Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-27 00:00:00

\~ \~ \~ \~Відповідачка позовні вимоги визнала, щодо їх задоволення не заперечувала, просила розглянути справу у її відсутності. \~ \~ \~ \~Представник позивачів [PERSON] на задоволенні позову наполягав, просив про розгляд справи без його участі. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія договору купівлі-продажу від 01.06.2020р.; копія рішення Ренійського районного суду Одеської області від 07.03.2014р.; копія технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] . Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду із вищезгаданими вимогами до відповідачки [PERSON] , зазначивши, що 01.06.2020 р. між ними та [PERSON] була досягнута домовленість про купівлю належної їй квартири [ADDRESS] - за 80 000 грн. 01.06.2020р. сторони уклали між собою відповідний письмовий договір. В той же день позивачі передали відповідачці обумовлену суму, що підтверджується відповідною розпискою, а відповідачка передала документи на квартиру (які були в неї в наявності). У майбутньому відповідачка пообіцяла позивачам засвідчити договір купівлі-продажу нерухомості в нотаріальному порядку. Після вчинення правочину позивачі переїхали мешкати до придбаної нерухомості, зробили там ремонт, сплачують всі необхідні комунальні платежі. З метою нотаріального засвідчення правочину позивачі неодноразово зверталися до відповідачки, однак [PERSON] від посвідчення договору ухилялася, на прохання позивачів про зустріч не реагувала, мотивуючи нестачею вільного часу, матеріальними труднощами та ін. Пізніше, при зустрічі, відповідачка пояснила, що засвідчити угоду в нотаріальному порядку неможливо, оскільки на час укладення договору купівлі-продажу (01.06.2020р.) в неї на руках була тільки копія рішення Ренійського районного суду Одеської області від 07.03.2014р., яким було визнано за нею право власності на цю квартиру, за державною реєстрацією права власності на нерухомість вона не зверталася, отже квартира до Державного реєстру прав власності на нерухоме майно не внесена. При зверненні до відповідних органів із питанням про переоформлення документації на квартиру на себе, позивачам було роз`яснено, що зробити це неможливо, оскільки у сторін відсутній документ про державну реєстрацію нерухомості. Враховуючи вищенаведене, позивачі вимушені були звернутися із позовом до суду. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачів обґрунтовані і підлягають задоволенню, виходячи з наступного. За ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно : було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Також не підлягає віндикації майно, що було продане набувачу у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Відповідно до ч.3 ст. 388 ЦК України майно набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, може бути витребуване в усіх випадках. Згідно із ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України, майно не може бути витребуване у нього. Згідно ст. 397 ЦК України, володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Право володіння чужим майном може належати одночасно двом або більше особам. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Враховуючи вищевикладені засади законодавства, сторона у справі позивачі [PERSON] та [PERSON] є добросовісними набувачами, оскільки на час укладення письмової угоди про купівлю-продаж квартири [ADDRESS] вони не знали і не могли знати про те, що [PERSON] не мала права на відчуження нерухомості, у зв`язку із тим, що вона не звернулася за державною реєстрацією належної їй нерухомості. Отже, вбачаються правові підстави для набуття позивачами права власності на вищевказану нерухомість, як добросовісними набувачами. Як вже зазначалося вище, між позивачами та відповідачкою була досягнута домовленість про купівлю-продаж нерухомості, згідно якої відповідачка [PERSON] продала, а позивачі купили квартиру [ADDRESS] за 80 тис. грн. 01.06.2020р. позивачі передали відповідачці обумовлену суму, а відповідачка передала позивачам документи на квартиру (які були в наявності) за цією ж адресою. Оскільки на момент укладення угоди сторони не мали змоги засвідчити договір нотаріально, вони домовилися зробити це згодом. Оскільки це виявилося неможливим, позивачі звернулися до суду із відповідним позовом. Виходячи із вищенаведеного, угода (правочин) між сторонами відбулася, вона виконана в повному обсязі, нею були припиненні обов`язки відповідачки щодо квартири та встановленні права на нерухомість у позивачів як добросовісних набувачів, тому є правові підстави визнати право власності на нерухомість за позивачами, як добросовісними набувачами.

Outcome: approved