Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-23 00:00:00

Відповідач [PERSON], його представник обставини, викладені в позовній заяві та самі позовні вимоги визнали, щодо їх задоволення не заперечували, просили розглянути справу у їх відсутності. Позивач на задоволенні позову наполягав, просив розглянути справу у його відсутності. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. Відповідно до ч.3ст.200 ЦПК за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія паспорту гр. України на ім'я [PERSON]. та його РНОКПП; копія паспорту РФ на ім'я [PERSON] (рос.мов.) з перекладом укр. мовою; копія паспорту гр. України на ім'я [PERSON] та її РНОКПП; копія довіреності від 16.01.2017р. (рос.мов.) з перекладом укр. мовою; копія довіреності від 09.03.2015р. (рос.мов.) з перекладом укр. мовою; копія технічного паспорту з додатками на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами № [ADDRESS], копія договору купівлі-продажу від 14.12.1982р., реєстр №3759, копія домової книги (розділ приписка); копія свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.02.1979 р., реєстр №560, копії платіжних квитанцій за сплату електроенергії та газового опалення, звіт про проведення незалежної оцінки вартості нерухомого майна, та ін. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач [PERSON] звернувся до суду із вищевказаними вимогами, зазначивши, що з 1982 року він проживає у [ADDRESS]. За договором купівлі-продажу від 14 грудня 1982р., який було посвідчено державним нотаріусом Ренійської районної державної нотаріальної контори Коваленко З.М., та зареєстровано в реєстрі за №3759, позивач придбав у відповідача 3/5 частин будинку [ADDRESS] Вказаний житловий будинок належав відповідачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.02.1979р., реєстр №560. Відповідач [PERSON] наприкінці восьмидесятих років переїхав до Російської Федерації. Позивач доглядав за будинком в цілому, робив поточні ремонти, сплачував комунальні послуги. Пізніше, відповідач вирішив не повертатися до України, залишившись проживати у Росії. У 2004р. відповідач приїхав до своїх родичів у м. Рені та фактично передав позивачу у власність інші 2/5 частин житлового будинку, оскільки останній більше 15 років доглядав за нерухомістю, ніс витрати на його утримання, пообіцявши переоформити усі документи належним чином. Позивач продовжував проживати у будинку та господарювати, зробив ремонт даху, провів опалення, вважаючи, що він є фактичним власником усього будинку. Факт постійного проживання у [ADDRESS] підтверджується записом у будинковій книзі та відміткою у паспорті гр. України. Позивач повністю утримує будинок та прилеглу до нього територію, сплачує комунальні послуги, інші витрати на утримання будинку, робив поточні та капітальні ремонти за власні кошти, облаштував будинок новими дверима та вікнами, тобто продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном більше ніж 10 років. На протязі усього володіння позивачем цим майном, відповідач, або інші особи жодного разу не пред'являли вимог щодо повернення майна. Ніяких обтяжень на вказаний об'єкт нерухомості не існують. Отже, позивач, як фактичний власник усього вказано житлового будинку, більше десяти років постійно, відкрито та безперервно володіє цим нерухомим майном, доглядає та стежить за його технічним станом, проводив поточний та капітальний ремонти, сплачує комунальні платежі, тощо. За весь час володіння позивачем нерухомим майном, як добросовісний набувач, відповідач, як власник (de iure) 2/5 частин вищевказаного будинку, або інші правонаступники власника жодного разу не витребували у позивача вказане нерухоме майно, вимог щодо повернення нерухомості не висували, відповідач у будинку фактично не проживає, знаходиться на постійне проживання в іншій країні. У зв'язку із вищевикладеними обставинами позивач вважає, що має всі підстави для визнання за ним право власності на 2/5 частин житлового будинку з надвірними спорудами [ADDRESS], оскільки більше десяти років продовжує добросовісно, відкрито і безперервно володіти вказаним нерухомим майном, у тому числі належними відповідачу 2/5 частин вказаної нерухомості, які є предметом спору, слідкує за технічним станом та несе витрати по сплаті усіх платежів, у зв'язку із утриманням житлового будинку, як фактичний власник усієї нерухомості, що підтверджується відповідними доказами, отже з підстав ст. 344 ЦК України набув право власності на належні відповідачу 2/5 частин вищевказаного житлового будинку. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки його доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Згідно із ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. За ч. 1, 3 ст. 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. В силу ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відповідно до вимог п. 1 та 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. Правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом (тобто з 01 січня 2001 року). Оскільки спірні правовідносини виникли у 2004 році, коли відповідач фактично передав позивачу у володіння та користування належні йому 2/5 частин житлового будинку із надвірними спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS], то вони регулюються положеннями діючого ЦК України. Як виходить з матеріалів справи та наданих доказів, позивач з 1982 року проживає у [ADDRESS]. За договором купівлі-продажу від 14 грудня 1982р., посвідчений державним нотаріусом Ренійської районної державної нотаріальної контори Коваленко З.М., зареєстрований в реєстрі за №3759, позивач придбав у відповідача 3/5 частин будинку [ADDRESS] Вказаний житловий будинок належав відповідачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.02.1979р., реєстр №560. Відповідач наприкінці восьмидесятих років переїхав до Російської Федерації. Позивач доглядав за будинком в цілому, робив поточні ремонти, сплачував комунальні послуги. У 2004р. відповідач приїхав до своїх родичів у м. Рені та фактично передав позивачу у власність належні йому 2/5 частин вказаного житлового будинку, оскільки останній більше 15 років доглядав за нерухомістю, ніс витрати на його утримання, пообіцявши переоформити усі документи належним чином. Позивач продовжував проживати у будинку та господарювати, зробив ремонт даху, провів опалення, вважаючи, що він є фактичним власником усього будинку. Факт постійного проживання у [ADDRESS] підтверджується записом у будинковій книзі та відміткою у паспорті гр. України на ім'я позивача, також, вказані обставини не оспорювали відповідач та його представник на стадії підготовчого судового засідання, навпаки, були визнані ними, як і позовні вимоги в цілому. Позивач повністю утримує будинок та прилеглу до нього територію, сплачує комунальні послуги, інші витрати, пов'язані з утриманням будинку, робив поточні та капітальні ремонти за власні кошти, облаштував будинок новими дверима та вікнами, тобто продовжує постійно, відкрито та безперервно володіти нерухомим майном більше ніж 10 років. На протязі усього володіння позивачем цим майном, відповідач, або інші особи жодного разу не пред'являли вимог щодо повернення майна. Отже, позивач, як фактичний власник усього житлового будинку, більше десяти років постійно, відкрито та безперервно володіє цим нерухомим майном, доглядає та стежить за його технічним станом, проводив поточний та капітальний ремонти, сплачує належні платежі, тощо. За весь час володіння позивачем нерухомим майном, як добросовісний набувач, відповідач, як власник (de iure) 2/5 частин вищевказаного будинку, або інші правонаступники власника жодного разу не витребували у позивача вказане нерухоме майно, вимог щодо повернення нерухомості не висували, відповідач у будинку фактично не проживає, знаходиться на постійне проживання в іншій країні. Таким чином, суд встановив, що володіння позивачем вищевказаним житловим будинком є добросовісним (позивач добросовісно, відкрито і безперервно фактично володіє усім житловим будинком, у том числі і іншими, належними (de iure) відповідачу на праві власності 2/5 частин спірного будинку, більше десяти років), правомірним, відкритим (позивач, вважаючи себе власником усього нерухомого майна, доглядає за будинком, сплачує комунальні платежі за утримання будинку, проводив поточний та капітальний ремонти, користується житлом на власний розсуд та ін.) та безперервним. Таким чином, суд вважає, що житловий будинок із надвірними спорудами [ADDRESS], 2/5 частин якого de jure належать відповідачу, однак якими добросовісно, цілком з законних підстав, фактично заволодів позивач, внаслідок вищевказаних обставин, які знайшли своє підтвердження належними доказами під час розгляду справи, таким чином, суд вважає, що позивач набув право власності на спірні 2/5 частин нерухомого майна, у вигляді житлового будинку, за набувальною давністю. З урахуванням викладених позивачем та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити вимоги позивача щодо визнання за ним права власності на 2/5 частин вищевказаного нерухоме майно.

Outcome: approved