Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-09 00:00:00

Відповідач [PERSON] у попереднє судове засідання та у судові засідання, які призначалися на 19.06.2015 р., 10.07.2015 р., будучи сповіщеним належним чином, не зявився, причини неявки суду не повідомив, був попереджений, що на підставі ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки без поважних причин або неповідомлення суду про причини неявки справа буде розглянута у його відсутності на підставі наявних у справі даних чи доказів, що є в матеріалах справи. Заяви про розгляд справи за своєї відсутності відповідач суду не надав. Позивач [PERSON] у судове засідання також не зявилась, надала суду заяву, в якій зазначила, що свої позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просила розглянути справу за її відсутності у зв`язку з терміновим виїздом з району, заперечень проти винесення заочного рішення позивачем суду не надано. У звязку з вищеозначеними обставинами суд прийняв рішення про подальший заочний розгляд справи на підставі наявних доказів, що відповідає положенням ст. ст.224 ЦПК України. Судом в ході судового розгляду справи були досліджені: - свідоцтво про укладення шлюбу, серії І-ЖД № 327321 від 03.08.2002 р, відповідно до якого між [PERSON] та [PERSON], 03.08.2002 р. у Новосільській сільській раді Ренійського району Одеської області був зареєстрований шлюб, актовий запис № 6, після укладення шлюбу чоловікові та дружині були присвоєні прізвища «Кєйбаш»; - копія паспорту на імя позивача [PERSON]В, [INFO], виданого Ренійським РВ УМВС України в Одеській області 29.12.2009 р.; - довідка Новосільської сільської ради Ренійського району Одеської області № 1 від 05.01.2015 р, яка видана на імя позивача [PERSON] про те, що до складу її сім`ї входять: донька [PERSON], [INFO] та чоловік [PERSON]В; - копія свідоцтва про народження доньки [PERSON], [INFO], серії І-ЖД № 395112 від 05.08.2002 року, в якому батьками дитини вказані позивач та відповідач; - квитанція про сплату судового збору. Судом встановлено, що позивач [PERSON] звернулася до Ренійського районного суду Одеської області з позовом до відповідача [PERSON], в якому просить розірвати шлюб з відповідачем та стягнути з нього аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], у розмірі ? частини заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до 15.07.2020 року, тобто до досягнення повноліття донькою [PERSON]. В обґрунтування заявлених вимог в позові вказано, що 03.08.2002 року Новосільською сільською радою Ренійського району Одеської області був зареєстрований шлюб між позивачем та відповідачем, актовий запис № 6. Від шлюбу у сторін народилась донька [PERSON]Г, [INFO]. На протязі останніх років відносини сторін поступово погіршувалися, за сумісного життя між подружжям виникали сварки, які мали матеріальне підґрунтя, оскільки із за зловживання відповідачем спиртними напоями, сім`я сторін знаходилась у тяжкому матеріальному стані. Далі, як вказано в позові, із-за скрутного матеріального стану та нестатків, відсутності роботи у сільській місцевості, за обоюдною згодою з відповідачем позивач вимушена була виїхати за межі України на заробітки. Після від`їзду дружини відповідач залишив доньку з матір`ю позивача [PERSON]Д, а сам перейшов жити до своїх батьків. З 2009 року сім`я сторін фактично розпалася, шлюбні стосунки між ними були припинені, подружжя стало проживати окремо. За час окремого проживання відповідач жодного разу не спробував примиритися з позивачем та продовжує вживати спиртні напої, на теперішній час позивач та відповідач стали зовсім сторонніми людьми, між ними втратились почуття любові та поваги один до одного. За таких обставин подальше подружнє життя та збереження шлюбу, на думку позивача, неможливі та суперечать її інтересам, оскільки шлюб існує суто формально. Примирення з відповідачем позивач [PERSON] вважає неможливим, наполягає на розірванні шлюбу, після розірвання шлюбу позивач просить залишити їй шлюбне прізвище « Кєйбаш», неповнолітню доньку позивач просить і вподальшому залишити проживати разом із нею. В заявленому позові також вказано, що на час пред`явлення позову дочка мешкає разом з позивачем і її матір`ю, знаходиться на повному утриманні позивача, відповідач же, як батько дитини, щомісячно матеріальну допомогу на утримання дочки не надає. Після розпаду сім`ї, за весь час окремого проживання відповідач тільки два рази передав незначну суму коштів на утримання дочки. В позові [PERSON] також вказала, що відповідач живе з батьками, має самостійний заробіток, не являється інвалідом, тому повинен на утримання дочки сплачувати аліменти. Місце роботи відповідача позивачу не відомо, також невідомий розмір його заробітку, однак, як стверджується в позові, він згодний виплачувати аліменти на утримання дочки у вищевказаному розмірі. Вивчивши матеріали справи, надані докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню. Згідно зі ст. 51 СК України дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань. Відповідно до ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення ( ст.112 СК України). Встановивши обставини припинення шлюбних відносин сторін, фактичні взаємини подружжя на час розгляду справи, суд приходить до висновку, що сім`я сторін фактично розпалася, подружжя тривалий час не проживає сумісно, припинили шлюбні стосунки, стали сторонніми людьми. Як випливає із ситуації, яка склалася, між позивачем і відповідачем втратилися почуття любові і поваги, взаємодопомоги і підтримки, тобто морально-правові підстави шлюбу. За таких обставин шлюб сторін існує суто формально і підлягає розірванню. Приходячи до такого висновку, суд враховує фактичні обставини справи та інтереси кожного з подружжя, а також їх неповнолітньої дитини. Застосування заходів щодо примирення подружжя при даних обставинах, суд вважає недоцільним, оскільки ні позивач, ні відповідач зацікавленості в збереженні сім`ї не проявили, якихось заходів щодо примирення чи збереження сім`ї не приймали. Згідно положень ст. 113 СК України особа, яка змінила прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу і надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки заявлена вимога позивача про залишення шлюбного прізвища не суперечить діючому законодавству, суд задовольняє її та вважає за можливе залишити за позивачем після розірвання шлюбу прізвище «Кєйбаш». Відповідно до ч. 3 ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Враховуючи означені вимоги діючого законодавства, встановлені обставини справи на момент розірвання шлюбу ( тривале знаходження з матір`ю з моменту фактичного розпаду сім`ї), а також те, що батьки дитини не проживають разом, а сама неповнолітня дівчинка не досягла означеного віку, суд визначає, що неповнолітню дочку [PERSON], [INFO], треба залишити проживати разом із матір`ю [PERSON] Ст. 115 цього ж Кодексу передбачено, що документом, який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Що стосується вимог позивача що до стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дочки до досягнення нею повноліття у заявленому в позові розмірі, суд зазначає наступне. Згідно ст. 19 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року та набула чинності в Україні з 27.09.1991 року, держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобовязання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від неналежного піклування з боку батьків чи інших осіб. Відповідно до ст.9 Конституції України означена Конвенція є складовою національного законодавства. Згідно зі ст. 51 Конституції України батьки зобовязані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Ст. 180 СК України також встановлює обовязок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Даний обовязок покладений як на матір дитини, так і на батька. Означений обовязок є особистим і індивідуальним для кожного з батьків. Одним із способів захисту прав неповнолітньої дитини при ухиленні батьків від обов`язку її утримувати є законодавчо передбачена можливість судового стягнення коштів на її утримання. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч.3 ст.181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку ( доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачуються щомісячно. Оскільки на момент розгляду справи ані позивачем, ані відповідачем не було надано суду жодного доказу платіжеспроможності відповідача, його матеріального становища, сімейного положення, тому вирішуючи питання про розмір аліментів на одну дитину по заявленим вимогам, суд виходить із того, що згідно зі ст.182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до вимог ч.1 ст.183 СК України частка заробітку( доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Оскільки відповідачем в добровільному порядку матеріальна допомога позивачу на утримання їх сумісної дитини не надається, а домовленість про способи надання утримання на дочку між сторонами не досягнута, то суд, враховуючи обставини справи, а також інтереси неповнолітньої дитини сторін, відповідно до вимог ст.183 СК України, вважає за можливе визначити аліменти у частці від заробітку відповідача у розмірі 1/ 4 частини, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення донькою [PERSON] повноліття. Таким чином, суд задовольняє позовні вимоги позивача в частині стягнення аліментів в повному обсязі і вважає, що таке рішення не буде порушувати права відповідача та забезпечить утримання неповнолітньої дитини. Статтею 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову, тому, враховуючи те, що позивачем позов до суду предявлено 13.01.2015 року, аліменти з відповідача слід присудити з зазначеної дати. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача також необхідно стягнути судовий сбір.

Outcome: approved