Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-07 00:00:00

В жовтні 2014 року позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив суд стягнути в рівних частинах з обох відповідачів суму недоплаченого страховою компанією матеріального збитку, спричиненого власнику автомобіля позивачу у справі, завданого його пошкодженням внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП), обґрунтовуючи свої вимоги з урахуванням пояснень свого представника в судовому засіданні наступним. 01.03.2014 в м. Києві мала місце ДТП, внаслідок якої згідно постанови суду [PERSON], керуючи автомобілем [NUMBER], допустив зіткнення із автомобілем позивача «Рено», д.н.з. [NUMBER]. Так, позивач стверджує, що власник автомобіля [NUMBER], надав в розпорядження [PERSON] свій транспортний засіб без достатньої правової підстави, а саме, наполягає на тому, що останній керував автомобілем без водійського посвідчення, тому [PERSON] в рівних частинах повинна відповідати разом із ним за заподіяну ним шкоду. В судовому зсіданні представник позивача змінив підстави позову в цій частині і зауважив, що можливо автомобіль [NUMBER], було викрадено у [PERSON], для чого суду необхідно зробити запити до правоохоронних органів, щоб це перевірити, і тоді представник позивача змінить свої вимоги і буде просити стягнути всю суму відшкодування із [PERSON] Судом в порядку ч.4 ст.10 ЦПК України неодноразово роз`яснювалися представнику позивача як загальні обов`язки сторін, передбачені ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, доводити обставини, на які вони посилаються, так і загальні підстави відповідальності, зокрема, передбачені ст.1194 ЦК України, проте представник позивача залишився на своїй позиції і вважав, що має достатні підстави припускати, що автомобілем [NUMBER], водій [PERSON] керував без достатньої правової підстави. Будь-яких доказів на підтвердження цього суду не надав. Також представник позивача в судовому засіданні не обґрунтував за викладених ним обставин, підстави цивільно-правової відповідальності [PERSON], а також саме стягнення у рівних частинах з обох відповідачів. Неодноразові перенесення розгляду справи, не сприяли уточненню і належному обґрунтуванню своєї правової позиції у справі. Щодо самої суми стягнення, то позивач посилається на наявний в справі звіт про визначення вартості матеріального збитку від 14.07.2014 року, згідно якого вартість матеріального збитку, спричиненого власнику автомобіля «Рено», д.н.з. [NUMBER], складає 101\~736,06 грн. Вираховуючи суму страхового відшкодування, сплаченого страховою компанією в розмірі 49\~500,00 грн., в межах ліміту страхового відшкодування (50\~000,00 грн.) та мінус сума франшизи в розмірі 500,00 грн., залишає суму в розмірі 52\~236,06 грн., і шляхом ділення її на 2 просить стягнути по 26\~118,03 грн. з обох відповідачів в порядку ст.1184 ЦК України, вирішити питання про судові витрати (а.с.1-4) Відповідачі в судове засідання жодного разу не з`явилися, належним чином кожного разу повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи відповідно до положень ст.74 ЦПК України (а.с.28, 36, 38, 44, 47, 68, 76, 93, 94, 100, 102, 111, 112) Третя особа також свого представника в суд не направила, будь-яких заяв чи клопотань не подавала. За умови її належного повідомлення про дату розгляду справи, суд вважав за можливе проводити його за відсутності страхової компанії (а.с.101, 110) Зважаючи на те, що відповідачі будучи належним чином повідомлені про розгляд даної справи більше аніж 2 рази в судове засідання не з`явилися, а представник позивача в судовому засіданні 08.09.2015 заявив клопотання про проведення заочного розгляду справи, суд на місці ухвалив розглядати справу згідно положень ст. ст.224-226 ЦПК України. Заслухавши представника позивача та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ним позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Так, позивачем заявлено, а представником позивача підтверджено в судовому засіданні вимога про стягнення з обох відповідачів по 26\~118,03 грн., відтак суд розглядає справу виключно в межах зазначених сум щодо кожного із відповідачів, оскільки навіть після роз`яснення судом положень ст.1194 ЦК України в судовому засіданні, про що мова йшла вище, представник позивача залишився на своїй позиції. Так, статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, яка в частині 4 вказує, зокрема, на те, що постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Судовим розглядом встановлено, що згідно постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 20.03.2014 року 01.03.2013 о 05.00 годині [PERSON], керуючи автомобілем [NUMBER], рухаючись по вул. Трутенка, 22 в м. Києві порушив Правила дорожнього руху України та допустив зіткнення із автомобілем «Рено», д.