Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-22 00:00:00

В жовтні 2017 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача та третіх осіб про визнання права власності на спадкове майно, посилаючись на те, що 22 березня 1994 року померла [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина на 1/2 частку домоволодіння, яке розташоване по вул. Матросова, № 50 в с. Маршинці Новоселицького району. Спадщину після її смерті як спадкоємець за законом першої черги прийняли її чоловік [PERSON] та її донька позивачка [PERSON]. 02 березня 2016 року [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина на 3/4 частки домоволодіння. Вона як спадкоємець по закону спадщину прийняла своєчасно. Однак, оскільки спадкодавці не отримали при житті правовстановлюючих документів на домоволодіння, вона не може оформити на себе право власності на спадкове майно. Просила суд визнати за нею право власності на домоволодіння в порядку спадкування. В судовому засіданні представник позивачки позов підтримав в повному обсязі та просив задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача [PERSON] позов визнав та пояснив, що домоволодіння по вул. Матросова, № 50 в с. Маршинці Новоселицького району станом на 1990-1991 роки помилково було віднесено сільською радою до колгоспних дворів, оскільки на той час в колгоспні ніхто із зареєстрованих у домоволодінні осіб не працював. Спадкодавці також не були членами колгоспу, оскільки були робітниками Новоселицьких міських організацій та підприємств. Треті особи без самостійних вимог, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового розгляду справи, в судове засідання не зявились без поважних для суду причин. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що по вул. Матросова, № 50 в с. Маршинці Новоселицького району Чернівецької області розташовано домоволодіння, яке складається з житлового будинку літера «А» та господарських споруд. Відповідно записів погосподарської книги сільської ради земельна ділянка за вказаною адресою надана у користування [PERSON]. Житловий будинок даного домоволодіння був побудований в 1985 році на відведеній для вказаної мети земельній ділянці та зареєстрований в погосподарській книзі сільської ради із наданням відповідної адресної частини, що підтверджується технічним паспортом домоволодіння. 18 січня 1990 року виконкомом Маршинецької сільської ради Новоселицького району було видано свідоцтво про право власності на вказане домоволодіння на імя [PERSON], яке було зареєстровано в реєстрову книгу Чернівецького обласного БТІ № 1 сторінка 135 під номером 135. Відповідно до довідки Маршинецької сільської ради Новоселицького району № 1293 від 30 листопада 2016 року вказане домоволодіння в період часу з 01 липня 1990 по 15 квітня 1991 роки відносилося по погосподарській книзі сільської ради до дворів колгоспного типу та в ньому були зареєстровані та проживали голова двору [PERSON], його дружина [PERSON], донька [PERSON] та онучки [PERSON] Олек.О та [PERSON] [PERSON]. В той же час, з досліджених судом оригіналів записів погосподарської книги Маршинецької сільської ради Новоселицького району вбачається, що з часу будівництва будинку в 1985 році до 15 квітня 1991 року у спірному господарстві не було працюючих членів колгоспу, оскільки [PERSON] працював в Новоселицькій заготконторі, його дружина [PERSON] не працювала із-за хвороби, донька [PERSON] працювала в Чернівецькій обласні лікарні, а онучки [PERSON] Олек.О та [PERSON] [PERSON] були малолітніми на утриманні матері. Таким чином, у погосподарській книзі за вказаний період тип двору сільською радою помилково був віднесений до колгоспного, що суперечить Вказівкам по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при [PERSON] СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26. Факт помилкового віднесення сільською радою домоволодіння до колгоспних дворів не є підставою для визнання за всіма особами, які там проживали, права власності на житловий будинок. Сам факт проживання та можлива участь працею та коштами у будівництві, за умови що особа не була членом колгоспного двору, за нормами законодавства тих років не давала підстав для визнання за нею права власності на житловий будинок. За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що дане домоволодіння станом на 15 квітня 1991 року відносилося до дворів робочого типу. Висновок суду про те, що спірне домоволодіння не мало статусу колгоспного двору та фактично відносилось до групи робочих дворів узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, висловленою при розгляді справи № 6-145цс13 постанова від 15 січня 2014 року, яка прийнята з підстав передбачених п.1 ч.1\~ст. 355 ЦПК України, а тому висновки викладені в ній є обов'язковими для всіх судів України (ч.2 ст.\~214, ч.1 ст.360-7 ЦПК України). Слід зазначити, що відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 2005 року № 20 роз'яснено, що положення ст. ст. 