Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-11 00:00:00

В грудні 2014 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом, посилаючись на те, що з 19 червня 1980 року перебувала у шлюбі із [PERSON], якому на праві власності належала квартира [ADDRESS]. [INFO] року [PERSON] помер. Після смерті чоловіка їй стало відомо про те, що останній 18 березня 2011 року продав зазначену квартиру відповідачу [PERSON] До укладання договору купівлі-продажу її чоловік хворів, його стан постійно погіршувався в зв'язку з чим він не міг працювати, пенсію не отримував, не міг самостійно себе обслуговувати. 29 березня 2011 року після укладання договору [PERSON] був госпіталізований до лікарні де через два тижні помер. Вважала, що в зв'язку з цими крайніми обставинами він був вимушений продати квартиру на вкрай невигідних для себе умовах у прискореному порядку. При цьому ринкова вартість вказаної квартири у 2011 році складала близько 30 000 доларів США, а квартира була продана лише за 70 000 грн., що значно нижче її ринкової вартості. У зв'язку з викладеним із посиланням на ст. 233 ЦК України просила суд визнати недійсним зазначений договір купівлі-продажу квартири. Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 17 березня 2016 року позовні вимоги [PERSON] задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] 18 березня 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Лупіновою Н.Є. за реєстровим номером 289. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати в сумі 243 грн. 60 коп. В апеляційній скарзі відповідач [PERSON] просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду цим обставинам та на неправильне застосування судом норм матеріального права. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення [PERSON] та його представника [PERSON], які просили апеляційну скаргу задовольнити, пояснення [PERSON] та її представника адвоката Оснач Л.О., які просили рішення суду залишити без змін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню, а рішення суду необхідно скасувати та в задоволенні позову відмовити з таких підстав. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено факт укладення померлим [PERSON] договору купівлі-продажу під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах. Проте з таким висновком суду погодитися не можна. Відповідно до ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені ст. 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину. Судом установлено, що позивачка перебувала з [PERSON] в зареєстрованому шлюбі у період з 1980 року до дня смерті останнього [INFO] року. Під час перебування у шлюбі [PERSON] отримав у спадщину квартиру [ADDRESS], яку 18 березня 2011 року продав [PERSON] В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка зазначала, що [PERSON] продав квартиру під впливом тяжких обставин якими були важка хвороба через яку він не міг працювати, відсутність коштів для існування та лікування, а також наявність заборгованості по оплаті комунальних послуг. Крім того, квартира була продана за ціною значно нижчою від ринкової. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 23 постанови від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. Для кваліфікації правочину за ст. 233 ЦК України необхідні наявність двох зазначених вище умов, а доказуванню підлягає наявність причинно-наслідкового зв'язку між існуючою тяжкою обставиною та вчиненим на вкрай невигідних умовах правочином. Отже, для визнання угоди недійсною з передбачених ст. 233 ЦК України підстав одночасно має бути встановлено існування впливу на волевиявлення особи тяжкої для неї обставини і вкрай невигідні умови договору. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загрози втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умов. З матеріалів справи та пояснень свідків в судовому засіданні суду першої інстанції вбачається, що померлий [PERSON] на час укладання спірного договору купівлі-продажу хворів на хронічний панкреатит, сахарний діабет ІІ типу та страждав на епідприпадки. В зв'язку із станом здоров'я оспорюваний правочин було посвідчено нотаріусом за місцем проживання [PERSON] Проте в матеріалах справи відсутні будь-які докази призначення лікарями [PERSON] термінового лікування, для проведення якого він би був вимушений продати належну йому квартиру. Таким чином, апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції про укладення померлим договору купівлі-продажу квартири під впливом тяжких обставин, оскільки потреба у допомозі у зв'язку з хворобою, не є підставою для застосування положень ст. 233 ЦК України. Крім того, судом першої інстанції не звернуто уваги на те, що в п. 21 договору купівлі-продажу квартири зазначено, що договір підписаний продавцем добровільно, без будь-яких погроз, примусу, насильства, за відсутності обставин, які примусили укласти цей договір на невигідних для себе умовах, та не надано оцінки даним обставинам. Також не може бути підставою для задоволення позовних вимог і наявність у [PERSON] заборгованості по оплаті комунальних послуг в сумі 1 800 грн. в зв'язку з тим, що ця обставина не може вважатися важкою. Позивачка в судовому засіданні апеляційного суду підтвердила, що надавала померлому чоловікові матеріальну допомогу для оплати комунальних послуг та відчужена квартира не була єдиним його житлом. Суд першої інстанції дійшов також висновку, що спірний договір підписано [PERSON] на вкрай невигідних умовах, оскільки квартиру продано за ціною значно нижчою ринковій. Проте зазначені висновки суперечать змісту договору купівлі-продажу квартири. Як убачається із п.п. 3, 6 оспорюваного договору, продаж квартири при її балансовій вартості у 61 209 грн. вчинено за домовленістю сторін за 70 000 грн., які одержані продавцем від покупця до оформлення цього договору. Своїми підписами у вказаному договорі сторони підтвердили факт повного розрахунку між собою та обізнаність стосовно рівня ринкових цін на аналогічне нерухоме майно, вважали суму договору вигідною для себе і не пов'язаною із збігом якихось важких обставин, а також підтвердили відсутність претензій фінансового характеру один до одного (пункти 4. 5 договору). У порушення вимог ст. 212 ЦПК України, суд не надав оцінку нотаріально-посвідченому договору та не навів докази, які спростовують його зміст та не врахував положення ч. 4 ст. 60 ЦПК України згідно з якою доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачка також, в порушення ст.ст. 10, 60 ЦПК України, не надала суду доказів щодо ринкової вартості аналогічного нерухомого майна на час укладення оспорюваного правочину в підтвердження невигідності його умов. Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що позивачкою не доведено вчинення [PERSON] спірного договору під впливом тяжкої для нього обставини для усунення або зменшення якої необхідно укласти такий правочин. Також позивачкою не надано доказів вчинення договору на вкрай невигідних умовах, та не доведено, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Таким чином, виходячи із фактичних обставин, встановлених в справі, апеляційний суд вважає що підстав для визнання угоди недійсною на підставі ст. 233 ЦК України немає, а тому рішення суду першої необхідно скасувати та в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити.

Outcome: dismissed