Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-31 00:00:00

В жовтні 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним та скасувати Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS], зобов'язати Реєстраційну службу Чернігівського МУЮ скасувати свідоцтво про право власності на вищевказану земельну ділянку. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 лютого 2015 року позов задоволено частково. Скасовано свідоцтво про право власності серії [NUMBER] від 31 липня 2014 року на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на ухвалення рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповноту з'ясування фактичних обставин справи, просить скасувати судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції, скасувавши свідоцтво про право власності на нерухоме майно, в порушення ст. 11 ЦПК України, вийшов за межі позовних вимог, оскільки така вимога позивачем не заявлялась. Апелянт зазначає, що судом не взято до уваги приписи ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої запис про скасування державної реєстрації прав вноситься лише у разі скасування рішення про державну реєстрацію на підставі рішення суду, а скасування самого свідоцтва про право власності законом не передбачено. Вказує, що суд в своєму рішенні необґрунтовано послався на порушення прав позивача, як власника об'єкта незавершеного будівництва, оскільки матеріали справи не містять жодних належних доказів щодо реєстрації за [PERSON] права власності на незавершене будівництво. Посилання позивача на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 червня 2009 року не можуть бути взяті до уваги, оскільки вказаним рішенням за позивачем лише визнано право власності на 3/4 частин сукупної вартості будівельних матеріалів та будівельних робіт незавершеного переобладнанням житлового будинку. Вислухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню в частині, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Задовольняючи частково позов [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що на час здійснення державної реєстрації права власності на земельну ділянку по [ADDRESS] за [PERSON] та видачі відповідного свідоцтва від 31 липня 2014 року діяло чинне рішення органу місцевого самоврядування про визнання незаконним п. 1.16 рішення міської ради 40 сесії 6 скликання від 25 квітня 2014 року в частині затвердження технічної документації та передачі [PERSON] у власність безоплатно вищевказаної земельної ділянки, отже і законні підстави для здійснення державної реєстрації та видачі відповідного свідоцтва на ім'я [PERSON] були відсутні. Суд відмовив в задоволенні позову в частині скасування Державного акту, оскільки під час розгляду справи було встановлено та не заперечувалось сторонами, що Державний акт на право власності на спірну земельну ділянку на ім'я відповідача не видавався. З таким висновком суду першої інстанції частково погоджується апеляційний суд, виходячи з наступного. По справі встановлено, що на підставі п. 1.16 рішення Чернігівської міської ради 40 сесії 6 скликання від 25 квітня 2014 року було затверджено технічну документацію та передано [PERSON] у власність безоплатно земельну ділянку по [ADDRESS], площею 0,0604 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 59). 31 липня 2014 року Реєстраційною службою Чернігівського МУЮ зареєстровано право власності [PERSON] на вищевказану земельну ділянку та видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] (а.с. 10). Судовим рішенням (а.с. 54-55) встановлено, що у відповідача на підставі рішення Чернігівської міської ради від 25 квітня 20014 року не виникло правовідносин, пов'язаних з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних інтересів, на момент прийняття рішення від 20 червня 2014 року право власності [PERSON] на спірну земельну ділянку ще не було зареєстровано, а власником незавершеного будівництва являється позивач. Разом з тим, правильно встановивши обставини даної справи, суд першої інстанції, вирішуючи спір по суті, зробив висновки, що не узгоджуються з положеннями законодавства, яке регулює спірні відносини. Частиною 2 ст. 16 Цивільного кодексу України визначені способи захисту цивільних прав і інтересів, до яких віднесені: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, що порушує право, відновлення становища, що існувало до порушення, примусове виконання обов'язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової шкоди), визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Частиною третьою цієї статті передбачена можливість для суду захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відносини, які пов'язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно, регулюються ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року. Статтею 15 даного Закону встановлений порядок проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень. Відповідно п. 8-1 ст. 18 даного закону свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, видається фізичним та юридичним особам у разі безоплатної передачі їм земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності за рішеннями органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування. Зважаючи на наведені норми, колегія суддів вважає, що законодавцем чітко визначено, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно є кінцевим похідним документом низки послідовних дій та рішень органу державної реєстрації прав. Свідоцтво про право власності є документом, який оформлюється на підставі рішення державного реєстратора та внесення ним відповідного запису до державного реєстру прав. Крім того, ч. 2 ст. 26 закону передбачена лише можливість скасування лише відповідних записів, якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними. Скасування таких записів здійснюється державним реєстратором на підставі відповідного судового рішення. Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що вимоги про визнання недійсними (незаконними) підстав (відповідних рішень державного реєстратора), за яких запис внесено до державного реєстру, позивачем не заявлялись і в ході судового розгляду позовні вимоги не уточнювались. Сама по собі констатація тієї обставини, що рішення міської ради про передачу [PERSON] у власність земельної ділянки не було чинним на час видачі свідоцтва про права власності, без надання відповідної правової оцінки діям та рішенню державного реєстратора за цих обставин, є недостатньою підставою для висновку про незаконність свідоцтва про право власності на землю. Отже, висновок районного суду про наявність правових підстав для скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно є необґрунтованим та таким, що суперечить нормам матеріального права, оскільки скасування самого свідоцтва, що видається на підставі рішення про державну реєстрацію та запису в Державному реєстрі про таку реєстрацію, законом не передбачено. Матеріали справи не містять жодних відомостей щодо оскарження в судовому порядку рішення державного реєстратора про державну реєстрацію та відповідного запису у реєстрі. Крім того, само по собі скасування свідоцтва про право власності на земельну ділянку, в контексті ст. 16 ЦК України, не може бути способом захисту порушеного цивільного права. Свідоцтво про право власності на земельну ділянку є правовстановлюючим документом, який видається на підставі рішення про державну реєстрацію та запису у Державному реєстрі, тобто ця вимога є похідною і залежить від доведеності незаконності рішення про державну реєстрацію та внесеного до Державного реєстру запису. При цьому, скасовуючи, свідоцтво про право власності, суд перебрав на себе повноваження реєстраційної служби, оскільки скасування запису про державну реєстрацію (а не свідоцтва про право власності) відноситься до безпосередньої компетенції державного реєстратора. Враховуючи, що при ухваленні судового рішення висновки, зроблені районним судом, не в повній мірі відповідають обставинам, що мають значення для справи, допущенні порушення у застосуванні норм матеріального права, апеляційний суд скасовує в частині рішення суду першої інстанції і ухвалює нове рішення про відмову в частині задоволених позовних вимог. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи в апеляційній інстанції в розмірі 121,8 грн.

Outcome: partial