Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-13 00:00:00

В вересні 2021 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , після уточнення якої, позивач прохав суд визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право приватної власності на житловий будинок з господарчими будівлями за адресою: [ADDRESS] виданого 02.03.1988 року виконавчим комітетом Красногвардійської районної Ради народних депутатів м.Дніпропетровська на ім`я [PERSON] , а також визнати за позивачем право власності на зазначений житловий будинок. В обґрунтування позовних вимог, зазначив, що ним разом з дружиною [PERSON] протягом 1981-197 років було побудовано домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . 02.03.1988 року виконавчим комітетом Красногвардійської районної Ради народних депутатів м.Дніпропетровська на ім`я доньки позивача - [PERSON] було видано свідоцтво про право особистої власності на вказаний будинок. Позивач зазначає, що свідоцтво було видано саме на ім`я доньки, у зв`язку з обмеженнями ЦК УРСР щодо кількості нерухомого майна, що могло перебувати у власності однієї особи та неможливістю видачі свідоцтва на імя позивача, у якого на той час перебувало у власності інше домоволодіння. Таким чином, спірне домоволодіння було побудоване позивачем, який разом з дружиною користувався, був зареєстрований та проживав у ньому з часу його побудови, в той час, як донька (відповідач) проживала за іншою адресою. На даний час, відповідач заперечує право власності позивача на зазначене майно та має намір його продати, у зв`язку з чим, позивач вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2021 року провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Представник позивача - адвокат Дейчман Т.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх у повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позову. Вислухавши сторони, свідків, вивчивши матеріали справи та дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. За правилами частин першої та третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відповідно до частини 4 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. У статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Власність не тільки надає переваги, а й покладає певні обов`язки на власників майна. Це конституційне положення гарантує принцип поєднання інтересів власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктами власності. Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, всього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власників з боку держави, громадянина чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 06.11.1953 року. Від шлюбу у подружжя [INFO] народилася донька - [PERSON] , яка після одруження 06.05.1978 року змінила прізвище на « [PERSON] ». Як вбачається з будинкової книги, позивач разом з дружиною з 26.01.1965 року по 15.09.1987 року проживали та були зареєстровані у житловому будинку [ADDRESS] , належного позивачу. Протягом 1981-1987 року [PERSON] разом з дружиною [PERSON] було збудовано домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , який складається з: житлового будинку А (житловою площею 68,9 кв.м., зхагальною площею 98,0 кв.м.), сараю Б, сараю В, літнього душу Г, вбиральні Д, погріб з шийкою Д, сарай И, тимчасові сараї К, Л, Н, погріб М, споруди, мостіння № 1-5,І. Обставини будівництва будинку не заперечувалися відповідачкою по справі. Після завершення будівництва будинку, 02.03.1988 року, на підставі рішення Виконкому Красногвардійської ради народних депутатів № 16/7 від 11.01.1988 року, виконавчим комітетом Красногвардійської районної Ради народних депутатів м.Дніпропетровська на ім`я [PERSON] було видано свідоцтво про право особистої власності на вказаний будинок, яке було зареєстроване у ДМБТІ в реєстрову книгу № 493 за рестром № 61. Свідоцтво було видано на ім`я доньки позивача, виключно у зв`язку з існуванням на той час обмежень, щодо кількості об`єктів нерухомого майна, що могло перебувати у власності громадянина, визначені у ст. 101 ЦК УРСР 1963 року (чинного на час будівництва будинку), відповідно до яких, в особистій власності громадянина може бути один жилий будинок (або частина його), а у подружжя, яке проживає спільно, та його неповнолітніх дітей може бути тільки один жилий будинок (або частина його), що належить на праві особистої власності одному з них або є в їх спільній власності. Позивач разом з дружиною [PERSON] , після завершення будівництва зареєстрували з 01.07.1988 року своє місце проживання та проживали за адресою спірного будинку лише вдвох, що підтверджується копією будинкової книги. В свою чергу, протягом будівництва будинку, [PERSON] мешкала разом зі своєю сім`єю за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою № 027705 про склад сім`ї. Зазначену квартиру було виділено чоловіку відповідачки Виконкомом АНД районної ради народних депутатів м.Дніпропетровська згідно ордеру № 101 від 16.01.1985 року. Зазначені обставини, зокрема факт будівництва спірного будинку, а також володіння і користування ним подружжям [PERSON] , а також не проживання у спірному будинку [PERSON] також підтвердили допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та визнала відповідачка. Частиною 1 статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Зі змісту ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи бути обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (03 серпня 2004 року) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частинами першою та другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність). Ураховуючи зазначене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію. В свою чергу, позивач, як дійсний власник домоволодіння, положеннями ст. 101 ЦК УРСР, був позбавлений можливості отримати свідоцтво про право власності на новозбудований будинок, та був змушений зазначити титульним власником будинку свою доньку - відповідача по справі, яка тривалий час не оспорювала його право власності на спірне майно. Суд зазначає, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права і не породжує, не змінює і не припиняє певні права та обов`язки, тобто не є правочином. Разом з цим свідоцтво видається на підтвердження права, яке виникло раніше. Судом встановлено, що Позивач як дійсний власник майна, не може реалізувати свої права власності на це майно, у зв`язку з існуванням титульного документа, який посвідчує таке право власності на це майно за іншою особою - відповідачем. При цьому порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту відповідно до статті 16 ЦК України, за частиною 3 якої суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Водночас законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якого кожна особа має право на ефективний спосіб правового захисту, не заборонений законом. Отже, свідоцтво на право власності на нерухоме майно є документом, що посвідчує право власності й видавався на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на нерухоме майно, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі свідоцтва на право власності на нерухоме майно. Визнання недійсними свідоцтва на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. В свою чергу, відповідач [PERSON] , під час розгляду справи повністю визнала позов та підтверджувала встановлені судом обставини. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Згідно ч. 1, 2, 4 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Наслідки визнання позову відповідачу судом роз`яснено. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №570/3439/16-ц зроблено правовий висновок про те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). З урахуванням встановлених судом обставин, та визнання позову відповідачем, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позивача про визнання недійсним свідоцтва про право власності та визнання права власності на спірний будинок за позивачем, з відмовою в задоволенні позову в частині вимог про скасування свідоцтва про право власності, оскільки такий спосіб захисту свого права, обраний позивачем сам по собі не забезпечує реального захисту порушеного права власника майна та буде мати ознаки втручання в дискреційні повноваження органу місцевого самоврядування, що видав свідоцтво, а значить в будь-якому випадку не приведе до поновлення прав позивача, які він вважає порушеними внаслідок видачі спірного свідоцтва, в свою чергу, саме визнання судом такого свідоцтва недійсним буде ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідатиме змісту порушеного права позивача, характеру його порушення, наслідкам, спричиненим цим порушенням. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 9745 грн. 41 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial