Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-27 00:00:00

В жовтні 2013 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів. В обґрунтування позову вказує наступне. З 12.01.2010 року по 19.11.2010 року [PERSON] перебував у трудових відносинах з Національною телекомпанією України. Під час роботи в Національній телекомпанії України, до закінчення робочого року, розпорядженням заступника генерального директора НТКУ від 01.07.2010 року № 2016-в відповідачу була надана щорічна відпустка з 12.07.2010 року по 11.08.2010 року на 31 календарний день за робочий рік. Відповідач був відсутній на робочому місці з 27.09.2010 року по 11.10.2010 року, про що було складено відповідний акт та направлено лист від 18.10.2010 року з проханням повідомити причину відсутності на роботі у вказаний період та надати відповідні документи, а також попереджено про звільнення за прогули. Зазначений лист був проігноровано відповідачем. На підставі генерального директора НТКУ від 19.11.2010 року № 783-к відповідача було звільнено згідно п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України за прогули без поважних причин з 19.11.2010 року та зазначено заборгованість за 13 календарних днів використаної відпустки. 26.11.2010 року відповідачу було направлено лист № 255-вк з повідомленням про його звільнення, проханням отримати трудову книжку у відділі кадрів НТКУ або надати письмову згоду на її пересилання поштою, а також проханням погасити заборгованість перед позивачем за 13 календарних днів використаної відпустки в сумі 1 352 грн. 71 коп., який відповідач також проігнорував. Враховуючи вищевикладене позивач просив суд стягнути з відповідача зайво сплачені грошові кошти в сумі 1 352 грн. 71 коп. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні визнав позов та не заперечував проти його задоволення. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що з 12.01.2010 року по 19.11.2010 року відповідач перебував у трудових відносинах з Національною телекомпанією України. Під час роботи в Національній телекомпанії України, до закінчення робочого року, розпорядженням заступника генерального директора НТКУ від 01.07.2010 року № 2016-в відповідачу була надана щорічна відпустка з 12.07.2010 року по 11.08.2010 року на 31 календарний день за робочий рік. В період з 27.09.2010 року по 11.10.2010 року відповідач був відсутній на робочому місці, про що було складено відповідний акт та направлено лист від 18.10.2010 року з проханням повідомити причину відсутності на роботі у вказаний період та надати відповідні документи, а також попереджено про звільнення за прогули. Зазначений лист був проігноровано відповідачем. На підставі генерального директора НТКУ від 19.11.2010 року № 783-к відповідача було звільнено згідно п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України за прогули без поважних причин з 19.11.2010 року та зазначено заборгованість за 13 календарних днів використаної відпустки. 26.11.2010 року відповідачу було направлено лист № 255-вк з повідомленням про його звільнення, проханням отримати трудову книжку у відділі кадрів НТКУ або надати письмову згоду на її пересилання поштою, а також проханням погасити заборгованість перед позивачем за 13 календарних днів використаної відпустки в сумі 1 352 грн. 71 коп., який відповідач також проігнорував. Згідно ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до ст. 22 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника до закінчення робочого року, за яку він уже отримав відпустку повної тривалості, для покриття його заборгованості роботодавець провадить відрахування із заробітної плати за дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року. Враховуючи те, що відповідач визнав позов та не заперечував щодо стягнення з нього грошових коштів, суд вважає, що позовні вимоги законні і обґрунтовані, а тому позов підлягає задоволенню. Згідно ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати в сумі 229 грн. 40 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved