Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-20 00:00:00

В грудні 2015 року до Святошинського районного суду м. Києва звернулася [PERSON] із позовною заявою до [PERSON], третя особа: Дванадцята Київська державна нотаріальна контора про визнання договору дарування недійсним та просила: визнати недійсним правочин договір дарування 6-3197 від 01.12.2011 року, завірений державним нотаріусом Київської нотаріальної контори №12 між [PERSON] та [PERSON], стягнути з відповідача судові витрати. Свої позовні вимоги позивач обгрунтовував тим, що при даруванні квартири були порушенні її законні права на житло, позивач вважає, що її було введено в оману відповідачкою. Відповідачка є онукою її покійної вже подруги [PERSON]. [PERSON] зазначала, що вона з чоловіком проживає в одній квартирі з мамою та чоловіком, на що позивач запропонувала жити в себе, проте відповідач сказала, що для цього її потрібно було прописати в своїй квартирі [ADDRESS]. У грудні 2011 року вона разом з [PERSON], ходила до паспортного столу, щоб приписати останню.Після того, як вони вийшли з паспортного столу, відповідач повела позивачку до нотаріальної контори, де дівчина дала їй квитанції приблизно на 360 гривень і сказала її оплатити. Позивач сплатила в касі дану квитанцію та повернулась до 12 Київської державної нотаріальної контори та підписала акт про те, що прописує відповідачку в своїй квартирі. Зазначає, що їй не пояснювали, що вона підписує, а лише вказали де підписати, вона вірила відповідачці і не читала, що підписувала, так як розуміла, що підписує акт про прописку. У листопаді 2015 року, коли позивачка звернулась до Жеку, їй стало відомо, що квартира належить відповідачу. Після звернення представника позивачки до нотаріуса, що квартира [ADDRESS] на підставі договору дарування 6-3197 від 01.12.2011 року належить відповідачці. Вважає, що вона не дарувала свою квартиру, а лише підписувала акт про те, що відповідачка може проживати в її квартирі. В судовому засіданні представник позивачки та позивач заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав зазначених в позові, просили суд позов задовольнити, в наступні судові засідання позивач не з'являлась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник відповідача та відповідач проти позову заперечували, зазначаючи, що позовні вимоги [PERSON] являються незаконними, безпідставними та не обґрунтованими, крім того позивачем не надано суду необхідних належних та допустимих доказів в що правочин вчинено під впливом обману, крім того зазначили, що позивач сама при свідках неодноразово пропонувала їх укласти договір дарування своєї квартири. Тепер у позивача з*явився племінник і вона вирішили змінити своє волевиявлення . Крім того зазначили , що позивач пропустила строка позовної давності та просили застосувати строк позовної давності . Третя особа Дванадцята Київська державна нотаріальна контора в судове засідання не з*явилась , про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином . Судом встановлено, що 01 грудня 2011 року [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар квартиру [ADDRESS], загальною площею 45.60 кв. м.., при укладенні спірного договору дарування позивачка погодилася з умовами договору, підписавши його, при цьому мала вільне волевиявлення. (а.с. 60-61) Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», визначено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. У відповідності до ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до положень ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Протягом всього часу розгляду справи в суді, позивачем в порушення положень ст. ст. 57-60 ЦПК України не було надано суду належних і допустимих доказів в обґрунтування вимог про визнання договору дарування недійсним. Дарувальник протягом всього часу починаючи з 2011 року по 22.12.2015 року не виявила бажання розірвати даний Договір, або визнати його недійсним. Доводи позивачки щодо омани, відсутності інформації про реальні правовідносини, що були оформлені договором дарування, за яким фактично сама того не бажаючи позивачка розпорядилася своїм житлом безкоштовно, суд до уваги не приймає, як такі, що не відповідають дійсним обставинам справи та не підтверджені належними та допустимими доказами. Оскаржуваний договір дарування з [PERSON] був підписаний позивачкою власноруч та посвідчений нотаріально, що підтверджує обізнаність та згоду з його умовами. Стаття 319 ЦК України регламентує, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показала, що проживає в сусідньому під'їзді з позивачкою, знає що квартира подарована [PERSON] [PERSON]. Про цей факт відомо від [PERSON], яка допомагає позивачці. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показала, [PERSON] дуже давно запропонувала [PERSON] подарувати свою квартиру, навіть наполягала на даруванні своєї квартири, [PERSON] знає з 1974 року, в неї є дочка та онука, але вона з ними не спілкувалась. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показала, що знає [PERSON] з народження, [PERSON] знає приблизно п'ять років, крім того знає, що остання спілкувалась добре з покійною бабусею [PERSON], після смерті якої зі слів [PERSON], вона подарувала [PERSON] свою квартиру. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показала, що вона є матір»ю [PERSON], знає [PERSON] з 1973 року, стали більш близько спілкуватись останні 10 років. Знає що у позивачки був укладений договір довічного утримання з дочкою, який вона розірвала. Потім вона прийшла до них з донькою та запропонувала подарувати квартиру [PERSON], на щовони три рази відмовляли, оскільки була проти дарування квартири доньці, і лише коли вона вчетверте прийшла з документами, які кинула їм і сказала, що якщо не подарує квартиру зістрибне з даху, відповіла їй, що хочете те й робіть. Після чого остання подарувала квартиру її доньці. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показав, що він є батьком відповідачки, договір дарування у [PERSON] був укладений з його донькою, [PERSON]. Зі слів [PERSON] знає, що в неї є рідна донька та онука, з якими вона не спілкується, оскільки ті до неї не приїзжають, вона тричі пропонувала подарувати свою квартиру і лише вчетверте погодилась донька. Донька платила за комунальні послуги, купила за свої кошти бабусі телевізор, він з дружиною приносив бабусі їжу, лагодили крани в квартирі, вішали штори в квартирі, договір дарування укладався в 12 Київській нотаріальній конторі. Зазначає, що донька ніколи бабусю не виселяла, вона проживає в іншій квартирі. Оцінюючи наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що договір дарування квартири [ADDRESS], загальною площею 45.60 кв. м., був укладений 01.12.2011 року між позивачкою та [PERSON] при повному усвідомленні значення своїх дій, розумінні всіх обставин, які мають істотне значення, на звичайних умовах. Волевиявлення Позивачки було вільним та відповідало внутрішній волі, що також підтверджується показами свідків, що були допитані в ході розгляду справи. Договір дарування квартири укладений 01.12.2011 року посвідчений державним нотаріусом Київської нотаріальної контори №12 Фещук Н.І. номер у реєстрі нотаріальних дій № 6-3197 відповідає вимогам ст.203 ЦК України, а саме: волевиявлення учасників правочину є вільним і відповідає їх внутрішній волі, договір вчинений у формі, встановленій законом, спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, його зміст не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, укладений сторонами при повному усвідомленні значення своїх дій, розумінні всіх обставин, які мають істотне значення. Згідно п.36 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами Україи затвердженої Наказом Мвністерства України від 03.03.2004 року № 20/5 нотаріуси зобов*язані встановити дійсні наміри кожної сторони до вчинення правочину , який він посвідчує , а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину . Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної сторони . Встановлення дійсних намірів однієї з сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення . Правочин посвідчується нотаріусом , якщо кожна із сторін розуміє значення , умови правочину та його правові наслідки , про що свідчать особисті підписи сторін на правочині . Крім того , в судовому засіданні стороною позивача не ставилось питання , що позивач внаслідок свого віку не розуміла значення своїх дій та керувати ними під час підписання оспорюваного договору . Те , що позивач вчиняє свої дії , які відповідають її волевиявленню свідчить про те , що нею укладався договір довічного утримання з її донькою , який згодом було розірвано в судовому порядку за позовом [PERSON] Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема, укладення договору дарування від 01.12.2011 р. під впливом обману, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. У відповідності до ст.267 ЦК України п.3,4 позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі , зробленою до винесення рішення . Сплив позовної давності , про застосування якої заявлено стороною у спорі , є підставою для відмови у позові . Судом не визнано поважними причини пропущення позовної давності .

Outcome: dismissed