Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-22 00:00:00

В жовтні 2016 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, третя особа: Словянської місцевої прокуратури Донецької області про відшкодування матеріальної шкоди, завданої майну терористичним актом під час проведення антитерористичної операції. Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що є власником будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: Донецька область, м. Слов'янськ, вул. Воронезька, буд. № 21, що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом. Разом з цим, 04 липня 2014 року в результаті терористичного акту, під час проведення антитерористичної операції в м. Слов'янську, декілька снарядів влучили в її житловий будинок та зруйнували його. За фактом руйнування до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18 липня 2014 року за №12014050510001956 внесено відомості про досудове розслідування кримінального провадження за ознаками частини 2 ст. 194 КК України. Той факт, що належний їй будинок пошкоджений саме під час проведення антитерористичної операції, підтверджується і [PERSON] про виконання робіт з розмінування від 04 серпня 2015 року (а.с. 24), згідно якого через підрив вибухонебезпечних предметів, повністю знищений житловий будинок із усім майном. Причина руйнування будинку (встановлена) - внаслідок артилерійського обстрілу під час проведення антитерористичної операції . А відтак, просила стягнути з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України за рахунок коштів Державного бюджету України на відшкодування майнової шкоди, завданої її майну внаслідок проведення антитерористичної операції, 1463192,38 грн., виходячи з площі зруйнованого житлового будинку з господарськими та побутовими будовами 163,54 кв.м та опосередкованої вартості спорудження житла по Донецькій області 8947 грн за 1 кв. м. Рішенням Словянського міськрайонного суду від 13 березня 2017 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, з участю третьої особи: Словянської місцевої прокуратури Донецької області про відшкодування матеріальної шкоди, завданої майну терористичним актом під час проведення антитерористичної операції, - відмовлено у звязку з відсутністю підстав. З рішенням суду не погодилась [PERSON] та подала апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі ставить питання про скасування рішення суду та постановлення нового рішення, яким просить задовольнити її позовні вимоги. Посилається на те, що суд помилково дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки відсутня добровільна згода на передачу всього обєкта нерухомості органу місцевого самоврядування. Законодавством не визначено порядку такої передачі і обовязку позивача здійснити передачу до отримання компенсації. Крім того, житло позивача було повністю зруйноване, і можливості для його передачі не було, фактично воно відсутнє. У разі знищення нерухомого майна розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються. Таким чином, позивач не міг передати знищене майно органу місцевого самоврядування, оскільки це суперечить законодавству. Позивач хоче збудувати будинок на земельній ділянці, на якій знаходився зруйнований будинок, адже чинне законодавство не зобовязує передати земельну ділянку в обмін на отриману компенсацію. За таких обставин судом помилково вказано в рішенні, що відсутня добровільна згода на передачу обєкта нерухомості. У рішенні від 8 січня 2004 у справі [PERSON] та інші проти Туреччини (Ayder and Others v. Turkey) Європейський суд з прав людини вказав, що відповідальність держави носить абсолютний характер і має об'єктивну природу, засновану на теорії соціального ризику (social risk). Таким чином, держава може бути притягнута до відповідальності з метою компенсації шкоди тим, хто постраждав від дій невстановлених осіб або терористів, коли держава визнає свою нездатність підтримувати громадський порядок і безпеку або захищати життя людей і власність (п. 70). Рішенням Європейського суду від 19 жовтня 2012 року у справі «Катан та інші проти Молдови та Росії» ЄСПЛ зазначив, що хоча Молдова не має ефективного контролю над діями ПМР в Придністровї, той факт, що цей регіон визнається за міжнародним правом як частина території Молдови, тягне за собою обовязок за статтею 1 Конвенції використати всі доступні їй юридичні та дипломатичні засоби з тим, щоб продовжувати гарантувати здійснення прав і свобод, визначених Конвенцією, усіма особами, які там проживають (п. 110). В засіданні апеляційного суду [PERSON] та її представник [PERSON] апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити. Представник Кабінету Міністрів України [PERSON] в засіданні апеляційного суду просив апеляційну скаргу позивача відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Представники Державної казначейської служби України, Словянської місцевої прокуратури Донецької області в засідання апеляційного суду не прибули. Про час та місце розгляду справи повідомлені телефонограмами. Відповідно до статті 305 ЦПК України неявка в судове засідання сторін та інших осіб, які приймають участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом. Тому апеляційний суд відповідно до статті 305 ЦПК України розглядає справу у їх відсутність. Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення позивача та її представника, представника Кабінету Міністрів України, дослідивши матеріали справи і, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду - скасуванню, з ухваленням нового рішення, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. Проте, рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. В статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі приватної власності належить житловий будинок А-1, загальною площею 65,2 кв.м, житловою площею 50,4 кв.м, літня кухня Б, гараж В, льох Г, сарай Д, туалет Т, огорожа 1-2, водогін 3, що розташовані за адресою: Донецька область, м. Словянськ, вул. Воронезька, будинок №21. Вказаний факт підтверджений свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 26 грудня 2002 року державним нотаріусом Першої словянської державної нотаріальної контори, зареєстрованим в реєстрі за №3-178 (а.с.22), Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна, що позивачу (а.с. 23). Звертаючись в суд з позовом про відшкодування матеріальної шкоди, завданої майну терористичним актом під час проведення антитерористичної операції, [PERSON] посилалась на те, що 04 липня 2014 року в результаті терористичного акту, під час проведення антитерористичної операції в м. Слов'янську, декілька снарядів влучили в її житловий будинок та зруйнували його. Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги [PERSON] ґрунтуються на законі, що відшкодування шкоди, заподіяної громадянину терористичним актом, відшкодовується за рахунок Державного бюджету України та покладається на державу . Проте, їх задоволення не є можливим через те, що позивач не бажає добровільно передавати будинок № 21 по вул. Воронезькій в м. Словянську місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб'єктам господарювання, оскільки має намір відновити зруйнований будинок та проживати у ньому зі своєю сімєю. В частині 9 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України передбачено, що забезпечення житлом постраждалого або виплата грошової компенсації за рахунок держави здійснюється за умови добровільної передачі постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб'єктам господарювання. Відповідно до статті 347 ЦК України особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. У разі відмови від права власності на майно, права на яке не підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту вчинення дії, яка свідчить про таку відмову. У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру. Позивач зазначених вимог закону не виконала. Проте, з таким висновком суду першої інстанції повністю погодитися не можливо. Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 розпочато антитерористичну операцію. Територія проведення антитерористичної операції охоплює територію України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014. Розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1275-р від 02 грудня 2015 року затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. У перелік зазначених населених пунктів включено також м. Словянськ. [PERSON] № 375 виконаних робіт з розмінування місцевості від 04 серпня 2015 року, який погоджено з Начальником 6 ДПРЗ ГУ ДСНС України в Донецькій області, підполковником служби ЦЗ [PERSON], Заступником Словянського міського голови [PERSON], затвердженого Начальником Аварійно рятувального загону спеціального призначення ГУ ДСНС України у Дніпропетровській області , полковником служби ЦЗ [PERSON], вбачається, що комісією у складі піротехнічного розрахунку: головного фахівця відділу ОПР УОППР та ППОРСЦЗ Департаменту реагування на НС ДСНС України майора сл.. ЦЗ [PERSON], начальника ВПР ГПР ЧСП АРЗСП капітана служби ЦЗ [PERSON], водія сапера ВПР ГПР ЧСП АРЗСП старшого правопорушника служби ЦЗ [PERSON], сапера ВПР ГПР ЧСП АРЗСП прапорщика служби ЦЗ [PERSON], старшого сапера ВПР ГПР ЧСП АРЗСП прапорщика служби ЦЗ [PERSON], 04 серпня 2015 року з 13 години 00 хвилин до 16 години 00 хвилин виконано роботи з розмінування місцевості від ВНП відповідно до звернень громадян та комунальних служб за адресою: Донецька область, м. Словянськ, вул. Воронезька, будинок №21. Вилучено вибухо небезпечний прилад марки ММ-82-1 у кількості одна одиниця (а.с. 24). [PERSON] № 696 від 18 вересня 2014 року обстеження об'єкта, пошкодженого під час проведення антитерористичної операції, який затверджено Протоколом засідання робочої комісії № 4 від 28 серпня 2014 року та Рішенням Слов'янської міської ради від 18.02.2015 року № 99, комісією у складі директора Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» м. Словянська, [PERSON], інженера по інвентаризації 1 категорії Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» м. Словянська, [PERSON], архіваріуса Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» м. Словянська, [PERSON], в присутності [PERSON], з метою визначення обґрунтованих заходів щодо забезпечення надійності та безпеки при подальшій експлуатації об'єкта (визначення придатності/непридатності об'єкта для подальшої експлуатації), а також обсягу та видів ремонтно-відновлювальних робіт, проведено обстеження домоволодіння №21 по вул. Воронезькій м. Словянська Донецької області, а саме: житлового будинку, літньої кухні, сараїв, погребу та гаражу, та встановлено, що частково пошкоджено погреб; повністю зруйновано житловий будинок, літня кухня, гараж та сарай. Комісія дійшла висновку, що обєкт для подальшої експлуатації непридатний, третя категорія технічного стану (а.с. 25-30). Звертаючись в суд з позовом про відшкодування майнової шкоди за рахунок Державного бюджету України, [PERSON] посилалась на те, що її будинок зруйнований внаслідок терористичного акту. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Поняття «терористичний акт» міститься в статті 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом». Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» терористичний акт злочинне діяння у формі застосування зброї, вчинення вибуху, підпалу чи інших дій, відповідальність за які передбачена ст. 258 КК України. У разі, коли терористична діяльність супроводжується вчиненням злочинів, передбачених статтями 112, 147, 258 260, 443, 444, а також іншими статтями КК України, відповідальність за їх вчинення настає відповідно до КК України. Відповідно до статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Як передбачено статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проте, в матеріалах справи відсутні докази, які б підтвердили факт руйнування нерухомого майна [PERSON] внаслідок терористичного акту. Акт № 375 виконаних робіт з розмінування місцевості від 04 серпня 2015 року та акт № 696 від 18 вересня 2014 року обстеження об'єкта, пошкодженого під час проведення антитерористичної операції, не містять відомостей, що нерухоме майно позивача зруйноване саме внаслідок терористичного акту. Судом встановлено, що 18 липня 2014 року органом досудового розслідування Слов'янського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про вчинене кримінальне правопорушення за ознаками частини 2 ст. 194 КК України за фактом пошкодження в ході проведення АТО майна [PERSON] за адресою: Донецька область, місто Словянськ, вул. Воронезька, будинок №21, що підтверджується витягом з кримінального провадження № 12014050510001956 (а.с.36,38). Частина 2 статті 194 КК України передбачає кримінальну відповідальність за умисне знищення або пошкодження чужого майна, вчинене шляхом підпалу, вибуху чи іншим загальнонебезпечним способом, або заподіяло майнову шкоду в особливо великих розмірах, або спричинило загибель людей чи інші тяжкі наслідки. Порядок відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, передбачений статтею 1177 ЦК України. Відповідно до ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом. Кримінальна відповідальністю за вчинення терористичного акту передбачається статтею 258 Кримінального Кодексу України. Вказаний злочин є самостійним злочином і має відповідну юридичну кваліфікацію. Підстави відшкодування шкоди, що передбачені статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» і статтею 1177 ЦК України, є різними і самостійними підставами позову, вирішення яких регулюється різними нормами матеріального права та відповідно підлягає доказуванню на підставі різних фактичних даних. Питання про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок злочину передбаченого частиною 2 статті 194 КК України позивач [PERSON] в своїй позовній заяві не порушувала. Розглядаючи справу, суд першої інстанції застосовував і правила частини 1 статті 13 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» . Частиною 1 статті 13 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачено, що при проведенні антитерористичної операції використовуються сили і засоби (особовий склад, спеціалісти, зброя, спеціальні і транспортні засоби, засоби зв'язку, інші матеріально-технічні засоби) суб'єктів боротьби з тероризмом, а також підприємств, установ, організацій, які залучаються до участі в антитерористичній операції, в порядку, визначеному ч. 2 ст. 12 цього Закону. Покриття витрат та відшкодування збитків, що виникли у зв'язку із проведенням антитерористичної операції, здійснюються згідно з законодавством. Аналіз зазначеної норми закону дає підстави для висновку про те, що покриття витрат на відшкодування збитків, що виникли у звязку із проведенням антитерористичної операції, цією нормою передбачає не фізичним особам, потерпілим внаслідок руйнування або пошкодження їх майна, а субєктам боротьби з тероризмом, а також підприємствам, установам, організаціям, які залучаються до участі в антитерористичній операції, в порядку, визначеному ч. 2 ст. 12 цього Закону. Розглядаючи справу, суд першої інстанції не врахував викладеного, вийшов за межі заявлених вимог, зробив висновки, які не відповідають матеріалам справи, застосував норми матеріального права, що не підлягали застосуванню, і неправильно вирішив спір. Тому відповідно до статті 309 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення . Враховуючи, що позивач не довела в суді факту руйнування її жилого будинку з надвірними та господарськими побудовами внаслідок терористичного акту, в задоволені її позовних вимог необхідно відмовити.

Outcome: partial