н.з. [NUMBER], та був притягнутий до адміністративної відповідальності (а.с.5) Суд акцентує увагу позивача на тому, що будь-яких відомостей про те, що автомобілем [NUMBER], [PERSON] керував без достатньої правової підстави, або що даний автомобіль було викрадено у [PERSON], яка згідно відповіді Департаменту інформаційно-аналітичного забезпечення МВС України від 17.08.2015 №16/5-4177 є його власником, ні дана постанова суду, ні будь-як інші, представлені позивачем та його представником документи у справі, не містять (а.с.91) Копію ж пояснень [PERSON], яку надав позивач, і які сам [PERSON], нібито надавав Управлінню ДАІ ГУ МВС України в м. Києві суд оцінює критично, тому що обставини, викладені в них не підтверджені належними та допустимим доказами у справі і особа, яка їх надавала не попереджалася про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих свідчень. Як наголошував суд вище, під час розгляду відповідного адміністративного матеріалу в суді, [PERSON] навпаки визнав свою вину (а.с.5, 13) Згідно звіту про визначення вартості матеріального збитку вих. №С14-363 від 14.07.2014 вартість матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля «Рено», д.н.з. [NUMBER], який зареєстрований на праві власності за [PERSON] складає 101\~736,06 грн. (а.с.6-10, 21) Позивач стверджує, що цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «Мазда», д.н.з. [NUMBER], була застрахована Приватним акціонерним товариством «Українська транспортна страхова компанія» (далі ПрАТ «УТСК») (а.с.20) На підставі ст. 22, 35 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», при настанні страхового випадку страховик, відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. ПрАТ «УТСК» виплатила позивачу суму страхового відшкодування в розмірі 49\~500 грн, що самим позивачем не оспорюється, при ліміті відповідальності 50\~000,00 грн. та франшизі 500,00 грн. Відповідно до ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, в разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Отже, з метою захисту інтересів потерпілої внаслідок ДТП сторони на страхувальника покладається додаткова (субсидіарна) відповідальність. Це узгоджується і з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду, викладеними в п. 3 постанові № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди». Таким чином, є такими що ґрунтуються на положеннях діючого законодавства вимоги про стягнення лише з [PERSON] суми, яке не охоплюється розміром виплаченого страховою компанією страхового відшкодування. В той же час, як суд наголошував, представник позивача наполягав на стягненні з [PERSON] лише 26\~118,03 грн. заподіяної матеріальної шкоди. При цьому, позивачем також не заявлено про стягнення з [PERSON] суми франшизи. Згідно зі ст. ст. 12, 31, 32 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, та не відшкодовується шкода, пов'язана із втратою товарної вартості транспортного засобу. Саме ці втрати підлягають відшкодуванню за рахунок особи, винної у заподіянні шкоди. Таким чином, з урахуванням вимог цивільного законодавства відшкодуванню за рахунок винної особи підлягає сума франшизи і ті витрати на відновлювальний ремонт пошкодженого транспортного засобу, які перевищують ліміт відповідальності страхової компанії. Підстав же для стягнення аналогічної суми із [PERSON] під час розгляду справи представником позивача не доведено. Таким чином, з [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню сума в розмірі 26\~118,03 грн., як зазначено в позовній заяві. Решта сума матеріального збитку також може бути стягнути з [PERSON], а також сума франшизи в розмірі 500,00 грн., в разі заявлення таких вимог в подальшому. Щодо стягнення суми судових витрат, а саме судового збору та витрат на оплату послуг адвоката, то вони присуджуються відповідно до положень ч.1 ст.88 ЦПК України позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно договору №033/77 про надання юридичної допомоги від 17.06.2014 та акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 09.04.2015 за адвокатські послуги [PERSON] позивач сплатив 5700,00 грн. (а.с.50) На підставі викладеного та

Outcome: approved