Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-04 00:00:00

Відповідач [PERSON] в судове засідання не явився, надав суду заперечення, згідно яких позовні вимоги позивачки про розірвання шлюбу визнав повністю і не заперечував щодо прийняття рішення судом про розірвання шлюбу. Стосовно вимог про стягнення аліментів на утримання двох дітей зазначив, що свій обов'язок щодо матеріального забезпечення синів визнає і не має наміру від нього ухилятися, однак не згоден із розміром аліментів, вказаним позивачкою, - по 1/3 частині від заробітку (доходів) на кожну дитину щомісячно, вважає його завеликим, таким, що не відповідає його нинішньому матеріальному стану і, з урахуванням цього, вважає можливим і достатнім призначення йому розміру до стягнення в сумі 1000 грн. на кожну дитину щомісячно. Також відповідач зазначив, що з часу розпаду сім'ї він приймає участь у житті дітей, підтримує їх матеріально. Позивачка із наданими відповідачем запереченнями ознайомилась, з урахуванням позиції відповідача змінила свої первинні позовні вимоги в частині розміру аліментів на утримання двох дітей, зменшила їх і просила остаточно стягнути аліменти з відповідача в розмірі 1/3 частини від його заробітку (доходу) на утримання двох синів - до досягнення старшою дитиною повноліття, далі - в розмірі ? частини від заробітку (доходу) відповідача - до досягнення повноліття молодшим сином. В іншій частині позивачка свої позовні вимоги підтримала, просила про розгляд справи без її участі. Змінені позовні вимоги відповідачем були отримані, будь-яких заяв, заперечень щодо них відповідач суду не надав. Згідно із ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв'язку із цими обставинами суд прийняв рішення про заочний розгляд справи на підставі наявних доказів. Позивачка проти заочного розгляду справи не заперечувала. В ході розгляду справи були досліджені наступні докази: свідоцтво про шлюб сторін; копії свідоцтв про народження дітей - сина [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO]; копія полісу «ДМС-трудовой» від 17.06.2016р.; копія патенту ФМС РРФ; копія трудової книжки відповідача. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивачка звернулася до суду із позовом про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей. Як зазначила позивачка, вони - сторони у справі, 30.09.2006р. зареєстрували між собою шлюб. Подружнє життя не склалося, виявилася несхожість характерів, поступово перестали розуміти один одного. З приводу непорозумінь, різних поглядів на сімейне життя та ведення спільного господарства між сторонами виникали суперечки, сварки, у зв'язку із чим поступово втратилися почуття любові та поваги. Фактично сторони припинили шлюбні відносини, вже тривалий час подружніх стосунків не підтримують, мешкають окремо, сумісного господарства не ведуть. Від шлюбу є двоє неповнолітніх дітей - сини [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які з моменту розпаду сім'ї мешкають із матір'ю. У ситуації, що склалася, шлюб із відповідачем носить суто формальний характер, позивачка наполягає на його розірванні. Крім того, позивачка пред'явила позовні вимоги і про стягнення аліментів (які в ході розгляду справи були уточнені щодо їх розміру стягнення), якими просить стягнути аліменти на утримання неповнолітніх сина [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO] в розмірі 1/3 частини доходів з відповідача щомісячно до досягнення повноліття сином [PERSON], далі - в розмірі ? частини заробітку (доходу) - до досягнення повноліття сином [PERSON]. Як зазначила позивачка, відповідач є батьком дітей, після розпаду сім'ї сторони будь-яких стосунків не підтримують, мешкають окремо. Відповідач матеріально синів не забезпечує, хоча згідно із законом, як батько, зобов'язаний це робити. В даний час діти знаходяться на утриманні позивачки, мешкають разом із нею. Відповідач в добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання синів не надає, тому виникла необхідність у стягненні їх у примусовому порядку. Позивачка займається вихованням дітей, їхнім утриманням, вважає, що відповідач має матеріальну можливість сплачувати аліменти на утримання синів в розмірі 1/3 частини його заробітку щомісячно. Вивчивши матеріали справи, надані суду документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки про розірвання шлюбу та стягнення аліментів (уточнені позивачкою) на утримання неповнолітніх дітей обґрунтовані і підлягають задоволенню. Стосовно вимог позивачки про розірвання шлюбу, з урахуванням відсутності з цього приводу заперечень у відповідача, суд прийшов до висновку, що сім'я сторін практично розпалася, її збереження неможливе, шлюб існує формально і підлягає розірванню. Суд також вважає, що застосування заходів щодо примирення подружжя, передбачених ст. 111 СК України, в даній ситуації буде неможливим, оскільки сторони вже тривалий час разом не проживають, зацікавленості в збереженні сім'ї не проявляють, між подружжям втратилися почуття любові і пошани, взаємодопомоги і підтримки, тобто морально-правові підстави шлюбу. Згідно ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно із ст. 51 СК України дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань. За ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ч. 1 ст. 110 СК України). Відповідно до ст. 112 СК України, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. У пред'явлених позовних вимогах позивачкою не заявлені вимоги про зміну її прізвища на дошлюбне. Згідно ч.2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З урахуванням вищенаведених положень законодавства, суд вважає вимоги позивачки про розірвання шлюбу обґрунтованими, такими, що відповідають дійсності та волі кожного з подружжя і приймає рішення про розірвання шлюбу між сторонами. Стосовно вимог про стягнення аліментів з відповідача на утримання