Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-17 00:00:00

В грудні 2015 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до суду із позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач) про стягнення з відповідача заборгованості у сумі 300 000 доларів США, що в гривневому еквіваленті згідно курсу НБУ становить 6 337 980 грн. та стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору в розмірі 6090 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що15 жовтня 2008 року відповідач взяв в борг у позивача грошові кошти в розмірі 300 000 доларів США, строком до 15 квітня 2015 року, що підтверджується розпискою, засвідченою підписами свідків [PERSON] та [PERSON] Проте, станом на 15.04.2015р. відповідач кошти не повернула. 03.08.2015р. позивач звернувся до відповідача із вимогою про повернення боргу, проте відповідач вказану вимогу залишив поза увагою. У зв'язку з вище викладеним, позивач звернувся до суду із вказаним позовом. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити з підстав зазначених у позові. Відповідач в судове засідання не з'явився, через канцелярію суду надав письмові пояснення, відповідно до яких просив слухати справу у його відсутність, а в задоволенні позову відмовити. Відповідач не заперечує, що отримала кошти в розмірі 300 000 доларів США від позивача та зазначає, що мала намір їх повернути. Проте, у зв'язку із фінансовою кризою в країні та девальвацією гривні, повернення коштів відповідачем є неможливим. Крім того, у відповідача є й інші кредитори, через що відповідач просить відстрочку у виконанні зобов'язання перед позивачем, оскільки вчасно виконати їх не вдалось із незалежних від відповідача причин. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. В судовому засіданні встановлено, що 15 жовтня 2008 року між сторонами було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав грошові кошти в розмірі 300 000 доларів США, які зобов'язався повернути до 15 квітня 2015 року, що підтверджується розпискою (а.с. 5). Вказані обставини не заперечуються та визнаються сторонами в судовому засіданні, а отже у відповідності до вимог ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, такої позиції дотримується Верховний Суд України у правовому висновку прийнятого у Постанові ВСУ від 18.09.2013 р. по справі 6-63цс13. Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Крім того, вимогами ст.202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Статтею 207 ЦК України передбачено, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. З врахуванням вказаних вимог закону, наявності дій по передачі кошів і їх отримання відповідачем згідно розписки між позивачем і відповідачами укладено правочин, який по суті є договором позики. Згідно ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (ч. 1 ст. 1047 ЦК). Частиною 2 ст. 1047 ЦК України встановлено, що допускається пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як вбачається з наданої розписки відповідач зобов'язався повернути кошти, отримані в позику до 15 квітня 2015 року. Стаття 629 ЦК України встановлює, що Договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності з ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором чи законом. В судовому засіданні встановлено, що відповідач взяті на себе зобов'язання не виконав, у зв'язку з чим позивач 03.08.2015р. звернувся до відповідача із претензією про повернення грошових коштів відповідно до розписки від 15.10.2008р. (а.с. 6). Претензію відповідач отримав 11.08.2015р. (а.с. 7), разом з тим, залишив поза увагою вимоги позивача щодо повернення грошових коштів. Враховуючи вище викладене та ту обставину, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт невиконання відповідачем своїх зобов'язань відповідно до Договору позики від 15.10.2008р., позовні вимоги підлягають задоволенню, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість в розмірі 300 000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 11.08.2015р. еквівалентно - 6 337 980 гривень 00 коп. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 6090 грн.

Outcome: approved