Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-09 00:00:00

В грудні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя. В направленому на адресу суду позові позивач зазначила, що з 01 жовтня 2011 року по 16 листопада 2015 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі. В період перебування у шлюбі позивачем та відповідачем з метою ведення спільного господарства придбане майно: 1) Житловий будинок з господарськими будівлями, який розташований за адресою: вулиця Першотравнева, 38, село Матяшівка Великобагачанського району Полтавської області, що складається в цілому з житлового будинку літ. «А-1» загальною площею 49,4 кв.м, житловою площею 22,1 кв.м, літня кухня літ. «Б», сараї літ. «В», «Г», «Д»; 2); 2) ліжко двоспальне; 3) шафа; 4) комод; 5) трюмо; 6) стільці кухонні; 7) холодильник «Indesit»; 8) газова плита «Mora»; 9) витяжка «Янтар»; 10) кухонні меблі; 11) насос «Водолій»; 12) фотоапарат «Nikon L810»; 13) дитяче ліжко з матрацом. Позивач оцінює вартість майна придбаного у шлюбі у суму 40600,00 гривень. Після розірвання шлюбу позивач не може знайти компромісу щодо розподілу спільного майна подружжя, спільне будинковолодіння зареєстровано на відповідача, крім того відповідач вивіз зазначені у позовній заяві речі та позбавив позивача можливості користуватися ними, які є обєктом прав спільної сумісної власності подружжя, а тому позивач просить суд: 1) визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, які розташовані за адресою: вулиця Першотравнева, 38, село Матяшівка Великобагачанського району Полтавської області та припинити на нього право власності відповідача [PERSON]; 2) стягнути на свою користь із відповідача [PERSON] грошові кошти в сумі 2200,00 гривень, що становлять різницю вартості майна, яке розподілено між сторонами та стягнути судові витрати. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги, зазначені в позовній заяві, просив їх задовольнити, посилаючись в своїх поясненнях на обставини, викладені у позові. Відповідач в судове засідання, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, повторно не прибув, подав до суду письмову заяву, в якій позов не визнав повністю, не погодився, ані з кількістю обєктів спільного майна подружжя, ані з вартістю, яку визначив позивач. До поданої письмової заяви будь-яких доказів не додав. Вимоги до форми і змісту відзиву викладені в ст. 178 ЦПК України, а тому відповідно до положень ст. ст. 223, 281 ЦПК України судом ухвалено провести заочний розгляд справи у відсутність відповідача. Суд, заслухавши представника позивача, показання свідків сторони позивача [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши письмові докази по справі, проаналізувавши докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити частково, з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі в період з 01 жовтня 2011 року по 16 листопада 2015 року, шлюб розірвано, про що складено відповідний актовий запис № 14 (а.с. 7, 8), після розірвання шлюбу прізвище позивачки «Владимирська». В період зареєстрованого шлюбу, а саме 26 грудня 2012 року, відповідач [PERSON] набув у власність житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: вулиця Першотравнева, 38, село Матяшівка Великобагачанського району Полтавської області, що складається в цілому з житлового будинку літ. «А-1» загальною площею 49,4 кв.м, житловою площею 22,1 кв.м, літня кухня літ. «Б», сараї літ. «В», «Г», «Д», на підставі договору купівлі-продажу від 26 грудня 2012 року серія ВТВ № 968923 (а.с. 11). Право власності зареєстроване за відповідачем [PERSON] 26.12.2012 року (а.с. 12). Відповідно до пункту 2 договору купівлі-продажу продаж вчинено за 10000,00 (десять тисяч) гривень. За загальним правилом ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина й чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України. У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, як зазначено в ч. 1 ст. 70 СК України. Майно, яке належить до особистої приватної власності дружини, чоловіка, визначено в ст. 57 СК України. Виходячи з аналізу наведених вище норм законодавства, обовязок довести ті обставини, що майно, придбане в шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладено на останнього. Спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, а той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні. Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі №6-843цс17. Стороною відповідача по первісному позову не надано жодного доказу, який доводить, що зазначений вище будинок з господарськими будівлями придбаний за кошти, які належить до особистої приватної власності відповідача [PERSON], а тому суд приходить до висновку, що житловий будинок з господарськими спорудами, який розташований за адресою: вулиця Першотравнева, 38, село Матяшівка Великобагачанського району Полтавської області, що складається в цілому з житлового будинку літ. «А-1» загальною площею 49,4 кв.м, житловою площею 22,1 кв.м, літня кухня літ. «Б», сараї літ. «В», «Г», «Д», є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Суд зазначає, що на час виходу суду до нарадчої кімнати сторони по справі не подали до суду відповідних доказів, які визначають дійсну вартість житлового будинку з господарським спорудами. Щодо поданого до суду стороною позивача звіту про оцінку вартості житлового будинку, який виконано субєктом підприємницької діяльності [PERSON] 30 листопада 2017 року (а.с. 9, 10), то суд не вважає дану оцінку належним доказом по справі щодо визначення дійсної вартості житлового будинку на час розгляду справи, яка повинна визначатися, у разі відсутності відповідної згоди щодо ціни обєкту між подружжям, виключно висновком експерта, який здійснює свою професійну діяльність відповідно до Закону України «Про судову експертизу», на відміну від оцінювача, який займається професійною діяльністю на підставі профільного Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». Клопотань про призначення відповідної експертизи відповідно до параграфу 6 Глави 5 ЦПК України до суду сторонами не подавалися, як і про можливі варіанти розподілу даного майна реально. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. З огляду на те, що сторонами не були запропоновані відповідні варіанти реального розподілу житлового будинку в натурі, суд керується наступним. При поділі майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, у разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової компенсації на депозитний рахунок суду (ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України). За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України. Тобто, для припинення права особи на частку у спільному майні, необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України, за умови що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. При викладених обставинах суд має керуватися розясненнями, які містяться у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, за якими у разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. А тому суд, з огляду на вимогу позивача про визнання за ним права власності на житловий будинок з господарським будівлями, що розміщений за адресою: вулиця Першотравнева, 38, село Матяшівка Великобагачанського району Полтавської області, про припинення на даний житловий будинок права відповідача, вважає, що дану вимогу слід задовольнити частково, та визнати за позивачем 1/2 ідеальну частку в цьому майні без його реального поділу, та не вбачає підстав для припинення права власності відповідача на даний житловий будинок. Щодо переліку речей, а саме: 2) ліжко двоспальне; 3) шафа; 4) комод; 5) трюмо; 6) стільці кухонні; 7) холодильник «Indesit»; 8) газова плита «Mora»; 9) витяжка «Янтар»; 10) кухонні меблі; 11) насос «Водолій»; 12) фотоапарат «Nikon L810»; 13) дитяче ліжко з матрацом, які позивачем визначено, як обєкти спільної сумісної власності, та визначено їхню вартість на загальну суму 22650,00 гривень. Суд зазначає, що відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Щодо оцінки вартості майна, як зазначено в п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Зважаючи на те, що на час розгляду справи відсутнє погодження між позивачем та відповідачем, як про обсяг спільного майна подружжя так і про його дійсну вартість, то суд не приймає доводів позивача, що іншим спільним майном подружжя є: 2) ліжко двоспальне; 3) шафа; 4) комод; 5) трюмо; 6) стільці кухонні; 7) холодильник «Indesit»; 8) газова плита «Mora»; 9) витяжка «Янтар»; 10) кухонні меблі; 11) насос «Водолій»; 12) фотоапарат «Nikon L810»; 13) дитяче ліжко з матрацом, а дійсна вартість даного майна на час розгляду справи становить загальну суму 22650,00 гривень, жодних належних та допустимих доказів на підтвердження даного переліку та дійсної вартості даного майна до суду не надано. Суд погоджується із заявою представника позивача про те, що показання свідків є доказами у справі позовного провадження, але не сприймає показання свідків сторони позивача [PERSON], [PERSON], [PERSON], як такі, які визначають як точний перелік речей, що відносяться до спільної сумісної власності подружжя, так як вони не можуть бути взяті до уваги при визначенні дійсної вартості даних речей на час розгляду справи в суді, що повинно доводитися відповідними письмовими доказами (чеками, договорами купівлі-продажу, видатковими накладними, договорами на гарантійне обслуговування), а дійсна вартість речей відповідним висновком експерта, за відсутності погодження вартості між сторонами. Суд констатує, що з наданих відповідних письмових доказів по справі (а.с. 56-85), тільки договір купівлі-продажу від 26.01.2014 року доводить те, що холодильник «Indesit» (7 пункт переліку спільних речей) придбаний позивачкою по справі в період шлюбу та відноситься до обєктів спільної сумісної власності подружжя (а.с. 72). Щодо інших речей визначеного в позовній заяві переліку, то позивачем не надано жодних належних доказів по справі, які вказують на те, що дані речі належать позивачеві, або відповідачеві та придбані в період перебування позивача і відповідача у шлюбних відносинах. Щодо твердження сторони позивача, про те, що відповідач в листопаді 2017 року вивіз зазначені вище речі з будинку за відсутності погодження з позивачем, факт таких дій підтверджується показаннями свідків сторони позивача, суд зазначає, що відповідно до абзацу 2 п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Суд констатує, що стороною позивача доведено, що холодильник «Indesit» є обєктом спільної власності подружжя, але відсутні будь-які докази, що підтверджують його вартість на час розгляду справи в суді. Крім того, як зазначалося судом вище, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. А тому з урахуванням того, що стороною позивача не надано доказів по справі, які дають змогу визначити дійсну вартість майна подружжя на час розгляду справи в суді, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог позивача щодо стягнення на користь позивача грошових коштів в сумі 2200,00 гривень, з огляду на те, що розрахунок даної суми коштів здійснювався з урахування того, що дійсна вартість спільного майна подружжя становить 20300,00 гривень, що не знайшло свого підтвердження під час судового розгляду справи, а тому у задоволенні даної вимоги по справі слід відмовити. Зважаючи на вище наведене, слід задовольнити позов частково. Зважаючи, що судом фактично задоволено позовні вимоги позивача в 1/4 частки від позову, а підтверджені судові витрати складають суму 4664,00 гривень, то на користь позивача з відповідача слід стягнути судові витрати в сумі 1166,00 (одна тисяча сто шістдесят шість) гривень 00 копійок (розрахунок (640+500+3524)/4=1166 гривень) (а.с. 1, 14, 52, 55). На підставі викладеного,

Outcome: partial