Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-25 00:00:00

В грудні 2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , яка також діє в інтересах неповнолітньої [PERSON] , [PERSON] , Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , посилаючись на те, що відповідач, [PERSON] , у спірному жилому приміщенні не проживає більше двадцяти років, оплату за комунальні послуги не сплачує, за місцем реєстрації відповідач ніяким чином не здійснює своє право користування спірним жилим приміщенням, фактично проживає за іншою адресою. В позовній заяві [PERSON] зазначила, що на даний час у добровільному порядку відповідач не бажає знятися з реєстрації за зазначеною адресою, тому вона вимушена звернутися до суду з цим позовом. На відповідача продовжують нараховуватися відповідні комунальні платежі, які [PERSON] вимушена оплачувати разом із іншими членами її сім`ї, що справляє негативний вплив на матеріальне становище останньої. Представник відповідача, [PERSON] , адвокат Панасенко П.П. подав до суду відзив на позовну заяву, в якому, відхиляючи наведені позивачем у позовній заяві міркування, зазначив, що [PERSON] жодного разу не залишав спірну квартиру більше, ніж на пів року, а періодична відсутність останнього у спірній квартирі викликана поважними причинами, а саме - характером роботи відповідача та необхідністю здійснювати догляд за хворою особою. Представник позивача, [PERSON] , адвокат Бєлокриницький А.О. подав до суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якій зазначив, що всі твердження й аргументи представника відповідача стосовно тієї обставини, що відповідач постійно і безперервно проживає за адресою спірної квартири, не відповідають дійсності, не підтверджені належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами, тому з такими доводами представника відповідача погодитися не можна; крім того, у відповіді на відзив на позовну заяву представник [PERSON] посилався на відсутність відповідача у спірній квартирі понад встановлені законом строки з неповажних причин. Сторона відповідача не скористалася правом подати заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10.12.2018 розпочато підготовче провадження по справі і призначено підготовче засідання. 25.01.2019 через канцелярію суду представником відповідача адвокатом Панасенком П.П. подано зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] , в якій просив суд усунути [PERSON] перешкоди в користуванні даною квартирою і зобов`язати [PERSON] не чинити йому перешкод у користуванні житлом. Зустрічний позов обґрунтовано поважністю причин періодичної відсутності [PERSON] у спірній квартирі, обумовлених характером виконуваної останнім роботи, відсутністю іншого житла, систематичним перешкоджанням [PERSON] і членами її сім`ї [PERSON] проживати у спірній квартирі та користуватися цим житловим приміщенням. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12.03.2019 зустрічний позов прийнято до спільного розгляду з первісним і відкладено підготовче засідання по справі на 09.04.2019. Представник відповідача за зустрічним позовом, адвокат Бєлокриницький А.О., подав до суду відзив на зустрічну позовну заяву про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, в якому зазначив, що зустрічний позов не підлягає задоволенню з огляду на відсутність [PERSON] у спірній квартирі понад встановлений законом строк без поважних причин. Представник позивача за зустрічним позовом, адвокат Панасенко П.П., подав до суду відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, в якій, з огляду на поважність причин періодичної відсутності [PERSON] у спірній квартирі, обумовлених характером виконуваної останнім роботи, ряд письмових доказів, які наявні в матеріалах справи, адресування листів, в тому числі цінних, на ім`я [PERSON] на адресу саме спірної квартири, а не на якусь іншу адресу, вказав, що первісна позовна заява не підлягає задоволенню, в той час як для задоволення зустрічного позову наявні достатні підстави. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05.09.2019 закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , яка також діє в інтересах неповнолітньої [PERSON] , [PERSON] , Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, і за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням; справу призначено до розгляду по суті. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що первісний позов підлягає задоволенню, в той час як підстав для задоволення зустрічної позовної заяви не вбачається, з огляду на наступне. З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Суд, вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали цивільної справи та наявні у справі докази, допитавши свідків, встановив наступні обставини. Судом встановлено, що [PERSON] у зв`язку зі смертю наймача, [PERSON] , її чоловіка, на підставі Рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області від 26.12.2012 року № 850 «Про визнання громадян наймачами житлової площі» та додатку до даного рішення є основним квартиронаймачем трикімнатної ізольованої квартири [ADDRESS] зі складом сім`ї п`ять осіб: [PERSON] - наймач; [PERSON] - син; [PERSON] - дочка; [PERSON] - онука; [PERSON] - онука. Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 13.11.2018, за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований, зокрема, [PERSON] , [INFO] . Актом за підписами сусідів [PERSON] встановлено, що [PERSON] у спірному жилому приміщенні не проживає більше двадцяти років, оплату за комунальні послуги не сплачує, за місцем реєстрації ніяким чином не здійснює своє право користування спірним жилим приміщенням, фактично проживає за іншою адресою. У відповідності зі ст. 71 ЖК Української РСР, при тимчасовій відсутності наймача чи членів його родини за ними зберігається житлове приміщення протягом 6 місяців. Згідно ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності її понад встановлені строки, провадиться в судовому засіданні. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року № 2 передбачено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Суд зазначає, що тлумачення статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за одночасної наявності двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Стосовно самого факту не проживання [PERSON] у спірній квартирі більше шести місяців суд встановив, що в матеріалах справи наявний акт за підписом сусідів, згідно з яким відповідач у спірному жилому приміщенні не проживає більше шести місяців (а саме - більше двадцяти років), оплату за комунальні послуги не сплачує, за місцем реєстрації відповідач ніяким чином не здійснює своє право користування спірним жилим приміщенням, фактично проживає за іншою адресою. Щодо другої умови, за якою особа може бути визнана судом такою, що втратила право користування житловим приміщенням, тобто стосовно відсутності поважних причин, суд зазначає наступне. Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Факт не проживання [PERSON] у спірному житлі більше шести місяців та відсутність поважних причин цього непроживання підтверджується, в тому числі, показаннями свідків. Так, допитана в якості свідка третя особа [PERSON] пояснила, що [PERSON] починаючи з 1993 році, після призиву на військову службу припинив проживати в квартирі [ADDRESS] , в 1994 році відповідач почав проживати зі своєю дружиною за адресою: [ADDRESS] , де й по сьогоднішній день проживає. [PERSON] в господарських справах щодо утримання квартири участі не бере, ремонт як поточний, так і капітальний не здійснює, не бере участі у сплаті комунальних платежів, його особистих речей у квартирі немає, крім того, ключів від квартири в нього також немає. Оплату комунальних платежів здійснюють за свої особисті кошти [PERSON] та [PERSON] . Повідомила про те, що в квартирі обмаль місця: так, в 1 кімнаті - проживає [PERSON] та [PERSON] , в 2 кімнаті - проживає [PERSON] , в 3 кімнаті - проживає свідок разом зі своїм чоловіком. Допитана в якості свідка [PERSON] , повідомила про те, що вона проживає та зареєстрована в квартирі № 309, в цій квартирі проживають - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] не проживає в зазначеній квартирі, його речі в квартирі відсутні. Квартира складається з трьох кімнат. В 1 кімнаті - проживає [PERSON] та [PERSON] , а також в ній знаходиться два спальних місця, в 2 кімнаті - проживає [PERSON] , в ній знаходиться одне спальне місце, в 3 кімнаті - проживають її батьки, в кімнаті знаходиться одне двоспальне місце. Будь-які інші спальні місця, розкладушки тощо в квартирі відсутні. Комунальні послуги сплачує мама та бабуся. В будь-яких господарських справах щодо утримання квартири [PERSON] участі не брав, ремонт не здійснював. В квартиру приходив лише в гості на деякі сімейні свята зі своєю дружиною та донькою. Ночувати в квартирі ніколи не залишався. Останній раз був в квартирі в лютому 2018 року, коли прийшов на святкування дня народження сестри свідка. Допитаний в якості свідка [PERSON] повідомив про те, що він є сусідом [PERSON] . Проживає в будинку з 2002 року та товаришує з [PERSON] . В квартирі проживають - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] перший раз побачив в судовому засіданні з приводу розгляду даної справи, в квартирі буває регулярно, приходить в гості до [PERSON] , однак ніколи [PERSON] не бачив в квартирі. В 1 кімнаті - проживає [PERSON] та [PERSON] , а також в ній знаходиться два спальних місця, в 2 кімнаті - проживає [PERSON] , в ній знаходиться одне спальне місце, в 3 кімнаті - проживають її батьки, в кімнаті знаходиться одне двоспальне місце. Повідомив про те, що він склав і підписав разом із іншими сусідами акт про те, що [PERSON] не проживає в зазначеній квартирі понад 20 років. Допитаний в якості свідка [PERSON] повідомив про те, що періодично буває в квартирі. В зазначеній квартирі проживає [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] в квартирі не проживає, [PERSON] повідомляв свідка про те, що він проживає зі своєю дружиною на Тракторобудівників . Повідомив про те, що він склав і підписав разом із іншими сусідами акт про те, що [PERSON] не проживає в зазначеній квартирі. Свідок