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону. До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Станом на 1990 рік питання набуття права власності на житлові будинки регулювались Указом Президії Верховної [PERSON] СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року) і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою [PERSON] [PERSON] СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної [PERSON] СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР був встановлений інструкцією, яка була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 4, 7, 62 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). [PERSON], записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. У період чинності Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української СРСР, що затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року державна реєстрації нерухомого майна не проводилась в сільській місцевості. Право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради. Інструкція втратила чинність згідно із\~наказом державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 56. Виходячи з наведеного, підтвердженням належності жилого будинку (його частини) певній особі є запис в погосподарських книгах, введення яких на той час передбачалось наказами Центрального статистичного управління СРСР і було обов'язковим. Пленум Верховного Суду України у п. 9 своєї\~постанови від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок»\~роз'яснив, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Статтею 22 Кодексу про шлюб та сімю України в редакції 1969 року, діючий на час закінчення побудови домоволодіння, майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. З актового запису про одруження [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне Бойко) Ф.О. вбачається, що вони уклали свій шлюб 13 листопада 1956 року. Зважаючи на те, що спірне домоволодіння було побудовано на відведеній в установленому порядку земельній ділянці та зареєстровано в сільській раді [PERSON], на час коли останній перебував у шлюбі з [PERSON], то домоволодіння вважається їх спільним майном з моменту будівництва та з того часу вони стали його співвласниками в рівних частках, тобто по 1/2 частці на кожного з них. Після смерті 23 березня 1994 року [PERSON] відкрилася спадщина на 1/2 частку вказаного домоволодіння. Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР в редакції 1963 року, діючої на час відкриття спадщини, при успадкуванні по закону спадкоємцями першої черги є в рівних долях діти, подружжя та батьки померлого. Згідно п. 1 ч.1 ст. 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. З свідоцтва про одруження серії І-МИ № 044671 від 04 лютого 2009 року вбачається, що спадкодавець [PERSON] була дружиною [PERSON]. Відповідно до свідоцтва про народження серії І-МИ № 128003 від 11 жовтня 2011 року спадкодавець [PERSON] була матірю позивачки [PERSON] (дошлюбне [PERSON]) Р.О.. Спадщину після смерті [PERSON] своєчасно прийняли як спадкоємці за законом 1 черги її чоловік [PERSON] та її донька позивачка [PERSON], які вступили у володіння та управління спадковим майном, що підтверджується довідкою Маршинецької сільської ради Новоселицького району № 1304 від 05 грудня 2017 року. Після смерті 02 березня 2016 року [PERSON] відкрилася спадщина 3/4 частку домоволодіння, а саме на його 1/2 частку домоволодіння, набуту за час шлюбу як спільне сумісне майно подружжя, та на 1/4 частку спадкового домоволодіння, яку він успадкував після смерті своє дружини [PERSON]. Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. У відповідності до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частиною першою статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. З свідоцтва про народження серії 1-МИ № 128003 від 11 жовтня 2010 року вбачається, що спадкодавець [PERSON] був батьком позивачки. Спадщину після смерті [PERSON] як спадкоємець за законом 1 черги позивачка прийняла своєчасно, оскільки на час смерті постійно проживала разом із спадкодавцем, що підтверджується довідкою Маршинецької сільської ради Новоселицького району № 1043 від 29 вересня 2017 року. Однак, у звязку із смертю спадкодавців та відсутністю за ними зареєстрованих належним чином правовстановлюючих документів на вказане домоволодіння, нотаріальна контора відмовила позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину. Видане 18 січня 1990 року виконкомом Маршинецької сільської ради Новоселицького району було видано свідоцтво про право власності на вказане домоволодіння на імя [PERSON], нотаріальна контора не прийняла до уваги як належно оформлений правовстановлюючий документ, оскільки дане свідоцтво не підписано посадовою особою сільської ради та не скріплено печаткою. Враховуючи, що позивачка є спадкоємцем за законом 1 черги після смерті своїх батьків, спадщину прийняла своєчасно та інших спадкоємців немає, то право власності на спадщину слід визнати за нею. На підставі ст.ст. 328, 1223, 1268, 1269, 1270 ЦК України, ст.ст. 120, 123, 524, 529, 548, 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року, суд

Outcome: approved