Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-22 00:00:00

ВИМОГИ ПОЗИВАЧА [PERSON] звернувся до Автозаводського районного суду м.Кременчука із позовом, в якому просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу №682 від 23.03.2018, укладений між [PERSON] та [PERSON] щодо квартири [ADDRESS] на підставі ст.234 ЦК України. ПОЗИЦІЯ ПОЗИВАЧА Свої вимоги позивач мотивував тим, що в період з 25.04.2012 по 30.12.2015 він перебував у шлюбі з [PERSON] . В період шлюбу 20.04.2013 ними було придбано квартиру [ADDRESS] . В січні 2017 року вони із [PERSON] домовились про продаж вказаної квартири. [PERSON] запевнила його про те, що кошти будуть витрачені в тому числі і для придбання житла дітям, а продаж відбудеться за ціною, що відповідає ринковій вартості нерухомого майна. Влітку 2018 року йому стало відомо про те, що [PERSON] уклала договір купівлі-продажу квартири із своєю матір`ю. Із відповіді Органу опіки та піклування стало відомо про те, що дозвіл на відчуження квартири не надавався. На даний час [PERSON] продовжує проживати в спірній квартирі, сплачувати комунальні платежі, що на його думку свідчить про фіктивність правочину. 50% вартості від продажу квартири він не отримав і в добровільному порядку вирішити вказане питання не можливо. Вказав, що продаж квартири відбувся за ціною нижче ринкової, оскільки згідно звіту про незалежну оцінку майна вартість квартири становить 1100000 грн. Зазначив, що дозвіл на укладання фіктивного правочину він не надавав. Вважає, що метою укладання спірного правочину було позбавлення його права власності на частку в спірному майні. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов та просили його задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. ЗАПЕРЕЧЕННЯ ВІДПОВІДАЧА У відзиві на позовну заяву відповідачі вказали, що із позовом вони не погоджуються. Зазначили, що підстави вважати, що квартира вибула із власності позивача та [PERSON] без відома та згоди [PERSON] відсутні, оскільки позивачем без будь-якого примусу було підписано згоду щодо відчуження [PERSON] квартири. Позивач також надав згоду на зняття з реєстрації [PERSON] та [PERSON] .. Звертали увагу на те, що в момент вчинення угоди 23.03.2018 діти були зняті з реєстрації, а тому дозвіл органу опіки та піклування на відчуження майна не вимагався. Вказали, що між [PERSON] та [PERSON] не існувало домовленості щодо сплати йому половини вартості від продажу квартири, оскілки вона була придбана за її особисті кошти. Звертали увагу на те, що позивачем не було доведено порушення його прав та інтересів вчиненням спірного правочину. В судовому засіданні представник відповідачів проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у відзиві. ПОЯСНЕННЯ ТРЕТЬОЇ ОСОБИ Приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу Мушинський О.Ю. надіслав суду пояснення в яких зазначив, що при вчиненні спірного договору купівлі-продажу ним були виконані всі дії, необхідні для проведення нотаріальної дії. Вважає, що оспорюваний договір купівлі-продажу був посвідчений з дотриманням норм чинного законодавства. Зазначив, що під час посвідчення договору у нього не виникло сумнівів щодо наявності волевиявлення у сторін правочину. [PERSON] були надані документи, які підтверджували те, що на момент укладання спірного правочину її діти були забезпечені іншим житлом, а також була надана нотаріально посвідчена заява [PERSON] про надання ним згоди на відчуження спірної квартири. Звертав увагу на те, що вказана заява не містить вказівок, що стосуються конкретних умов чи обмежень щодо продажу квартири. Зазначив, що звіт про оцінку майна на момент посвідчення ним договору був зареєстрований у базі Фонду Державного майна України. Служба у справах дітей Автозаводської районної адміністрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради надіслала заяву про розгляд справи за відсутності її представника. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ ПО СПРАВІ Ухвалою суду від 08 листопада 2019 року частково задоволено заяву позивача про забезпечення позову. КЛОПОТАННЯ Клопотання представника позивача від 23.01.2020 про приєднання доказів та допит свідка, ухвалою суду від 24.01.2020, постановленою без виходу до нарадчої кімнати задоволено. Клопотання представника позивача від 03.03.2020, 24.04.2020 та 23.07.2020 про приєднання доказів до матеріалів справи ухвалами суду від 05.08.2020, постановленими без виходу до нарадчої кімнати, залишені без задоволення. Клопотання представника позивача про долучення заяви про відшкодування процесуальних витрат ухвалою суду від 05.08.2020, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, задоволено. Клопотання представника позивача від 18.11.2020 про приєднання доказів до матеріалів справи, ухвалою суду від 23.11.2020, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, залишено без задоволення. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ З 25.04.2012 по 30.12.2015 [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука від 23.11.2015 по справі 524/6167/15-ц(а.с.18) [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] та малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] (а.с.16-17) 20.04.2013 між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Згідно умов договору, придбаний об`єкт є предметом спільної сумісної власності, як такий, що придбаний в період перебування в зареєстрованому шлюбі і за рахунок спільних коштів подружжя, що підтверджується згодою на придбання чоловіка покупця - [PERSON] .. 27.01.2017 [PERSON] складено заяву, яка посвідчена приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Роженко Л.М. за змістом якої позивач надав згоду [PERSON] на укладання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Також, в заяві вказано, що договір купівлі-продажу укладатиметься [PERSON] на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них, і укладання договору відповідає їх спільному волевиявленню. 23.03.2018 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Мушинським О.Ю.. ДОКАЗИ, ВІДХИЛЕНІ СУДОМ На переконання суду, подані відповідачами докази, зокрема копії договорів купівлі-продажу від 14.10.2005, копія технічного паспорта на квартиру [ADDRESS] , копія витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №9071829 від 25.11.2005, копія договору купівлі-продажу квартири від 20.04.2013, копія договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05.04.2006, копія договору купівлі-продажу будинку від 05.04.2006, копія ухвали Автозаводського районного суду м.Кременчука від 26.03.2018 по справі 524/1549/18, копія постанови Автозаводського районного суду м.Кременчука від 16.09.2019 по справі 524/6438/19, копія ухвали Автозаводського районного суду м.Кременчука від 11.10.2019 по справі 553/6863/19, копія трудової книжки на ім`я [PERSON] не мають значення для справи, оскільки в даній справі суд не встановлює належність спірної квартири до об`єктів спільної власності подружжя. НОРМИ ПРАВА В ст.3 Цивільного кодексу України(далі - ЦК України) Загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Згідно із ч.3 ст.13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно до ч.ч.1-5 ст.203, ст.204 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин)(ст.215 ЦК України) В ст.234 ЦК України визначено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Згідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Відповідно до ст.55 ЗУ «Про нотаріат» (в редакції, яка діяла на момент посвідчення спірного договору) Угоди про відчуження та заставу майна, що підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують право власності на майно, що відчужується або заставляється, або за наявності державної реєстрації права власності на таке майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. У разі застави майбутнього майна або створення забезпечувального обтяження в майбутньому майні нотаріусу надаються документи, що підтверджують наявність прав на набуття такого майна у власність у майбутньому. При посвідченні угод про відчуження або заставу жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна перевіряється відсутність заборони відчуження або арешту майна. Згідно п.1 глави 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом № 296/5 від 22.02.2012(в редакції, яка діяла на момент посвідчення спірного договору) правочини щодо відчуження та застави майна, право власності на яке підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що посвідчують право власності (довірчої власності) на майно, що відчужується або заставляється, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та у передбачених законодавством випадках, документів, що підтверджують державну реєстрацію прав на це майно в осіб, які його відчужують. У разі посвідчення правочинів щодо відчуження та застави нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, документи, що підтверджують державну реєстрацію прав на це майно, не подаються. З метою перевірки відсутності прав малолітніх та неповнолітніх дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб на користування відчужуваними житловим будинком, квартирою, кімнатою або їх частиною нотаріусу подається відповідна заява відчужувача. У разі виявлення з поданих відчужувачем документів, що право власності або право користування відчужуваним житловим будинком, квартирою, кімнатою або їх частиною мають малолітні або неповнолітні діти або недієздатні чи обмежено дієздатні особи, нотаріус повинен витребувати у відчужувача дозвіл органу опіки та піклування на вчинення такого правочину у формі витягу з рішення відповідної районної, районної у містах Києві та Севастополі державної адміністрації, відповідного виконавчого органу міських, районних у містах, сільських, селищних рад. Нотаріус посвідчує правочин, який передбачає будь-який перехід права власності на об`єкти нерухомості та об`єкти незавершеного будівництва, крім їх успадкування та дарування, за наявності документа про сплату до бюджету податку на доходи фізичних осіб, обчисленого з ціни, зазначеної у правочині, але не нижче вартості такого нерухомого майна, визначеної суб`єктом оціночної діяльності згідно з вимогами нормативно-правових актів з оцінки майна, у випадках, визначених статтею 172 Податкового кодексу України, та висновку про вартість майна. У справах нотаріуса залишаються копії висновку про вартість майна, складеного суб`єктом оціночної діяльності, який має повноваження на здійснення оціночної діяльності, та документа, який підтверджує такі повноваження. На копіях зазначених документів проставляється відмітка «згідно з оригіналом» із зазначенням дати та проставленням підпису нотаріуса. Звіт про оцінку майна повертається особам, що його подали. В ч.ч.1-3 ст.12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно ч.1, 4 ст.77, ст.78-80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом(ч.ч.1, 5-6 ст.81 ЦПК України) ОЦІНКА СУДУ Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 24 листопада 2020 року по справі № 742/3689/19 зазначив, що «У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.» Звертаючись до суду із позовом, позивач посилався на те, що спірний договір купівлі-продажу, має ознаки фіктивного на що вказують такі обставини: -Договір укладено між матір`ю та донькою, тобто між близькими родичами; -Договір укладено за ціною, нижчою від ринкової вартості; -Продавець за спірним договором продовжує проживати та розпоряджатись майном; -Правочин вчинено з порушенням вимог законодавства. Надаючи оцінку вказаним аргументам позивача суд зазначає наступне. Однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору, яка полягає в тому, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості(ч. 1 ст.627 ЦК України). За таких обставин, суд наголошує на тому, що цивільне законодавство не містить заборон щодо вчинення правочинів між родичами, за умови додержання ними загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, тобто вимог передбачених ст.203 ЦК України. У зв`язку із цим суд вважає, що доводи позивача про те, що на фіктивність правочину вказує те, що договір укладено між матір`ю та донькою, є недостатніми для підтвердження вказаного факту. Щодо ціни договору та факту передання коштів за договором. Відповідно до абз.2 ч.1 ст.638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Із змісту спірного договору вбачається, що продаж вчинено за 49500 грн. Так, суд приймає до уваги наданий позивачем звіт про незалежну оцінку майна від 24.09.2019 виготовлений ФОП [PERSON] , відповідно до якого оціночна вартість квартири [ADDRESS] становить 1100000 грн. Суд не може в повній мірі погодитись із доводами позивача та його представника про те, що лише виготовлений ФОП [PERSON] звіт свідчить про вартість квартири, яка мала бути визначена в договорі. Із змісту п.