Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-06 00:00:00

Вимоги первинного позову обґрунтовані тим, що згідно укладеного кредитного договору від 29.03.2007 року відповідач отримала кредит у сумі 13500 доларів США на термін до 29.03.2027 року зі сплатою 0,84 відсотка на місяць, тобто 10,08 відсотків річних. Починаючи з 01.11.2008 року, позивач підвищив відсоткову ставку з 10,08 до 13,20 відсотків річних. Відповідач, порушивши умови договору, допустив заборгованість по платежах за кредит. Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитом станом на 06.04.2015 року в сумі 11838,94 доларів США, яким за курсом НБУ на вказану дату відповідають 275847,30 гривень. Вимоги зустрічного позову обґрунтовані тим, що наданий банком розрахунок заборгованості є невірним, позивач вже сплатив більше, ніж позичив, відсоткова ставка у 10,08 відсотків річних у кредитному договорі не зазначена, у позовній заяві банк посилається на умови, не передбачені договором, умова договору щодо права банку змінювати розмір відсоткової ставки в односторонньому порядку є нікчемною, банк не повідомив позивача про таку зміну, до вимог про стягнення неустойки, штрафу, пені застосовується позовна давність один рік, криза світової фінансової системи не дає можливості позивачу сплачувати суми, передбачені договором, чого вона не могла передбачити під час укладення цього договору, банк порушив вимоги ч.2 ст.11 Закону «Про захист прав споживачів», п.3.4 розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, умови кредитного договору є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Договір іпотеки є похідним від головного договору, тому і він має бути визнаним недійсним слідом за кредитним договором. Позивач просить також застосувати наслідки недійсності правочину. У первинному та зустрічному позові слід відмовити повністю. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ч.2 ст.1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно п.2.3.3 укладеного сторонами кредитного договору від 29.03.2007 року (факт його укладення визнаний обома сторонами), простроченням вважається: затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць; перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на 10%; несплати Позичальником більше однієї виплати, яка перевищує 5% суми кредиту. ПАТ КБ «ПриватБанк» не довів, що на момент його звернення до суду 23.04.2015 року [PERSON] допустила прострочення виконання зобовязань і у нього на момент звернення до суду було право вимагати у неї дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Згідно висновку № 7996 судово-економічної експертизи, відповідно до поданих на дослідження документів (банківські виписки), підтверджується переплата внесених [PERSON] станом на 06 квітня 2015 року (на момент проведення ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідного розрахунку) коштів за кредитним договором № VOKVG00001300 від 29 березня 2007 року у сумі 336,45 доларів США. ПАТ КБ «ПриватБанк» заперечив цей висновок, вказавши, що експерт, встановивши переплату, безпідставно не врахував підвищення відсоткової ставки з 10,08 до 13,20 відсотків річних, починаючи з 01.11.2008 року. Якщо таке підвищення врахувати, то переплати не буде, а буде прострочення. Експерт дійсно не врахував таке підвищення, оскільки вважав, що воно суперечить умовам кредитного договору, а також чинному законодавству. Згідно п.2.3.1 укладеного сторонами кредитного договору, Банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування Кредитом при зміні конюктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше, ніж на 10% у порівнянні з курсом США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення Договору, зміні облікової ставки НБУ, зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ). При цьому Банк надсилає Позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки. Збільшення процентної ставки Банком у вищевказаному порядку можливо в границях кількості пунктів, на яке збільшується ставка НБУ, розмір відрахувань у страховий фонд, середньозважена ставка по кредитах або пропорційно збільшенню курсу долара США. Разом з тим, частиною 4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, яка діяла на момент укладення кредитного договору, було передбачено, що у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною. [PERSON] заперечила, що ПАТ КБ «ПриватБанк» повідомило її про зміну відсоткової ставки за кредитом. ПАТ КБ «ПриватБанк», намагаючись довести факт такого повідомлення, надав суду реєстр № 30 на відправлення рекомендованих листів з печаткою ТзОВ «ПРИН-Ц» та сам лист на імя [PERSON] № 20.13.2/6-22855/3526 від 03.10.2008 року. Крім цього, ПАТ КБ «ПриватБанк» доводить факт повідомлення [PERSON] про зміну відсоткової ставки тим, що остання продовжувала вносити платежі по кредиту і після зміни відсоткової ставки, а отже, знала про таку зміну. [PERSON] заперечила і факт отримання нею вказаного вище листа, і те, що вона будь-що знала про підвищення відсоткової ставки до моменту предявлення ПАТ КБ «ПриватБанк» позову до суду. ПАТ КБ «ПриватБанк» не довів факт надіслання Позичальникові письмового повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки, як того вимагає кредитний договір. Лист датований 03.10.2008 року, на реєстрі стоїть дата 17.10.2008 року і відбиток поштового штампа м. Дніпропетровська з датою 29.10.08 року. Згідно реєстру, листи передавались на державну пошту за посередництвом ТзОВ «ПРИН-Ц», належного доказу того, що згадане товариство здало листа [PERSON] поштовій службі для відправлення ПАТ КБ «ПриватБанк» не надало. Поштовий штемпель з датою, яка істотно відрізняється від дати складення реєстру, факту такої здачі не доводить. До того ж, ПАТ КБ «ПриватБанк» мав керуватись у цьому випадку не умовою кредитного договору, який покладає на нього обовязок надіслати письмове повідомлення Позичальнику про зміну процентної ставки, а вимогами наведеної вище частини 4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», які покладають на ПАТ КБ «ПриватБанк» обовязок не просто надіслати письмове повідомлення, а повідомити споживача про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Інакше, будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною. ПАТ КБ «ПриватБанк» не довів того, що він повідомив [PERSON] про зміну відсоткової ставки, зокрема, не надав суду поштове повідомлення з підтвердженням про вручення їй рекомендованого листа, не надав інших доказів її повідомлення. Те, що [PERSON] продовжувала виконувати зобовязання за договором після того як ПАТ КБ «ПриватБанк» підвищив в односторонньому порядку відсоткову ставку за кредитом, не доводить факту її повідомлення про таке підвищення. [PERSON] достроково погашала кредит, на момент звернення ПАТ КБ «ПриватБанк» до суду у неї була переплата, якщо не враховувати підвищення відсоткової ставки, тому вона мала усі підстави думати, що заборгованості за кредитом у неї немає і відсоткова ставка залишається тією ж. Тому суд цей довід ПАТ КБ «ПриватБанк» відхиляє. Отже, відповідно до вимог частини 4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки [PERSON] не була повідомлена про зміну відсоткової ставки, ця зміна є недійсною. Без зміни відсоткової ставки заборгованості [PERSON] перед ПАТ КБ «ПриватБанк» на момент звернення останнього до суду не було. А отже, у ПАТ КБ «ПриватБанк» на момент звернення до суду не було права вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Тому, у позові ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості слід відмовити. Згідно ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. [PERSON] не довела, що зміст кредитного договору, який вона оспорює, не відповідає вимогам ч.1 ст.203 ЦК України. [PERSON] стверджує, що ПАТ КБ «ПриватБанк» трактує положення кредитного договору як заманеться, що в розумінні ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» ставить її в тяжке, несправедливе становище як споживача в договірних відносинах. Однак, викладене нею у зустрічній позовній заяві обґрунтування цієї тези є фактично запереченням вимог про стягнення заборгованості, а не твердженням про несправедливість положень договору. Тому, таке твердження [PERSON] є необґрунтованим і бездоказовим. У судовому засіданні встановлено, що згідно укладеного кредитного договору від 29.03.2007 року [PERSON] отримала кредит у сумі 13500 доларів США на термін до 29.03.2027 року зі сплатою 0,84 відсотка на місяць. 0,84 відсотка на місяць це 10,08 відсотків річних. Тому, кредитний договір передбачав таку відсоткову ставку як 10,08 відсотків річних. Починаючи з 01.11.2008 року, ПАТ КБ «ПриватБанк» збільшив розмір процентної ставки за користування кредитом з 10,08 до 13,20 відсотків річних. ПАТ КБ «ПриватБанк» вправі був в односторонньому порядку збільшити розмір процентної ставки за користування кредитом на підставі п.2.3.1 кредитного договору. Умовою такого підвищення стала зміна облікової ставки НБУ: на момент укладення договору вона була 8,5 відсотків річних, а станом на 01.11.2008 року піднялася до 12 відсотків річних, причому за період з 01.01.2008 року по 30.04.2008 року зросла одразу на 2 відсотки з 10 до 12. Пункт 2.3.1 кредитного договору передбачає таку умову для збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом як зміна облікової ставки НБУ. Ріст облікової ставки НБУ був істотним, що давало право банку відповідним чином збільшити процентну ставку за кредитом. Таке збільшення було в цілому пропорційним збільшенню облікової ставки НБУ, тому у цьому випадку не можна говорити про недобросовісність банку, зловживання ним своїми правами за договором. Так само не можна стверджувати, що ця умова є несправедливою, оскільки всупереч принципу добросовісності її наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Сама по собі ця умова є розумною і рівноправною, оскільки передбачає низку конкретних і чітко визначених підстав для її запровадження (серед них зміна облікової ставки НБУ). Банк як позичальник вправі і зобовязаний страхувати свої вкладення і мати можливість миттєво реагувати на зміну конюктури фінансового ринку, в тому числі шляхом зміни процентної ставки за користування кредитом. Позичальник також має свій інтерес і переваги, оскільки отримує в борг гроші банку і може мати з них зиск. Існування такої умови договору не спинило [PERSON] від укладення кредитного договору, отже, на момент укладення договору вона вважала цю умову цілком прийнятною і розумною. ПАТ КБ «ПриватБанк» не допустив зловживання своїм правом в односторонньому порядку збільшувати процентну ставку. Навіть у випадку зловживання банком таким правом, це могло б стати підставою для вимоги усунути таке зловживання, а не для вимоги визнати кредитний договір недійсним в цілому. В той же час, ПАТ КБ «ПриватБанк», як було зазначено вище, не виконав вимоги частини 4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», не повідомив [PERSON] про зміну відсоткової ставки, а тому ця зміна є недійсною. Тобто, йдеться про недійсність вказаної конкретної зміни відсоткової ставки, а не умови договору, на підставі якої ця зміна була проведена. За умови належного повідомлення [PERSON] зміна відсоткової ставки була б дійсною. Твердження [PERSON] щодо необґрунтованості нарахування пені без врахування позовної давності є фактично запереченням проти первинного позову, а не доводом в питанні визнання кредитного договору недійсним. Доводи [PERSON] про неможливість виконувати зобовязання за кредитним договором через обставини, які вона не могла передбачити, є доводами для зміни або розірвання договору, а не для визнання його недійсним (ст.652 ЦК України). Частина 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції на момент укладення оспорюваного кредитного договору передбачала, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Тобто, неповідомлення банком споживачу інформації, зазначеної у ч.2 цієї статті, не може мати наслідком визнання кредитного договору недійсним, а може мати наслідком відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону (штрафи, які зараховуються до державного бюджету). Частина 4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції на момент укладення оспорюваного кредитного договору передбачала, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. Поняття «детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача» на момент укладення кредитного договору не мало достатньої для застосування визначеності, оскільки ступінь деталізації може бути різною. Критерії такої деталізації не були встановлені законодавством. До того ж, поняття «загальна вартість кредиту» є інформаційною складовою кредитного договору, а не його істотною умовою, від якої залежить визнання його укладеним. Якщо визначення «загальної вартості кредиту» віднести до істотної умови кредитного договору, то вимога визнання цього договору недійсним втрачає сенс, оскільки договір вважається неукладеним. Відсутність у кредитному договорі визначення «загальної вартості кредиту» з точки зору визнання його недійсним може розглядатись через призму обману чи помилки споживача, обман має бути умисним, а помилка істотною, такою, що привела б до відмови укласти договір. [PERSON] не стверджувала, що вона уклала кредитний договір під впливом обману або помилки, не визначала обман або помилку підставою позову. Інші складові в оспорюваному кредитному договорі зазначені. Твердження [PERSON] про протиправну наявність у договорі вимоги про сплату комісії за користування кредитом може бути підставою для оспорювання цієї вимоги, а не всього кредитного договору в цілому. Без цієї вимоги кредитний договір не втратить цілісності. Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Правління Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року, не діяли на момент укладення оспорюваного договору і зворотня сила їм не надана. Твердження [PERSON] про несправедливість умов кредитного договору не має конкретних визначень, у чому ця несправедливість полягає. Пункт 2.3.3 договору не містить несправедливих умов, оскільки банк надає гроші в кредит, він зацікавлений у сталості і прогнозованості відносин з боржником. Надання боржнику права зміни на його розсуд умов договору виглядає невиправданим, оскільки ризик неповернення позичених коштів має бути мінімізований це одна із «підвалин» будь-якого договору позики. Передбачене договором стягнення винагороди за здійснення додаткового моніторингу погашення кредиту по рахунку може стати підставою для оспорювання цієї умови, а не всього договору в цілому. Без цієї умови договір не втратить цілісності. Відсутність графіку погашення кредиту та рахунків, на які зараховуються кошти, не є підставою для визнання договору недійсним. [PERSON] за необхідності мала змогу здобути таку інформацію. Доказів того, що вона зверталась за нею, вона не представила, що свідчить про те, що банк не давав їй підстав для сумнівів у правильному зарахуванні коштів. Неправильне зарахування коштів може стати підставою для вимоги про усунення цього порушення, а не для вимоги про визнання кредитного договору недійсним. У визнанні недійсним договору іпотеки слід відмовити, оскільки його недійсність [PERSON] повязувала лише з визнанням недійсним кредитного договору, а підстав для такого визнання немає. З тих же підстав слід відмовити і у вимозі про застосування наслідків недійсності правочину.

Outcome: dismissed