Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-18 00:00:00

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. У березні 2017 року Державний вищий навчальний заклад «Тернопільський державний медичний університет імені І. Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров'я України» (далі - ДВНЗ «Тернопільський державний медичний університет імені І. Я. Горбачевського МОЗ України») звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів за навчання. Позовна заява мотивована тим, що 01 вересня 2008 року між сторонами укладено угоду № 06075 про підготовку фахівця з вищою освітою. Цією угодою передбачено обов'язок відповідача після закінчення навчання відпрацювати три роки у закладі охорони здоров'я, куди випускник буде направлений за розподілом, а у разі відмови їхати за призначенням відшкодувати до бюджету вартість навчання. Після закінчення навчання відповідача в університеті, на підставі протоколу засідання комісії з персонального розподілу спеціалістів, які закінчують університет у червні 2014 року від 16 січня 2014 року, відповідач направлений на роботу в Зеленьківську амбулаторію загальної практики - сімейної медицини Тальнівської районної лікарні Департаменту охорони здоров'я Черкаської обласної державної адміністрації на посаду лікаря загальної практики - сімейного лікаря. Наказом ректора університету від 26 червня 2014 року на підставі результатів державних екзаменів присвоєно кваліфікацію лікаря і видано диплом. Згідно наказу головного лікаря Тернопільського міського комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги» № 245-к від 19 серпня 2014 року відповідача зараховано на посаду лікаря-інтерна зі спеціальністю «Внутрішні хвороби». У подальшому відповідно до наказу в.о. головного лікаря Збаразької центральної районної комунальної лікарні № 257-к від 25 липня 2016 року відповідача звільнено з 31 липня 2016 року з посади лікаря-інтерна у зв'язку з закінченням інтернатури. Наказом головного лікаря Тернопільського міського комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги» № 264-к від 29 липня 2016 року відповідача прийнято на посаду лікаря-терапевта з 01 серпня 2016 року, проте [PERSON] звільнено із займаної посади лікаря-терапевта із 23 вересня 2016 року за власним бажанням. Відповідно до розрахунку фактичних затрат на навчання одного студента медичного факультету за державним замовленням випуску 2014 року вартість навчання відповідача становить 76 725 грн 86 коп. Крім того, за період навчання в університеті з вересня 2008 року по липень 2014 року відповідачу було нараховано та виплачено стипендію в розмірі 28 672 грн 68 коп. Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача кошти, затрачені на його навчання, у розмірі 105 398 грн 54 коп. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 серпня 2017 року у задоволенні позову ДВНЗ «Тернопільський державний медичний університет імені І. Я. Горбачевського МОЗ України» відмовлено. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що правові підстави для стягнення вартості навчання відсутні у зв'язку з тим, що норми законів, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог під час звернення до суду, втратили чинність, а чинний на день звернення з позовом Закон України «Про освіту» не містить умов про обов'язковість трирічного відпрацювання та відшкодування в установленому порядку до державного бюджету вартості навчання. Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 05 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ДВНЗ «Тернопільський державний медичний університет і мені І. Я.Горбачевського МОЗ України» відхилено. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 серпня 2017 року залишено без змін. Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції, встановивши, що закон який передбачав цивільно-правову відповідальність студента у вигляді відшкодування до державного або місцевого бюджетів вартості навчання за відмови відпрацювання за призначенням після закінчення навчання, в силу вимог статті 58 Конституції України втратив чинність. Тому правильним є висновок про відмову у задоволенні позовних вимог. У жовтні 2017 року ДВНЗ «Тернопільський державний медичний університет імені І. Я. Горбачевського МОЗ України» подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції. Касаційна скарга мотивована тим, що при ухваленні судових рішень судами не було враховано і застосовано норми частини третьої статті 5 ЦК України, а тому суди дійшли помилкового висновку про те, що норма Закону (частина друга статті 52 Закону України «Про освіту» від 23 травня 1991 року), на яку посилається позивач у позовній заяві, на час звернення із позовом до суду вже не була чинною. Також не погоджується з висновком судів про неможливість застосування до спірних правовідносин положень Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 25 грудня 1997 року № 367, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15 квітня 1998 року за № 246/2686 (зокрема, пункту 21), як такого що суперечить статтям 43, 53 Конституції України та статті 64 Закону України «Про вищу освіту». Крім того вказує, що висновки судів про неможливість застосування положень ЦК України щодо відповідальності відповідача за невиконання договірних зобов'язань є помилковими, оскільки саме такі положення мають регулювати правовідносини сторін справи. Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 26 грудня 2017 року справа передана до Верховного Суду. Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. У березні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив [PERSON], поданий представником - [PERSON], на касаційну скаргу, у якому зазначено, що обов'язковість відпрацювання або відшкодування вартості навчання випускниками вищого навчального закладу призводить до порушення їх конституційного права на працю, що вільно обирається або на яку вони вільно погоджуються та порушення права на безоплатність вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах. Також вказує, що за змістом пункту 1 частини першої статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набута стипендія, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Касаційна скарга підлягає задоволенню. Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають. Судами встановлено, що 26 червня 2008 року [PERSON] звернувся до ректора ДВНЗ «Тернопільський державний медичний університет імені І. Я. Горбачевського» із заявою про допуск його до участі у конкурсному відборі на денну форму навчання медичного факультету цього університету. У заяві він зобов'язався у разі вступу до університету поїхати на роботу за державним розподілом, а в разі відмови від державного розподілу або неприбуття на місце роботи за розподілом повернути затрачені державою кошти на навчання (а. с. 11). 01 вересня 2008 року сторони уклали угоду № 5 про підготовку фахівців з вищою освітою, відповідно до якої вищий заклад освіти зобов'язується оформити студентові направлення на працевлаштування. Натомість студент зобов'язується прибути після закінчення університету за місцем направлення і відпрацювати не менше трьох років; у разі відмови їхати за призначенням відшкодувати відповідно до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку. Також, зазначено, що зміни та доповнення до цієї угоди вносяться шляхом підписання додаткових угод (а. с. 13). 16 січня 2014 року комісією з персонального розподілу спеціалістів, які закінчують ДВНЗ «Тернопільський державний медичний університет імені І. Я. Горбачевського» у червні 2014 року, [PERSON] направлений на роботу в Зеленьківську амбулаторію загальної практики сімейної медицини Тальнівської центральної районної лікарні Департаменту охорони здоров'я Черкаської обласної державної адміністрації на посаду лікаря загальної практики сімейного лікаря (а. с.15-25). 26 червня 2014 року наказом ректора університету на підставі результатів державних екзаменів відповідачу присвоєно кваліфікацію лікаря і видано диплом (а. с. 32). 20 серпня 2014 року Міністерством охорони здоров'я України погоджено зміну [PERSON] місця призначення на роботу з посади лікаря загальної практики - сімейного лікаря Зеленьківської амбулаторію загальної практики сімейної медицини Тальнівської центральної районної лікарні Черкаської області на посаду лікаря-терапевта Тернопільського міського комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги» (а. с. 33). Наказом головного лікаря Тернопільського міського комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги» № 245-к від 19 серпня 2014 року [PERSON] зараховано на посаду лікаря-інтерна за спеціальністю «Внутрішні хвороби» (а.с. 34). У подальшому, відповідно до наказу головного лікаря Тернопільського міського комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги» № 257-к від 25 липня 2016 року [PERSON] звільнено з 31 липня 2016 року з посади лікаря-інтерна у зв'язку з закінченням інтернатури (а.с. 35). Наказом головного лікаря Тернопільського міського комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги» № 264-к від 29 липня 2016 року [PERSON] прийнято на посаду лікаря-терапевта з 01 серпня 2016 року (а.с.36). 23 вересня 2016 року відповідач звільнений з посади лікаря-терапевта Тернопільського міського комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги» за власним бажанням (а. с. 37). За розрахунком позивача фактичні затрати на навчання одного студента медичного факультету за державним замовленням випуску 2014 року складають 76 725 грн 86 коп. За період навчання в університеті з вересня 2008 року по липень 2014 року відповідачу було нараховано та виплачено стипендію в розмірі 28 672 грн 68 коп. (а. с. 42, 43). Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до частини першої стаття 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно пунктами 1, 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно з частиною другою статті 52 Закону України «Про освіту» від 23 травня 1991 року, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин учасників справи, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Обов'язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що були погоджені між сторонами, а саме: випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направлені на роботу; незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов'язку прибути на роботу за призначенням; у разі, якщо його звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати, - визначено: частиною другою статті 52 Закону України «Про освіту» (що була чинною з 23 березня 1996 року по06 вересня 2014 року, у тому числі на час укладення типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою № 7 від 15 вересня 2007 року), пунктом 2 Указу Президента України «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» від 23 січня 1996 року №77/96, пунктом 14 постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» від 22 серпня 1996 року № 992 (була чинною на час укладення типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою № 7 від 15 вересня 2007 року) та пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим наказом МОЗ від 25 грудня 1997 року, № 367. Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Оскільки Конституція України, як зазначено в її статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акту з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії (п. 2 постанови Пленуму ВСУ від 01 листопада 1996 року, № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя»). Частиною третьою статті 8 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи в судах попередніх інстанцій, встановлено, що у разі виникнення сумніву під час справи щодо відповідності закону чи іншого правового акта Конституції України, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України, суд звертається до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта. Відповідно до статті 150 Конституції України, виключно до повноважень Конституційного Суду України належить вирішення питань про відповідність Конституції України законів та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України. Враховуючи вищевикладене, суд не може, застосувавши статтю 43 Конституції України, як норму прямої дії, водночас визнати неконституційними норми частини другої статті 52 Закону України «Про освіту», пункту 2 Указу Президента України «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» від 23 січня 1996 року № 77/96, пункту 14 постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» від 22 серпня 1996 року № 992, оскільки вирішення питання про їхню конституційність є юрисдикцією Конституційного Суду України. Постановою Кабінету Міністрів України № 882 від 12 липня 2004 року «Про питання стипендіального забезпечення» передбачено, що стипендія виплачується за рахунок коштів загального фонду державного бюджету або коштів відповідних бюджетів. Розмір стипендій визначається відповідно до установленого Кабінетом Міністрів України розміру мінімальної ординарної (звичайної) академічної стипендії з урахуванням типу навчального закладу, умов та напряму навчання, успішності стипендіата. Вирішуючи спір, суди не врахували, що відповідачем не було дотримано вимог законодавства України та типової угоди від 01 вересня 2008 року в частині його зобов'язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки, відповідно до направлення на роботу. Крім того, пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 25 грудня 1997 року № 367, передбачено обов'язок особи, яка не відпрацювала встановлений трирічний строк компенсувати, крім вартості навчання, також всі витрати, тобто і виплати стипендії. З урахуванням викладеного вище, суд касаційної інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, а тому позов ДВНЗ «Тернопільський державний медичний університет імені І. Я. Горбачевського МОЗ України» підлягає задоволенню. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України з [PERSON] на користь ДВНЗ «Тернопільський державний медичний університет імені І. Я. Горбачевського МОЗ України» слід стягнути 5 280 грн судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду з позовом, поданні апеляційної та касаційної скарг. Згідно із частиною першої статті 415 Цивільного процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги приймає постанову відповідно до правил, встановлених статтею 35 та главою 9 розділу III цього Кодексу, з особливостями, зазначеними в статті 416 цього Кодексу. За змістом пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду. Відповідно до частини першої, третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Згідно із статтею 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Outcome: partial