Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-10 00:00:00

В грудні 2013 року Виконавчий комітет Миколаївської міської ради звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], які діють в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх [PERSON], [PERSON], треті особи: ПП «Жек-10», Служба у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради, про виселення без надання іншого житлового приміщення. Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідачі зі своїми малолітніми дітьми проживають в [ADDRESS] без законних на те підстав. Квартира належить до комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва, представником якої є Виконком Миколаївської міської ради. Виконкомом ордер на проживання відповідачів у спірній квартирі не видавався. У добровільному порядку відповідачі звільняти житлове приміщення відмовляються. Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду з позовом. Представник позивача Виконавчого комітету Миколаївської міської ради в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, обставини, викладені в позові підтвердив, просила суд позов задовольнити. Відповідачі проти задоволення позову Виконавчого комітету Миколаївської міської ради заперечували, у задоволені позову просили суд відмовити. Представник ПП «Жек-10» до судового засідання не з'явився, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Представник Служби у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради в судовому засіданні вирішення спору віддав на розсуд суду. В ході судового розгляду відповідачі [PERSON], [PERSON], в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з зустрічним позовом до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, треті особи: ПП «Жек-10», Служба у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради, про визнання права користування житловим приміщенням. Позовні вимоги обгрунтовували тим, що вони вселилися до квартири з дозволу квартиронаймача [PERSON], сплачують комунальні платежі, здійснюють за власний рахунок поточний ремонт та утримання житла, з посиланням на ст. 47 Конституції України, вважають, що у них виникло право на користування спірним житлом. Суд, заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, відповідачі [PERSON], [PERSON] зі своїми дітьми проживають в [ADDRESS] без реєстрації місця проживання за вказаною адресою. У вказаній квартирі проживала [PERSON], яку рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 11. 10. 2011 визнано такою, що втратила право користування вказаною квартирою. Встановлено, що спірна квартира не приватизована, не службова, належить до комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва та входить до житлового фонду Миколаївської міської ради. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Відповідно до п. п. 1, 3 ст. 15 ЖК УРСР Виконавчі комітети районних, міських, районних у містах Рад народних депутатів у межах і в порядку, встановлених законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР, на території району, міста, району в місті здійснюють державний контроль за використанням і схоронністю житлового фонду, здійснюють управління житловим фондом місцевих Рад. Відповідно до ст. 18 ЖК УРСР управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно зі ст.ст. 317, 319 ЦК України власнику належать права володіння, користування і розпорядження своїм майном; власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Проживання відповідачів створює перешкоди Виконавчому комітету Миколаївської міської ради у розпорядженні належним йому на праві управління майном, в добровільному порядку відповідачі не звільняють зайняту квартиру. За ч. 4 ст. 9 ЖКУ ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло. Відповідно до п. п. 10 ст. 15 ЖК УРСР виконавчі комітети районних, міських, районних у містах Рад народних депутатів у межах і в порядку, встановлених законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР, на території району, міста, району в місті видають ордери на жилі приміщення . Відповідно до ст. 51 ЖК УРСР жилі приміщення в будинках житлового фонду місцевих Рад народних депутатів надаються громадянам виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті з депутатів Рад, представників громадських організацій, трудових колективів. Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлено, що органом, уповноваженим на управління житловим фондом місцевої ради - Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради, ордерів на вселення відповідачам не надавалося. На підставі вище викладеного суд дійшов висновку про самовільне вселення відповідачів до квартири [ADDRESS]. [PERSON], [PERSON] стверджують, що вони вселилися до квартири з дозволу попереднього квартиронаймача [PERSON], сплачують комунальні платежі, здійснюють за власний рахунок поточний ремонт та утримання житла Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Відповідачі [PERSON], [PERSON] не є родичами попереднього квартиронаймача, договорів оренди, користування чи інших угод не укладали, ордеру та дозволу на проживання у спірній квартирі не отримували. Попередній квартиронаймач [PERSON] із заявою про реєстрацію кого-небудь в спірну квартиру не зверталася ці обставини підтверджуються тим, що на сьогоднішній день відповідачі не зареєстровані у вищезазначеній квартирі. Таким чином, суд вважає позовні вимоги Виконавчого комітету Миколаївської міської ради такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. З тих же підстав у задоволенні зустрічного позову відповідачів суд вважає слід відмовити, зважаючи на його безпідставність та необгрунтованість.

Outcome: approved