двох неповнолітніх дітей, суд зазначає наступне. Як було встановлено в судовому засіданні, неповнолітні діти - сини [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] народилися у шлюбі сторін, їхнім батьком зареєстрований [PERSON], відповідач у справі. Після розпаду сім'ї неповнолітні діти проживають разом з позивачкою. Відповідач проживає окремо від позивачки та дітей. Як стверджує позивачка, відповідач матеріальної допомоги на утримання дітей офіційно не надає, діти знаходяться на утриманні позивачки. До матеріалів позову була надана копія трудового полісу та патенту Федеральної міграційної служби РФ, які підтверджують факт того, що в певний період часу відповідач дійсно виїжджав до РФ з метою працевлаштування і в цей період часу він не міг приймати участь у вихованні дітей, однак і не підтримував їх матеріально, хоча імовірно мав матеріальну спроможність надавати їм матеріальну допомогу. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч.2 ст. 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь в її утриманні у грошовій і (або) натуральній формі. Ч. 3 ст. 181 СК України передбачена можливість стягнення за рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів). Відповідно до роз'яснень, що містяться у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківська, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Враховуючи те, що відповідач проживає окремо, участь в утриманні своїх дітей у примусовому порядку за ним не закріплена, при цьому домовленість між позивачкою та відповідачем про добровільну сплату аліментів на утримання дітей відсутня, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивачки необхідно у примусовому порядку стягнути аліменти на утримання їх неповнолітніх дітей. Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до вищевказаних вимог позивачка звернулася до суду і просила остаточно стягнути аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частини від заробітку (доходу) відповідача щомісячно - до досягнення повноліття сином [PERSON], далі по ? частині - до досягнення повноліття сином [PERSON]. Відповідач у справі свого аліментного обов'язку щодо утримання дітей не оспорює і, як він зазначив у своїх запереченнях «не має наміру від такого обов'язку ухилятися», однак, просив все ж таки змінити йому розмір аліментів, погодившись сплачувати їх на утримання синів в розмірі 1000 грн. щомісячно - на кожну дитину. Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів, суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів ; інші обставини, що мають значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З урахуванням вищенаведених положень законодавства, дослідивши позицію відповідача, викладену ним у наданих запереченнях, суд зазначає, що заперечення відповідача приймаються судом до відома, однак, можуть бути розцінені як такі, що носять захисних характер. Як було зазначено вище, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, також змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Таким чином, Сімейним кодексом України чітко зазначено, що тільки тому з батьків, разом із яким проживає дитина, та одержувачу (у подальшому) належить право ініціативи у визначені виду стягнення аліментів (у частці або в твердій грошовій сумі). Аналізуючи доводи відповідача щодо його ускладненого матеріального стану, у зв'язку із чим він не може платити аліменти у визначеному позивачкою розмірі, суд зазначає, що те, що відповідач вказав, що він ніде не працює, рухомого та нерухомого майна на праві приватної власності не має, відкритих банківських рахунків та грошових коштів також, а страховий трудовий поліс відносно нього закінчився (інший він начебто не підписував) вказано у запереченнях, але не підтверджено жодними письмовими доказами в порядку, передбаченому ЦПК України. Відповідач також стверджує, що він з часу розпаду сім'ї надавав матеріальну допомогу своїм синам, але будь-яких доказів, документів про переведення грошей на користь позивачки суду також не надав. Відповідно до ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Аналізуючи заперечення відповідача щодо розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, суд зазначає, що розмір частки визначається тільки судом за результатами розгляду справи, а посилання у запереченнях відповідача на конкретні розміри часток аліментів в залежності від кількості дітей стосуються того випадку, коли той із батьків або інший законний представник дитини, разом з яким проживає дитина, звертається до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів. Право на звернення до суду із вимогами про стягнення аліментів може бути реалізовано людиною як засобом подання позову, так і засобом подання заяви про видачу судового наказу. За таких обставин, оцінюючи матеріальний стан сторін (відомості про роботу відповідача суду не відомі, позивачка - працевлаштована), їх сімейний стан (відповідач мешкає окремо від дітей, дітей від іншого шлюбу не має; позивачка мешкає разом із дітьми, які потребують догляду, опіки, являються дітьми шкільного віку), суд вважає достатнім стягнути з відповідача на користь позивачки на утримання неповнолітніх синів [PERSON] і Андрія - аліменти в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) щомісячно, - до досягнення повноліття сином [PERSON], далі - в розмірі ? частини заробітку (доходу) щомісячно - до досягнення повноліття сином [PERSON], але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При цьому, на підставі ч. 1 ст. 191 СК України, стягнення аліментів необхідно присудити від дня пред'явлення позову, тобто з 12 вересня 2017 року. Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Оскільки з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню аліменти на утримання їхніх дітей, суд стягує з нього в порядку ст. 141 ЦК України судовий збір.

Outcome: approved