Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-16 00:00:00

Відповідач позовні вимоги визнав, щодо їх задоволення не заперечував, просив розглянути справу у його відсутності. Позивачка на задоволенні позову наполягала, просила про розгляд справи без її участі. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія договору купівлі-продажу від 05.12.2018р.; копія розписки від 05.12.2018р.; копія свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.01.2018р. №89; копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно - на житловий будинок із надвірними спорудами від 20.01.2018р.; копія технічного паспорту на житловий будинок із надвірними спорудами, розташований по [ADDRESS] , оформленого на ім`я [PERSON] ; копія свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.01.2018р. №90; копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно - земельну ділянку площею 0,2499 га; копія свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.01.2018р. №91; копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно - земельну ділянку площею 0,0458 га. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивачка [PERSON] звернулася до суду із вищезгаданими вимогами до відповідача [PERSON] , зазначивши, що 05.12.2018 р. між нею та [PERSON] була досягнута домовленість про купівлю належного йому житлового будинку із надвірними спорудами, розташованого по [ADDRESS] , земельної ділянки, розміщеної за цією ж адресою, площею 0,2499 га, виділеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та земельної ділянки, розміщеної за цією ж адресою, площею 0,0458 га, виділеної для ведення особистого селянського господарства, - за 70000 грн. 05.12.2018р. сторони уклали між собою відповідний письмовий договір. В той же день позивачка передала відповідачу обумовлену суму, а відповідач передав документи на житловий будинок із надвірними спорудами та на земельні ділянки (які були в наявності). У майбутньому відповідач пообіцяв позивачці засвідчити договір купівлі-продажу нерухомості та земельних ділянок в нотаріальному порядку. Після вчинення правочину позивачка організувала догляд за придбаною нерухомістю та земельними ділянками, сплачує всі необхідні комунальні платежі. З метою нотаріального засвідчення правочину позивачка неодноразово зверталася до відповідача, однак [PERSON] від посвідчення договору ухилявся, на прохання позивачки про зустріч не реагував, мотивуючи нестачею вільного часу, матеріальними труднощами та ін. Пізніше, при зустрічі, відповідач пояснив, що засвідчити угоду в нотаріальному порядку неможливо, оскільки на час укладення договору купівлі-продажу (05.12.2018р.) він не рахувався зареєстрованим власником земельних ділянок та житлового будинку, а фактично володів ними на правах спадкоємця, лише 19.01.2018р. він отримав свідоцтва про право на спадщину за законом на ці об`єкти. При зверненні до відповідних органів із питанням про переоформлення документації на житловий будинок та земельні ділянки на себе, позивачці було роз`яснено, що зробити це неможливо, оскільки у сторін відсутній правовстановлюючий, належним чином завірений документ на доказ вчинення правочину, крім того, письмовий договір купівлі-продажу від 05.12.2018р. було укладено від імені продавця, який на той час не був оформлений власником об`єктів продажу. Враховуючи вищенаведене, позивачка вимушена була звернутися із позовом до суду. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки обґрунтовані і підлягають задоволенню, виходячи з наступного. За ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно : було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Також не підлягає віндикації майно, що було продане набувачу у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Відповідно до ч.3 ст. 388 ЦК України майно набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, може бути витребуване в усіх випадках. Згідно із ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України, майно не може бути витребуване у нього. Згідно ст. 397 ЦК України, володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Право володіння чужим майном може належати одночасно двом або більше особам. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Враховуючи вищевикладені засади законодавства, сторона у справі - позивачка [PERSON] являється добросовісним набувачем, оскільки на час укладення письмової угоди про купівлю-продаж житлового будинку із надвірними спорудами, розташованого по [ADDRESS] , і земельних ділянок вона не знала і не могла знати про те, що [PERSON] не мав права на відчуження нерухомості та землі, у зв`язку із тим, що він на той час належним чином не оформив право власності на ці об`єкти нерухомості. Отже, вбачаються правові підстави для набуття позивачкою права власності на вищевказану нерухомість та земельні ділянки, як добросовісним набувачем. Як вже зазначалося вище, між позивачкою та відповідачем була досягнута домовленість про купівлю-продаж нерухомості та земельних ділянок, згідно якої відповідач [PERSON] продав, а позивачка купила житловий будинок із надвірними спорудами по [ADDRESS] та земельні ділянки (присадибну та для ведення особистого селянського господарства) за 70000 грн. 05.12.2018р. позивачка передала відповідачу обумовлену суму (що підтверджується розпискою [PERSON] ), а відповідач передав позивачці документи на житловий будинок і на земельні ділянки (які були в наявності) за цією ж адресою. Оскільки на момент укладення угоди сторони не мали змоги засвідчити договір нотаріально, вони домовилися зробити це згодом. Оскільки це виявилося неможливим, позивачка звернулася до суду із відповідним позовом. Відповідно до статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Що стосується земельної ділянки, виділеної для ведення особистого селянського господарства, суд зазначає, що згідно п. 15 розд. Х «Перехідні положення» Земельного кодексу (далі - ЗК) до набрання чинності закону про обіг земель сільгосппризначення не допускається: купівля-продаж земельних ділянок сільгосппризначення державної та комунальної власності, крім вилучення (викупу) їх для суспільних потреб; купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільгоспвиробництва, земельних ділянок, виділених у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок із метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами. З викладеного випливає, що дія мораторію за колом суб`єктів та об`єктів правовідносин поширюється на власників та земельні ділянки: сільгосппризначення державної та комунальної власності; надані для ведення товарного сільгоспвиробництва; виділені в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства; земельні частки (паї). Тобто заборона на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та зміну цільового призначення земельних ділянок не поширюється на громадян - власників земельних ділянок із цільовим призначенням для ведення фермерського господарства та для ведення особистого селянського господарства, які набули право власності на них: на підставі цивільно-правових угод; у результаті прийняття спадщини; у межах норм безоплатної передачі земельних ділянок громадянам, визначених ст. 121 ЗК. В даному випадку позивачка купила у [PERSON] земельну ділянку, виділену для ведення особистого селянського господарства, яка перейшла до нього в порядку спадкування від спадкоємця, якому, в свою чергу, вона була виділена у межах норм безоплатної передачі земельних ділянок громадянам, визначених ст. 121 ЗК. У зв`язку із цим підстав для застосування мораторію щодо цього виду земельної ділянки - немає, цивільно-правова угода відносно цього об`єкта нерухомості може бути вчинена безперешкодно. Виходячи із вищенаведеного, угода (правочин) між сторонами відбулася, вона виконана в повному обсязі, нею були припиненні обов`язки відповідача щодо житлового будинку та земельних ділянок та встановленні права на нерухомість і земельні ділянки у позивачки як добросовісного набувача, тому є правові підстави визнати право власності на житловий будинок і земельні ділянки площею 0,2499 га ( присадибну) та площею 0,0458 га (для ведення особистого селянського господарства), за позивачкою як добросовісним набувачем.

Outcome: approved