Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-04 00:00:00

Виклад позиції позивача та заперечень відповідача. 27 січня 2021 року до Томашпільського районного суду за підсудністю надійшла позовна заява [PERSON] , в якій остання просить стягнути з [PERSON] , [INFO] , аліменти на її користь на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 6000,00 грн. (шість тисяч гривень) щомісяця, починаючи стягнення з дати подання позовної заяви та до повноліття дитини, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та стягнути з відповідача на користь позивача не виплачені аліменти за попередній період з моменту подання позовної заяви про розлучення [INFO] до дати подання позовної заяви про стягнення аліментів Даний позов обґрунтовано наступним. [PERSON] 27 жовтня 2012 року зареєструвала шлюб з [PERSON] . Від спільного подружнього життя у них народився син - [PERSON] [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося, тому 20 грудня 2018 року рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області, яке набрало законної сили 21.01.2019 року, шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. 10.03.2020 року [PERSON] вже намагалася подати заяву на видачу судового наказу, але суд їй відмовив у зв`язку з тим, що відповідач не був зареєстрований по місцю проживання, де був раніше. Відповідач не підтримує з позивачем та їхньою спільною дитиною ніяких відносин, на момент подачі позову вона не має достовірних відомостей про те, де саме працює її колишній чоловік, де проживає, проте за останніми розмовами він повідомляв її про заробітну плату у розмірі 24000 грн. щомісячно, вихваляючись таким чином перед нею. Останнє місце проживання позивачу відоме за адресою: [ADDRESS] . Щоб більш об`єктивно оцінити витрати на сина, позивач протягом місяця збирала товарні чеки з покупок та попутних витрат, які за її розрахунком на місяць становлять 10767 грн. Також у позивача немає особистого житла, тому вона вимушена орендувати квартиру, щоб забезпечити сину належні побутові умови, орендна плата на місяць складає 4000 грн., що підтверджується договором оренди. Позивач вказує, що з моменту подання позовної заяви про розлучення 20.12.2018 року до дати подання позовної заяви про стягнення аліментів, а саме за період з 20.12.2018 року по 20.09.2020 року, бажає стягнути 126000 грн. (21 місяць х 6000 грн.) Неодноразові звертання до відповідача з проханням матеріально підтримувати сина, сплачувати аліменти на утримання дитини, результатів не дали, тому позивач змушена звертатися до суду. 07 травня 2021 року відповідачем надано до суду відзив, згідно якого останній позовні вимоги визнав частково та просив розгляд справи проводити у його відсутність. Відзив мотивовано наступним. Копію позовної заяви з додатками та копію ухвали про відкриття спрощеного провадження відповідач особисто отримав 29 квітня 2021 року. Дійсно 27 жовтня 2012 року виконавчим комітетом Гнатківської сільської ради Томашпільського району Вінницької області зареєстровано шлюб між позивачем та відповідачем, про що у Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 9. Від спільного подружнього життя у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 20 грудня 2018 року, що набрало законної сили 21 січня 2019 року, розірвано шлюб між сторонами. Ознайомившись із позовом та доданими до нього документами, відповідач частково визнає пред`явлені до нього позовні вимоги про стягнення аліментів у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу). [PERSON] займає посаду завідувача складом, розмір доходу за період з жовтня 2020 року по березень 2021 року складає 44400,00 грн. Заявлений розмір аліментів значно завищений та виходить за межі розумного. Доказів, які б свідчили про те, що дитина потребує утримання саме на визначений у позові розмір позивач до суду не надала. Подані чеки про придбання товарів у жодний спосіб не свідчать про необхідність стягнення аліментів у розмірі 6000,00 грн. Мотивуючи вимогу про стягнення аліментів у розмірі 6000,00 грн., позивач зазначає, що змушена наймати житло у м. Київ, так як власного житла не має. Разом з тим, відповідач не зобов`язаний оплачувати витрати на оренду житла, так як це є право позивача на вільний вибір місця проживання. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі. Ухвалою Томашпільського районного суду від 02 лютого 2021 року відкрито загальне позовне провадження, підготовче засідання призначено на 24 березня 2021 року. Ухвалою Томашпільського районного суду від 24 березня 2021 року підготовче засідання відкладено на 16 квітня 2021 року. Ухвалою Томашпільського районного суду від 16 квітня 2021 року підготовче засідання відкладено на 07 травня 2021 року. Ухвалою Томашпільського районного суду від 07 травня 2021 року підготовче засідання відкладено на 19 травня 2021 року. 07 травня 2021 року відповідачем надано до суду відзив. Ухвалою Томашпільського районного суду від 19 травня 2021 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду на 17 червня 2021 року. Ухвалою Томашпільського районного суду від 17 червня 2021 року розгляд справи відкладено на 05 липня 2021 року. Доводи учасників у справі. В судовому засіданні з`явився представник позивача, адвокат Семко В.М., позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, однак в матеріалах відзиву міститься заява про розгляд справи без його участі. Фактичні обставини, встановлені судом, норми права, які застосовував суд, мотиви суду. Суд, заслухавши представника позивача, розглянувши заяву відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність ї достовірність показань сторін по справі, сприяючи всебічному й повному з`ясуванню обставин справи, що має істотне значення для правильного вирішення спору, прийшов до наступного. Відповідно до ст.129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання публічного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; розумні строки розгляду справи судом; забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення; обов`язковість судового рішення. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч.1 ст.. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом установлено, що шлюб між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 27 жовтня 2012 року у виконавчому комітеті Гнатківської сільської ради Томашпільського району Вінницької області, рішенням Томашпільського районного суду від 20 грудня 2018 року розірвано. Рішення набрало законної сили 21 січня 2019 року (а.с.10-13). [INFO] народився [PERSON] . В свідоцтві про його народження батьками вказано сторін по справі (а.с.14). Позивач звернулася до суду для вирішення спору у правовідносинах щодо участі того з батьків, що проживає окремо від дитини в її утриманні шляхом стягнення аліментів. Вказані правовідносини регулюються ст. ст., 180-182 Сімейного кодексу України (далі СК України), за змістом яких батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, у випадку не досягнення домовленості щодо участі в утриманні дитини, рішенням суду з того з батьків, який проживає окремо може бути стягнуто кошти на утримання дитини (аліменти) в частці від доходу і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно копії акту обстеження умов проживання від 09.07.2020 року [PERSON] 2013 року народження проживає спільно з [PERSON] (а.с.25) Таким чином [PERSON] зобов`язаний утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття. Згідно копії довідки про доходи за жовтень 2020 року - березень 2021 року, №б/н, видана [PERSON] , останній за період з жовтня 2020 року по березень 2021 року отримав 44400 грн. нарахованої заробітної плати. (а.с.66) Позивач в позові зазначає, що домовленості з відповідачем про добровільну сплату аліментів не досягнуто, коштів на утримання дитини відповідач не надає. Декларація з прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, закріплює, що дитина повинна мати можливість користуватися благами соціального забезпечення, повинна бути забезпечена належним харчуванням, житлом, розвагами та медичним обслуговуванням. Найкраще забезпечення інтересів дитини повинно бути головним принципом, і відповідальність за це лежить перш за все на батьках дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Держава вживає всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Крім того, статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно статті 11 ЗУ «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до цивільного кодексу України. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 2 та 3 ст. 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ст. 182 СК України). Відповідно до ст. 182 СК України, при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів та інші обставини, що мають істотне значення. Статтею 184 Сімейного кодексу України передбачено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Згідно ч.2 ст. 191 Сімейного кодексу України, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Згідно ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судових розгляд. Відповідно до п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясовування і дослідження інших обставин справи. Відповідно ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Виходячи із характеру спірних правовідносин, що виникли між сторонами, та враховуючи вищенаведені обставини справи в їх сукупності, зокрема, виходячи з встановлених обставин справи та рівності обов`язку обох батьків утримувати дітей, враховуючи часткове визнання відповідачем позову, що не суперечить закону, не порушує права, свободи та законні інтереси інших осіб, позивачем не було надано суду доказів спроможності відповідачем сплачувати аліменти в твердій грошовій сумі саме в розмірі 6000 гривень, суд дійшов висновку про наявність в даному випадку передбачених законом підстав для часткового задоволення позову і вважає достатнім стягувати із відповідача аліменти в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дину щомісячно до досягнення дитиною повноліття. При цьому суд виходить з того, що до Сімейного кодексу було внесено норму, згідно з якою той з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про стягнення аліментів у розмірі: на одну дитину - 1/4, на двох дітей - 1/3, на трьох і більше дітей - 50% заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку. Відносно стягнення аліментів з відповідача за період до подання позову до суду (попередній період), суд зазначає те, що згідно ч. 1 та 2 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Однак, позивачем не було надано будь-яких доказів того, що вона вживала заходів відносно одержання аліментів з відповідача на утримання дитини, а також того, що відповідач ухилявся від їх сплати, додана до матеріалів позову заява про видачу судового наказу від 10.03.2020 року не містить жодних відомостей щодо звернення позивача з вказаною заявою до суду, інших доказів на підтвердження вказаної вимоги позивачем не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Позовну заяву [PERSON] пред`явлено нею особисто до Голосіївського районного суду м. Києва 19 жовтня 2020 року. Тобто саме з цієї дати суд присуджує аліменти. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ч.5 ст.265 ЦПК України, у резолютивній частині рішення зазначається розподіл судових витрат. Згідно п. 3 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів у справах про стягнення аліментів. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб у місячному розмірі, встановленому законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Ставка судового збору за поданням до суду позовної заяви майнового характеру справляється у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Отже, якщо станом на 1 січня 2020 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 2102 гривень, тому ставка судового збору в даній справі становитиме 840,80 гривень. Таким чином з [PERSON] підлягає стягненню в дохід держави 840,80 гривень судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial