Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-05 00:00:00

В жовтні 2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 16 березня 2006 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № [NUMBER] від 11.02.2008р. Крім неї в квартирі зареєстрований її син [PERSON], який з 2015 року там не проживає без поважних причин, місце його знаходження їй невідомо, тому є підстави для звернення до суду із позовом про визнання його таким, що втратив право користування квартирою. Позивач в судове засідання не з'явилась, надала заяву, в якій позов підтримала, просила справу розглянути за її відсутності, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач про дату, час і місце судового розгляду повідомлений належним чином, в судове засідання не з'явився, не повідомив про причини неявки. Згідно ст.280 ЦПК України по справі ухвалено заочне рішення на підставі наявних в ній доказів. Дослідивши докази і оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити повністю. Судом встановлені такі фактичні обставини та відповідний зміст спірних правовідносин. Квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], в розмірі 1/3 частина кожному на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 16 березня 2006 року, виданого Комунальним підприємством «Управління міського господарства» згідно з розпорядженням від 16 березня 2006 року № [NUMBER] (а.с.6). Право власності на вказану квартиру зареєстровано в Красноармійському бюро технічної інвентаризації 11.02.2008р. за реєстраційним номером 22076122 за [PERSON], [PERSON], [PERSON] в розмірі 1/3 частини за кожним (а.с.7). Згідно довідки Покровської міської ради Донецької області від 04.10.2018р. за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], 25.11.1956р.н., з 13.05.1987р. по теперішній час, [PERSON], 31.10.1976р.н., син, з 08.06.1994р. по теперішній час (а.с.10). Факт непроживання [PERSON] за місцем реєстрації за адресою: [ADDRESS] підтверджується довідкою Комунальної установи Покровський координаційний комітет самоорганізації населення від 11.06.2018р. № 13969 та актом Комунальної установи Покровський координаційний комітет самоорганізації населення від 02.10.2018р. № 17805 (а.с.11, 13). Згідно ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Під правом власності розуміється право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст.316 ЦК України). Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ст.319 ЦПК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Положеннями ст.321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК України), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР. Відповідач є рівнозначним співвласником квартири [ADDRESS] поряд із іншими співвласниками квартири, і в розумінні ст.405 ЦК України не відноситься до членів сім'ї власника житла, який у випадку встановлення факту відсутності без поважних причин понад один рік в місці постійного проживання може бути визнаний таким, що втратив право користування житлом. Посилання позивача на ст.72 ЖК УРСР, за думкою суду, є безпідставним, оскільки дана норма права регулює правовідносини, що виникають з приводу користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду, тоді як позивач просить визнати відповідача втративши паво користування житловим приміщенням в квартирі, що належить їй на праві приватної власності. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України у зв'язку з відомою в позову сплачений позивачем судовий збір в розмірі 704,80 грн. підлягає покладенню на позивача (а.с.1). Відповідно до ст.47 Конституції України, ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України,

Outcome: dismissed