Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-18 00:00:00

В грудні 2013 року позивач (далі НУК) звернувся до суду із позовом до [PERSON] та членів її сім'ї [PERSON], [PERSON], [PERSON] та неповнолітньої [PERSON] про виселення з житлового приміщення к. 1316 студентського гуртожитка за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав , що згідно умов укладеного між НУК та [PERSON] договору про тимчасове проживання у студентському гуртожитку №1 від 11.01.2011 року, вселення будь-яких інших осіб до наданої їй кімнати заборонено. Крім того, термін дії договору про тимчасове проживання у цьому студентському гуртожитку закінчився 11.10.2012 року і на теперішній час [PERSON], та інші відповідачі проживають у кімнаті [ADDRESS] без жодних правових підстав. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з викладених у позові підстав та просив суд їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, [PERSON], яка є і представником відповідачів [PERSON], та [PERSON] , надала письмові заперечення на позов, в обґрунтування яких зазначила, що починаючи з 30.08.2005 року вона проживає разом зі своєю сім'єю в житловій кімнаті [ADDRESS] площею 36 кв.м. в зазначеному гуртожитку на підставі відповідних договорів найму житлового приміщення, укладеними з нею як з працівником НУК. Вважає неправомірною та порушуючою її конституційні права вимогу позивача про звільнення житлової кімнати нею та членами її родини , які мешкають разом із нею, оскільки до теперішнього часу не припиняла трудових відносин з позивачем та ні вона, ні її родина не мають іншого житла. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи судом встановлені наступні факти, обставини та відповідні ним правовідносини. Гуртожиток за адресою [ADDRESS] перебуває у повному господарському віданні НУК , який є державним навчалдьним закладом та є державною власністю. [PERSON] працює в Національному університеті кораблебудування ім. Адмірала Макарова прибиральницею службових приміщень з 18.01.2006 р. по теперішній час, що підтверджується довідкою НУК від 29.11.2013 р., інші відповідачі не є ні співробітниками , ні студентами НУК. Відповідно до довідки №4 від 26.01.2012 року, у кімнатіблоці [ADDRESS], площею 36 кв.м., вказаного гуртожитку проживають [PERSON], її зять -[PERSON], її син -[PERSON] , її донька -[PERSON], та онука -[PERSON] Згідно довідки з місця проживання про склад сім'ї та прописку № 123 від 29.12.2011 року станом на дату видачі довідки у кімнаті [ADDRESS], зареєстрована тільки [PERSON], а з копії її паспорту вбачається, що вона зареєстрована за цією адресою постійно, в той час як її син [PERSON] мав тимчасову реєстрацію за цією адресою. 30.08.2005 року між НУК та [PERSON] укладено договір про найм житлового приміщення [ADDRESS] для тимчасового проживання 4 осіб, термін дії договору визначено сторонами з 01.09.2005 року по 25.08.2006 року. 23.08.2006 року між вказаними сторонами укладено договір про найм житлового приміщення цього ж приміщення для тимчасового проживання 2 осіб, термін дії договору визначено сторонами з 01.09.2006 року по 25.08.2007 року. 14.09.2006 року між цими сторонами укладено аналогічний договір, при цьому предметом найму стало приміщення площею 36 кв.м. для тимчасового мешкання 4 осіб строком з 01.09.2006 р. по 25.08.2007 р. Згідно Довідки від 06.01.2013 року сім'я [PERSON] має реєстрацію тимчасову за адресою [ADDRESS], але вони там не проживають . В листопаді 2011 року [PERSON] та [PERSON] директором ССК НУК надавалися повідомлення з вимогою протягом десяти днів звільнити житлову площу в гуртожитку в зв'язку з закінченням терміну дії договору на тимчасове проживання. Згідно договору №18 від 12.09.2008 року про надання в тимчасове користування житлової кімнати співробітнику НУК у студентському гуртожитку Національного університету кораблебудування ім. Адм. Макарова, кімната [ADDRESS], передана [PERSON] у тимчасове користування з членами її родини, при цьому термін дії договору визначено протягом одного року з дати підписання , тобто до 12.09.2009 р. 11.01.2011 року сторонами укладено договір №27 про тимчасове проживання в студентському гуртожитку №1, згідно якого [PERSON] в тимчасове користування надано житлову площу в кімнаті студентського гуртожитку №1 для тимчасового проживання. Згідно п. 2.2.2 вказаного договору остання взяла на себе зобов'язання не вселяти інших громадян до наданої їй житлової площі, та згідно п. 2.2.6 того ж договору, по закінченню строку чи дострокового розірвання договору, вона зобов'язується негайно, протягом одного дня, звільнити кімнату. Термін дії вказаного договору визначено в рамках з 11.01.2011 року по 11.10.2012 року. Відомостей про укладення інших договорів або пролонгацію попередніх суду сторонами не надано, проте відповідачкою надано суду копію заяви від 03.06.2013 року , з якою вона зверталася до адміністрації НУК з проханням переселити її у іншу кімнату в зв'язку з тим, що на 13-му поверсі проживають іноземні студенти, проте заява не розглянута позивачем у встановленому порядку. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 15.02.2013 року відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Національного університету кораблебудування імені адмірала Макарова про визнання членами сім'ї наймача, визнання права користування житловим приміщенням, вселення, визнання рішення незаконним та зобов'язання видати ордер . Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 29 квітня 2013 року вказане рішення залишено без змін. При цьому судом встановлено, що на час розгляду справи в спірній кімнаті проживає із законних підстав [PERSON], яка є зареєстрованою , та з її відому, але без дозволу власника і без реєстрації, проживають інші відповідачі. За цих обставин ректором НУК на ім'я [PERSON] надіслано листа від 18 січня 2012 року про її обов'язок звільнити надане їй у тимчасове користування приміщення від осіб, які незаконно проживають у студентському гуртожитку. Відповідно до ст. 128 ЖК України, жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету. Відповідно до п.7 Типового положення про студентський гуртожиток навчального закладу Міністерства освіти України, затвердженого наказом Міністерства освіти України № 440 від 09.12.1993 р. проживання в студентських гуртожитках працівників навчального закладу, сторонніх осіб, розміщення підрозділів вузу, а також інших організацій забороняється. Аналогічна норма міститься в п. 14 Примірного положення про студентський гуртожиток вищого навчального закладу, затвердженого наказом Міністерства освіти та науки України № 1004 від 13.11.2007 року, який забороняє проживання в студентських гуртожитках сторонніх осіб, розміщення підрозділів вищого навчального закладу, а також інших організацій. При цьому, відповідно до п. 13 цього Положення, працівники вищого навчального закладу, як виняток, можуть бути поселені в студентський гуртожиток до закінчення навчального року лише за рішенням керівника вищого навчального закладу і за погодженням з органами студентського самоврядування та первинною профспілковою організацією студентів. За змістом статей 3, 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», статей 127-130 ЖК України, статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 3 червня 1986 року №208 з наступними змінами та доповненнями, убачається, що для проживання одиноких громадян або сімей, що не мають власного житла, в період роботи або навчання використовуються гуртожитки, до яких вони вселяються у встановленому порядку на підставі ордеру. Місце проживання таких осіб реєструється шляхом внесення цих відомостей до їх паспортного документу. За пунктами 1.6, 1.10-1.11 Положення про студентські гуртожитки НУК ім. А.Макарова працівники університету, як виняток, можуть бути поселені в студентські гуртожитки до закінчення навчального року лише за рішенням ректора університету і за погодженням з органами студентського самоврядування та первинною профспілковою організацією студентів. Проживання в студентських гуртожитках сторонніх осіб забороняється. Житлова площа в гуртожитку не підлягає приватизації і здаванню для проживання сторонніх осіб чи наймання з іншою метою. За ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Статтею 116 цього Кодексу предбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. За ст. 132 ЖК України, сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв'язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Таким чином, на підставі системного аналізу вищезазначених нормативних актів, суд приходить до висновку, що проживання в студентських гуртожитках працівників навчального закладу є винятковим та здійснюється тимчасово за рішенням керівника навчального закладу, у зв'язку з чим з [PERSON], як працівнику НУК, на підставі договорів, що укладаються щорічно, надавалася в користування житлова кімната у вказаному студентському гуртожитку. Але при цьому за умовами останього договору № 27 від 11.01.2011 року, їй було заборонено вселяти до спірного приміщення інших громадян. За такого, суд приходить до висновку , що у відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] не виникло право користування житловою площею кімнатою [ADDRESS] вказаного студентського гуртожитку НУК, вони займають це приміщення на теперішній час без будь-яких правових підстав, а тому підлягають виселенню на підставі ст.ст. 116, 132 ЖК України, умов Положення про студентські гуртожитки НУК ім. А.Макарова та договору. Стосовно позовних вимог про виселення [PERSON], з займаного приміщення, то суд вважає, що такі вимоги не підлягають задоволенню. Так, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року «Справа Кривіцька і Кривіцький проти України», у контексті Конвенції, поняття «Житло» не обмежується приміщеннями, в яких проживають на законних підставах або які були у законному порядку встановлені, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є самою крайньою формою втручання у права на житло. За вказаних обставин суд вважає необґрунтованим посилання позивача на те, що відповідачка [PERSON] проживає у спірній кімнаті без достатніх на це правових підстав (адже надане їй це приміщення було на умовах договору найму саме в зв'язку з трудовими відносинами з власником гуртожитку , які на час розгляду справи не припинені, а тимчасовий характер надання у користування житлової кімнати можна вважати таким у тому розумінні, що його тимчасовість пов'язана саме з періодом трудових відносин [PERSON] з НУК, а не у відірванному від цього розумінні). Отже наслідки, встановлені ч. 3 ст.116 та ст. 132 ЖК України до даних правовідносин сторін застосовані бути не можуть. При цьому суд також враховує, що при неодноразових повідомленнях-вимогах про виселення з боку адміністрації НУК на адресу інших відповідачів, жодного разу такої вимоги на ім'я самої [PERSON] позивачем до звернення до суду з цим позовом направлено не було. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати сплачені позивачем при поданні позову підлягають стягненню з відповідачів в рівних частках.

Outcome: partial