зі сторони відповідача [PERSON] повідомила про те, що свідку не відомо хто проживає в 309 квартирі, в даній квартирі ніколи не бувала, свідок бачила періодично відповідача, що він заходив до сьомого під`їзду, раз у рік-півроку. В 2018 році свідок [PERSON] не бачила. Свідок зі сторони відповідача [PERSON] повідомив про те, що в квартирі він не був починаючи зі школи, свідок бачив періодично [PERSON] біля під`їзду до 2018 року, після чого свідок відповідача біля під`їзду не бачив. Свідок зі сторони відповідача [PERSON] повідомила про те, що [PERSON] є братом її чоловіка. [PERSON] приходив до матері в гості, інколи там ночував. Востаннє бачила його в квартирі в 2018 році. Повідомила про те, що в 1 кімнаті квартири № 309 проживає [PERSON] , в другій - [PERSON] з батьками, а в третій - позивач разом із відповідачем. Постійно в квартирі № 309 [PERSON] не проживає. Повідомила про те, що наразі [PERSON] проживає в неї в квартирі. [PERSON] повідомив про те, що інколи підвозив [PERSON] за адресою [ADDRESS] до мами. Останній раз підвозив в кінці 2018 року. В 309 квартирі ніколи не бував. Суд критично ставиться до показань свідків зі сторони відповідача, оскільки жоден свідок зі сторони відповідача не зміг беззаперечно підтвердити проживання відповідача у квартирі № 309 починаючи з 1993 року, а також поважності причин його не проживання в цій квартирі. Отже, на підставі показань свідків і повно та всебічно досліджених матеріалів справи, суд приходить до висновку про те, що [PERSON] не проживає в квартирі № 309 з 1993 року, а також про відсутність підстав вважати, що [PERSON] не проживає у спірній квартирі більше шести місяців із поважних причин. Надаючи оцінку доводам сторони відповідача за первісним позовом суд виходить із наступного. Суд критично ставиться до тверджень представника [PERSON] про те, що останній постійно і безперервно проживав у спірній квартирі, оскільки, на думку сторони відповідача за первісним позовом, Рішенням Виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області від 26.12.2012 року № 850 «Про визнання громадян наймачами житлової площі» та додатком до даного рішення [PERSON] разом зі складом сім`ї, в тому числі разом із сином - [PERSON] , визнано наймачами спірної квартири. Так, дані документи тільки констатують факт визнання [PERSON] наймачем спірної квартири, який не оспорюється [PERSON] . Разом із цим, позивач за первісним позовом як на підставу визнання [PERSON] таким, що втратив право користування спірним житлом, не посилається на відповідні приписи ст. 107 ЖК Української РСР, яка регулює правові наслідки вибування члена сім`ї наймача з жилого приміщення і, як наслідок, втрату таким членом сім`ї статусу наймача, а, отже, у даній справі статус [PERSON] як одного з неосновних наймачів спірної квартири не оспорюється позивачем; наявність цього статусу не може слугувати належним підтвердженням того, що [PERSON] проживав у спірному житлі протягом останніх 6 місяців. Щодо доводів сторони відповідача за первісним позовом стосовно відсутності юридичного факту не проживання відповідача у спірному жилому приміщенні більше шести місяців з огляду на те, що в доданих представником [PERSON] до відзиву на первісну позовну заяву цивільно-правових договорах, постанові у справі про адміністративне правопорушення серія АА2 № 108742 від 23.07.2013, постанові про закінчення виконавчого провадження ВП № 40246822 від 22.10.2013, листі Міністерства юстиції України від 09.10.2013, постанові про відкриття виконавчого провадження ВП № 40246822 від 09.10.2013, листі Міністерства юстиції України за вих. № 7421В-12/12-30 від 18.06.2015, постанові про закінчення виконавчого провадження від 18.06.2015, листі Міністерства інфраструктури України від 19.10.2017 місце проживання останнього вказане за адресою спірної квартири, а також з огляду на зміст заяви [PERSON] до органу прикордонного контролю, суд зазначає наступне. По-перше, вказані вище договори не є документами, якими посвідчується факт проживання особи за певною адресою; тим більше, вони не є доказами того, що відповідач жодного разу не переривав свого проживання за адресою спірної квартири більше, ніж на шість місяців; по-друге, дані цивільно-правові договори заповнені самим відповідачем. Так само критично суд оцінює посилання представника відповідача за первісним позовом на наявну в матеріалах справи заяву [PERSON] до органу прикордонного контролю та інших компетентних органів, оскільки нотаріус, засвідчивши справжність підпису [PERSON] на вказаній заяві, не міг встановити юридичний факт проживання [PERSON] у спірному жилому приміщенні більше шести місяців і не є суб`єктом, уповноваженим законодавцем на встановлення подібних юридичних фактів. Не є такими суб`єктами і державний виконавець та інші особи, підписи яких містяться на відповідних постановах і листах. Крім того, вихідні дати зазначених вище документів (окрім договору № 8338 про надання освітніх послуг від 17.08.20118) не мають відношення до спірного періоду часу (останніх шести місяців), в якому [PERSON] без поважних причин не проживав у спірній квартирі. Посилання сторони відповідача за первісним позовом на адресування листів, в тому числі цінних, на ім`я [PERSON] на адресу саме спірної квартири, а не на якусь іншу адресу, як на доказ того, що [PERSON] жодного разу не залишав дану квартиру більше, ніж на шість місяців, відхиляються судом, оскільки фактичні обставини на кшталт повідомлень у листах, адресування кореспонденції тощо мають істотне значення лише в тому випадку, коли в якості підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, позивач указує підстави, встановлені ст. 107 ЖК Української РСР, а не підстави, встановлені ст. 71 даного кодексу. Дану правову позицію висловлено Пленумом Верховного Суду України в п. 11 постанови № 2 від 12.04.1985 (vd850412 vn12) «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування Житлового кодексу України». Суд не бере до уваги твердження представника відповідача за первісним позовом стосовно факту звернення [PERSON] в поліцію 15.01.2019 з огляду на наступне. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», зокрема передбачено, що коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім`ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. З урахуванням того, що згоди членів сім`ї на повернення [PERSON] до спірного житла не було, що має місце в даній справі і підтверджується показаннями свідків, то [PERSON] втратив право користування спірною квартирою. Більше того, суд звертає увагу на ту обставину, що відповідач за первісним позовом звернувся до органів поліції лише 15.01.2019, тобто вже після відкриття провадження в даній справі, в той час як раніше таких звернень із приводу усунення перешкод у користуванні спірною квартирою до правоохоронних органів або до суду від відповідача не надходило; дані обставини підтверджують той факт, що протягом великого періоду часу (значно більше шести місяців) [PERSON] не вчиняв жодних дій щодо захисту своїх житлових прав, не проявляв інтересу до спірного житла, а тому останній є такими, що втратив право користування спірною квартирою. Крім того, ці обставини свідчать про те, що [PERSON] не чинилися перешкоди у користуванні спірною квартирою, як це було встановлено судом, в тому числі, і з показань свідків. Твердження представника [PERSON] стосовно відсутності в останнього іншого житла суд до уваги не бере з огляду на наступне. В матеріалах справи наявний правовстановлюючий документ, який підтверджує право власності дружини [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, [PERSON] як чоловік особи, яка на праві власності володіє квартирою за вказаною адресою, має право проживати в даній квартирі, а, отже, має інше, крім спірного, житло. Відповідно до правової позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеної в ухвалі від 09.11.2017 у справі № 598/1718/16-ц, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням; таким чином, факт розірвання шлюбу [PERSON] з власницею квартири [ADDRESS] не позбавляє останнього права користуватися цією квартирою. Посилання представника [PERSON] на необхідність здійснення відповідачем догляду останнім за його сестрою як на підтвердження поважності причин його не проживання у спірній квартирі відхиляються судом з огляду на непідтвердженість цієї обставини жодними доказами. Стосовно доводів сторони відповідача за первісним позовом про зумовленість періодичної відсутності [PERSON] у спірній квартирі через характер роботи останнього суд зазначає наступне. Характер роботи [PERSON] жодного відношення до обставин даної справи не має, оскільки останній не проживає у спірній квартирі понад шість місяців через зовсім інші неповажні причини, які жодного зв`язку з характером роботи [PERSON] не мають, що підтверджено в ході допиту свідків. Виходячи з духу закону, характер роботи [PERSON] міг би слугувати поважною причиною тільки якщо би це була основна, значуща причина відсутності останнього, в той час як за обставинами даної справи цю причину безпідставно вважати поважною, вона не є основною. Таким чином, позовні вимоги позивача по первісному позову про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, у зв`язку з відсутністю в ньому понад шість місяців без поважної причини, підлягають задоволенню. Пункт 1 статті 8 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод, який гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою житла. Відповідно до ст. 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Зазначені висновки не суперечать нормам ст.47 Конституції України, ст. 9 ЖК України, ст. 311 ЦК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи. Щодо оцінки інших доводів представника [PERSON] суд зазначає наступне. Як вказував ЄСПЛ, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України» № 63566/00. § 23, ЄСПЛ від 18.07.2006). Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Виходячи з викладеного вище, суд встановив наявність достатніх підстав для задоволення первісної позовної заяви з одночасною відсутністю правових підстав для задоволення зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: approved