Згідно наданого висновку комісії по з'ясуванню причин відсутності на робочому місці, комісією було встановлено, що 18 серпня 2015р. було складено акт щодо відсутності на робочому місці позивачки з 10:00 год. до 11:30 год. та з 16:00 год. до 17:15 год. Судом встановлено, що наданий стороною відповідача в судовому засіданні акт від 18 вересня 2015р. про відсутність на робочому місці та на території КП «Госпкомобслуговування» позивачки 18 серпня 2015р. з 14:00 год. по 15:30 год., при роботі комісії по з'ясуванню причин відсутності позивачки на робочому місці 18 серпня 2015р. не встановлений та третій особі 2 для розгляду подання директора КП «Госпкомобслуговування» про надання згоди на попереднє звільнення позивачки від 20 серпня 2015р. за №08/11316-238 не надавався. У відповідності з ч.1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що третьою особою 2 було прийнято рішення про надання згоди на звільнення позивачки із займаної посади за відсутності на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин (п. 4 ст. 40 КЗпП України) неправомірно, так як з наданих їй стороною відповідача документів, вбачається відсутність позивачки на роботі лише протягом 2 год. 45 хв. (з 10:00 год. до 11:30 год. та з 16:00 год. до 17:15 год.). При цьому, згідно наданих стороною відповідача документів на підтвердження правомірності звільнення позивачки за п. 4 ст. 40 КЗпП України, не можливо встановити, яким чином поводилась перевірка відсутності позивачки 18 серпня 2015р. на робочому місці. Так, в акті від 18 серпня 2015р. зазначено, що остання була відсутня 18 серпня 2015р. з 10:00 год. до 11:30 год. та з 16:00 год. до 17:15 год. на робочому місці та на території підприємства, відомостей про поважність причин відсутності останньої не надходило, однак, стороною відповідача під час розгляду справи в суді так і не надано доказів того, яким чином встановлювались дані обставини, де саме була відсутня позивачка - на робочому місці чи на території відповідача, та чи відбирались пояснення позивачки щодо поважності такої відсутності. Крім того, стороною відповідача не було надано суду наказу на створення комісії по з'ясуванню причин відсутності позивачки на робочому місці 18 серпня 2015р. Водночас, твердження сторони відповідача, що позивачка 18 серпня 2015р. проходила чергування на ТОВ «Інвайт» згідно Графіку чергувань прибиральниць на серпень 2015р., на підставі якого позивачка чергувала на зазначеному підприємстві 18 серпня 2015р. з 09:00 год. по 18:00 год., а тому була відсутня на робочому місці протягом всього дня 18 серпня 2015р., оцінюються судом критично, оскільки ґрунтуються на припущеннях, при цьому, в матеріалах справи відсутній відповідний наказ на проходження позивачкою чергування 18 серпня 2015р. у ТОВ «Інвайт» та підтвердження проходження останньою такого чергування у зазначений день. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно положень ст. ст. 10, 11 ЦПК України, роз'яснення наданих в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі», згідно яких, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Так, беручи до уваги наявні в матеріалах справи розрахункові листки позивачки за червень-липень 2015р. та враховуючи заявлені стороною позивача вимоги, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а саме за період з 20 серпня 2015р. по 08 вересня 2015р., в розмірі 1140,75 грн., з врахуванням середньоденної заробітної плати 87,75 грн. та кількості робочих днів вимушеного прогулу за заявлений стороною позивача період (13 днів). Згідно із п. 4) ч. 1 ст. 367 ЦПК України, ч. 5 ст. 235 КЗпП України суд допускає негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі позивачки. За змістом вимог ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, даних у п.9 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за № 4 від 31 березня 1995 р., згідно з якими розмір відшкодування моральної шкоди визначається в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеню вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, при визначенні розміру моральної шкоди, а також те, що 20 серпня 2015р. позивачка була звільнена з порушенням закону, що спричинило у неї негативні зміни у звичайних умовах її життя, що зумовлено витраченням часу на документальне оформлення порушення її прав, тривалого захисту свого порушеного права в суді, а також беручи до уваги, в зв'язку з чим останній були спричинені моральні страждання, а тому суд вважає, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню у розмірі 500,0 грн., які підлягають стягненню з відповідача. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 974,4 грн.

Outcome: partial