Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-24 00:00:00

В грудні 2017 року позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим що 28.04.2007 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] було укладено договір № б/н, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 2599,19 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Позивач свої зобов'язання виконав, проте відповідач, в супереч умовам договору, свої зобов'язання щодо погашення кредитної заборгованості належним чином не виконує, внаслідок чого станом на 07.12.2017 року утворилась заборгованість в розмірі 89579,99 грн., яка складається з: 13244,66 грн. - нарахованих відсотків за користування кредитом; 97,59 грн. - заборгованості по комісії за користуванням кредитом; 71495, 84 грн. - пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафів відповідно до пункту 5.3 Умов та правил надання банківських послуг; 500 грн. - штраф ( фіксована частина); 4241,90 грн. - штраф (процентна складова). Посилаючись на те, що відповідач у добровільному порядку не погашає заборгованість за кредитним договором, позивач звернувся до суду з даним позовом, у якому просить суд стягнути з відповідача на його користь 89579,99 грн. заборгованості за кредитом та 1600 грн. судового збору. В судове засідання представник позивача не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав та не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, а банку відмовити у задоволенні позову в частині позовних вимог, що виходять за строки позовної давності, а також відмовити у стягненні штрафу, оскільки нарахування пені позбавляє можливості повторно притягнути відповідача до відповідальності у вигляді штрафу за одне й теж порушення - несплату платежів за кредитним договором. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що 28.04.2007 року між [PERSON] та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», було укладено договір № б/н, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 2599,19 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12% на рік на суму залишку заборгованості. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Заява разом з «Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між сторонами договір, про що свідчить його підпис у заяві. При укладенні договору, сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, відповідно до якої, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропоновувати свої умови договору. Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплата нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат. Зокрема, відповідно до Заяви, кредит надавався на 5 місяців строком з 28.04.2007 по 28.09.2007 року включно з умовами сплати за користування кредитом відсотків у розмірі 0,01% на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 22,09 грн. та одноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 433,20 грн. При цьому, позичальник погодився здійснювати погашення кредиту в наступному порядку: щомісяця в період сплати з 21 по 25 число кожного місяця позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 542,09 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії, а також інших витрат згідно з Умовами. Відповідно до п. 4.2 Умов при порушенні позичальником зобов'язань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 15,21% в місяць, розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом. Відповідно до п.5.3. Умов, при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених договором більше ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф у розмірі 500 грн. +5% від суми заборгованості. Судом встановлено, що позивач свої зобов'язання виконав в повному обсязі, проте відповідач, всупереч умов договору та ст. 526 ЦК України, зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого, станом на 07.12.2017 року утворилась заборгованість в розмірі 89579,99 грн., яка складається з: 13244,66 грн. - нарахованих відсотків за користування кредитом; 97,59 грн. - заборгованості по комісії за користуванням кредитом; 71495, 84 грн. - пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафів відповідно до пункту 5.3 Умов та правил надання банківських послуг; 500 грн. - штраф ( фіксована частина); 4241,90 грн. - штраф (процентна складова). Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови ви зобов'язання. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк /термін/ його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк /термін/. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.2 ст. 1054 та ч.2 ст. 1050 ЦК України наслідками порушення боржником зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Відповідач, не сплативши у вказаний в договорі строк кредитний ліміт, порушив вимоги ст. 530 ЦК України відповідно до якої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), а відтак банк має право стягнути заборгованість, що утворилась за кредитним договором, у судовому порядку. Разом з тим, як убачається зі змісту кредитного договору, сторони встановили як строк дії договору - 5 місяців з моменту його підписання, так і строки виконання зобов'язань з погашенням платежів - в період з 21 по 25 число кожного місяця. Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати платежів визначено місяцями. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесенням платежів у фіксованій сумі), що входить до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання зобов'язання щодо погашення боргу згідно із ч.3 ст.254 ЦК України спливає у відповідне число місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок ( ст.253 ЦК України). Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила ( ч.1 ст.261 ЦК України). Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання ( ч.5 ст.261 ЦК України). Зі змісту ст.261 ЦК України початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, а скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. Отже, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої особи права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Судом встановлено, що згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами до 25 числа кожного місяця. Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний такий платіж починається з моменту порушення строку його погашення (правові висновки у справі № 6-20цс114 від 19 березня 2014 року). Таким чином, ураховуючи, що за умовами договору погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами повинні здійснюватись позичальником до 25 числа місяця, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. Судом установлено, що з травня 2007 року [PERSON] перестав належним чином виконувати свої зобов'язання щодо погашення процентів за користування кредитом. В травні 2011 року [PERSON] погасив заборгованість по кредиту, однак не вніс достатньої суми коштів, щоб погасити заборгованість по відсоткам, комісії та пені, у зв'язку з чим, нарахування заборгованості по кредитному договору продовжувалося. У свою чергу банк звернувся до суду з позовом до позичальника 27 грудня 2017 року. У зв'язку з наведеним, та з огляду на те, що відповідачем заявлено суду заяву про застосування строку позовної давності як підстави для відмови у задоволенні позову, з відповідача [PERSON] підлягають стягненню лише суми, нараховані банком в межах трирічного строку позовної давності з вимоги про стягнення платежів по відсоткам (тобто з 27 грудня 2014 року), та в межах однорічного строку з вимоги про стягнення пені (тобто з 27 грудня 2016 року). При цьому, як вбачається з наданих позивачем розрахунків заборгованості по кредиту, відсотки про кредиту за період з 27 грудня 2014 року не нараховувалися (а.с.4), а відтак, у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по сплаті відсотків позивачу слід відмовити. Разом з тим, за період після 27 грудня 2016 року банком було нараховано [PERSON] пеню у розмірі 19052,74 грн., яка підлягає стягненню на користь позивача. При цьому, з відповідача не можуть бути стягнуті штрафи, з огляду на наступне. Відповідно до статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Зважаючи на зазначене, позивачу необхідно відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення штрафів - 500 грн. фіксованої частини та 4241,90 грн. процентної складової. Зважаючи на те, що кредит надавався на споживчі цілі, відсутні підстави для стягнення комісії у розмірі 97,59 грн., адже нарахування комісії під час обслуговування споживчого кредиту є протиправним, про що містяться відповідні роз'яснення у правовому висновку ВСУ у справі № 6-1746цс16. Отже, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» підлягають задоволенню частково - лише в частині стягнення пені у розмірі 19052,74 грн. В іншій частині позовних вимог банку необхідно відмовити. На підставі ст.141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають понесені судові витрати в розмірі 1600,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial