Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-07 00:00:00

В вересні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про виселення з будинку № 18 по вул. Жовтневій, що знаходиться в с. Гремяч Новгород Сіверського району Чернігівської області, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він є власником зазначеного житлового будинку, а відповідачі незаконно в ньому проживають і не бажають виселятися, чим порушують право власності позивача, передбачене ст.ст. 319, 321 Цивільного кодексу України. Зазначає, що відповідачі є членами сімї його сина [PERSON]. Відповідач [PERSON] його колишня дружина, а відповідач [PERSON] їх син. В період їхнього подружнього життя, позивач дозволив сімї сина вселитись до свого будинку та не заперечував проти тимчасового їх проживання, проте, після того, як шлюб сина з [PERSON] розпався, бувша невістка з онуком втратили право на проживання в цьому будинку. Також, відповідачі є зареєстрованими за іншою адресою: в буд. № 20 по вул. Жовтневій в с. Гремяч Новгород Сіверського району. Отже, оскільки відповідачі не зареєстровані в спірному будинку, вони вважаються тимчасовими мешканцями та підлягають виселенню на вимогу власника відповідно до ч.3 ст.98 ЖК України. Рішенням Новгород Сіверського районного суду Чернігівської області від 08.10.2015 року позов [PERSON] був задоволений, виселені [PERSON] та [PERSON] з житлового будинку № 18 по вул. Жовтневій, що знаходиться в с. Гремяч Новгород Сіверського району Чернігівської області, що належить на праві власності [PERSON], стягнуто з [PERSON] та [PERSON] на користь позивача по 243 грн. 60 коп. судових витрат з кожного. За наслідками перегляду апеляційної скарги [PERSON] на рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 05.11.2015 року рішення Новгород Сіверського районного суду Чернігівської області від 08.10.2015 року було залишено без змін, а апеляційна скарга без задоволення. Після перегляду ухвали Апеляційного суду Чернігівської області від 05.11.2015 року в касаційному порядку, 10.02.2016 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення суду першої інстанції та ухвала суду апеляційної інстанції були скасовані, а справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції. Під час нового розгляду справи її провадження зупинялось в звязку з тим, що позивач [PERSON] помер, а спірні правовідносини допускали правонаступництво. Після спливу встановленого законом строку для прийняття спадщини, провадження у справі було відновлено, а до справи як правонаступник померлого позивача, була залучена його дружина [PERSON] Рішенням Новгород Сіверського районного суду Чернігівської області від 19 серпня 2017 року позовні вимоги [PERSON] задоволені, виселені [PERSON] і [PERSON] з житлового будинку № 18 по вул. Жовтневій, що знаходиться в с. Гремяч Новгород Сіверського району Чернігівської області, який належить на праві власності [PERSON], без надання іншого житлового приміщення. Стягнуто з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по 243 грн. 60 коп. з кожного. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення і ухвалити нове, яким відмовити [PERSON] у задоволенні позову. Доводи скарги зводяться до того, що відповідачі правомірно проживають в спірному житловому будинку, оскільки вони вселились туди зі згоди [PERSON] та були членами сімї його сина. Вважає, що розірвання шлюбу з [PERSON] не є підставою для припинення встановленого для неї сервітутного права на користування будинком. Таке припинення права повинно відбуватись згідно з вимогами ст.ст. 405, 406 ЦК України. Вислухавши суддю доповідача, пояснення учасників судового процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що право позивача відповідно до ст.ст. 383, 391 ЦК України підлягає захисту, оскільки власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном, зокрема й тих, які створюють відповідачі, які не є членами сімї власника житла та які не укладали з позивачем договорів найму чи оренди житла, в звязку з чим вони є тимчасовими мешканцями і в силу свого статусу підлягають примусовому виселенню без надання іншого житлового приміщення. Апеляційний суд повністю з такими висновками погодитись не може, виходячи з наступного. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24.11.2009 року був власником житлового будинку № 18 по вул. Жовтневій, що знаходиться в с. Гремяч Новгород Сіверського району Чернігівської області (а.с. 2). 24.04.2016 року [PERSON] помер. Вказана обставина стала підставою для зупинення провадження у даній справі та залучення правонаступника, яким стала дружина позивача [PERSON] та яка стала новим власником спірного житлового будинку, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 31.10.2016 року (а.с. 127). Сторонами не заперечувалося, що після завершення будівництва будинку з 1998 року у ньому проживали син позивача [PERSON] разом зі своєю сімєю дружиною [PERSON] і сином [PERSON], які є відповідачами у даній справі, проте зареєстрованими останні були і є на зараз за адресою: Чернігівська область, Новгород Сіверський район, с. Гремяч, вул. Жовтнева, буд. 20. Також, із акту обстеження житлово побутових умов нежитлового будинку в с. Гремяч по вул. Жовтнева буд. 20 від 21.09.2015 року, складеного комісією виконкому Гремяцької сільської ради Новгород Сіверського району Чернігівської області слідує, що в будинку ніхто не проживає, так як він знаходиться у непридатному для проживання стані. Відключена електроенергія, піч та грубка у розібраному стані. Віконні рами гнилі. Даний будинок використовується як підсобне приміщення для зберігання господарських приладь з 2006 року (а.с. 17), а згідно акту обстеження житлово побутових умов житлового будинку в с. Гремяч по вул. Жовтнева буд. 18 від 21.09.2015 року комісією встановлено, що в будинку, з моменту останнього комісійного відвідування даного господарства 13.02.2015 року, підтримується належний порядок в жилих кімнатах і прибудовах. Ніяких видимих пошкоджень будинку або меблів не виявлено. Санітарний стан задовільний (а.с. 18). Зазначені обставини, які встановлені внаслідок обстеження будинків, повністю узгоджуються з поясненнями відповідача [PERSON]. Довідками Гремяцької сільської ради від 04.09.2015 року підтверджено, що за адресою будинку № 18 по вул. Жовтневій, с. Гремяч ніхто не зареєстрований, але проживають [PERSON], [PERSON], [PERSON], а за адресою будинку № 20 по вул. Жовтневій, с. Гремяч ніхто не проживає, але зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с. 19, 20). Факт проживання [PERSON] в спірному житловому будинку з 1998 року по теперішній час підтверджується і довідкою Гремяцької сільської ради від 21.09.2015 року (а.с. 14). Із довідки Комунального підприємства «Новгород Сіверське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 17.09.2015 року слідує, що в числі будинків, зареєстрованих по місту Новгород Сіверський та Новгород Сіверському району, станом на 31.12.2012 року на ім'я [PERSON] нерухомого майна не зареєстровано (а.с. 15). З пояснень сторін вбачається, що з лютого 2015 року [PERSON] припинив родинні стосунки з [PERSON] та фактично проживав зі своїм померлим батьком [PERSON] за адресою: вул. Леніна, 67 в с. Гремяч, Новгород Сіверського району, Чернігівської області. Відповідно до Загальної декларації прав людини кожен має право на такий життєвий рівень, включаючи житло, який є необхідним для підтримання його здоровя і добробуту його самого та його сімї. Статтею 47 Конституції України передбачено кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ст. 65 Житлового кодексу Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сімї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сімї наймача, набувають рівного з іншими членами сімї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сімї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Статтею 156 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним в будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. В п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 розяснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з зясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сімї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сімї, що проживають разом з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Отже, даючи оцінку зазначеним правовідносинам та беручи до уваги, що відповідачі вселились у спірний будинок за згодою власника, яким на той час був [PERSON], проживали вони в спірному будинку з 1998 року разом із сином наймача, як дружина та син члена сімї наймача, також проживають відповідачі і досі, за час спільного проживання разом вели спільне господарство, підтримуючи будинок в жилому та належному стані, тобто були повязані спільним побутом, а будинок № 20, в якому вони зареєстровані є непридатним для проживання, так як він використовується як підсобне приміщення, що підтверджено матеріалами справи та поясненнями сторін, іншого житла на праві власності або на праві користуванні відповідачі не мають, колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку, вважати відповідачів такими, що підлягають примусовому виселенню, як такі, що в силу ст. 98 Житлового кодексу УРСР, є тимчасовими мешканцями, не має правових підстав, в звязку з чим і відсутні підстави для застосування положень ст.ст. 116, 157 Кодексу. Висновки суду про те, що [PERSON] і [PERSON] вселилися до спірного будинку без згоди та дозволу позивачів, не є членами їх сімї, не ведуть з ними спільного господарства, в звязку з чим не мають права на користування будинком не відповідають дійсним обставинам справи, а отже, рішення суду про задоволення позовних вимог з цих підстав є необґрунтованим і таким, що порушує норми матеріального права. Крім того, апеляційний суд приймає до уваги і те, що з позовом до суду про виселення відповідачів звертався саме [PERSON], який на той час був власником спірного будинку, а не [PERSON] і тому вважати, що дії відповідачів порушують її права як добросовісного набувача, як про це зазначено у рішенні місцевого суду, підстав не має, оскільки остання є по справі правонаступником. Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. На підставі викладеного, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з постановленням нового по суті рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Згідно з ст. 88 ЦПК України з [PERSON] належить стягнути на користь [PERSON] 535 грн. 92 коп. судових витрат, понесених в суді апеляційної інстанції.

Outcome: approved