п.1 п.1 Постанови КМУ від 21 серпня 2014 р. № 358 «Деякі питання реалізації положень Податкового кодексу України щодо оцінки майна»(в редакції, яка була чинною на момент укладання спірного правочину) вбачається, що базою оцінки для визначення оціночної вартості для передбачених Податковим кодексом України цілей (далі - оціночна вартість) є ринкова вартість, розрахована відповідно до національних стандартів та інших нормативно-правових актів з питань оцінки майна і майнових прав. За змістом ст.172 Податкового кодексу України та п.1.18 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказ Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5(далі - Порядок № 296/5) висновок про вартість майна, складений суб`єктом оціночної діяльності, надається нотаріусу при посвідченні договору купівлі-продажу лише для перевірки сплати до бюджету податку на доходи фізичних осіб. Обов`язок щодо визначення та сплати податку на доходи фізичних осіб покладений особу, яка продає нерухомість(ст.172.5 а Податкового кодексу України). Однак, перевірка своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику та його територіальним органами. У разі встановлення контролюючим органом порушення вимог податкового законодавства останнім вживаються відповідні заходи. Отже, у разі здійснення продажу майна за ціною нижчою від ринкової вартості, можливо стверджувати про те, що зміст такого правочину суперечить інтересам держави. Крім того, суд приймає до уваги те, що відомості про рецензування звіту фоп [PERSON] від 23.03.2018, позивачем не надані, а проведення повторної оцінки майна не свідчить про те, що фоп [PERSON] було допущено помилки про проведенні оцінки майна. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що укладення договору купівлі-продажу за ціною, яка зазначена у звіті про оцінку майна, на думку суду, не свідчить про його фіктивність. Крім, того суд приймає до уваги правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 08 вересня 2020 року по справі № 916/667/18, а саме про те, що: «положення договору про те, що сторона договору отримала належні їй платежі до підписання договору, свідчить про те, що сторони домовилися вважати сплату коштів, здійснену раніше за відсутності правових підстав, виконанням укладеного договору стороною, яка за цим договором мала сплатити гроші. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що включення в договір купівлі-продажу положення про одержання однією стороною від іншої грошових коштів, у тому числі до підписання договору, є звичайною діловою практикою, зокрема при укладенні договорів фізичними особами, і така практика не суперечила закону в правовідносинах, щодо яких виник спір». Позивачем не було надано суду відомостей, які б спростовували факт отримання [PERSON] коштів за продану квартиру. Щодо доводів позивача та його представника про те, що [PERSON] продовжує проживати у спірній квартирі та нею розпоряджатись, що на думку позивача вказує на відсутність намірів щодо реального настання правових наслідків укладання договору купівлі-продажу. Так, відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Отже, відповідно до вказаної норми [PERSON] , як власник квартири [ADDRESS] має право розпоряджатись своїм майном на власний розсуд, тобто обирати певну поведінку щодо своєї власності. Таким чином, факт не проживання відповідача [PERSON] у спірній квартирі, на думку суду, не свідчить про те, що сторони не мали наміру створити правові наслідки, які обумовлені договором купівлі-продажу. Також на думку суду, не вказує на фіктивність договору і факт проживання [PERSON] з донькою [PERSON] за вищевказаною адресою, з огляду на те, що вони є відповідно донькою та онукою власника майна і мають право на проживання, як члени сім`ї. Суду не було надано доказів, які б підтверджували те, що відповідач [PERSON] , на власний розсуд, а не з дозволу власника, [PERSON] , володіє, користується та розпоряджається квартирою [ADDRESS] , тобто використовує права, які належать виключно власнику майна. Суд критично відноситься до пояснень допитаного в судовому засіданні свідка, [PERSON] , щодо продажу спірної квартири, з огляду на те, що всі відомості, які останній повідомив суду стали відомі йому лише зі слів позивача, [PERSON] .. Оцінюючи доводи позивача про те, що на фіктивність правочину вказує і те, що він вчинений з порушенням вимог законодавства, суд вважає за необхідне повторно зазначити про те, що за змістом ст.234 ЦК України єдиною ознакою фіктивності правочину є те, що правочин вчиняється без наміру створити відповідні правові наслідки. Порушення порядку вчинення правочину, визначеного законодавством, є самостійною підставою для визнання правочину недійсним і не вказує на його фіктивний характер. Разом із цим, суд відзначає, що договір купівлі-продажу укладено за згодою позивача, про що свідчить його нотаріально засвідчена заява, в якій [PERSON] не зазначив про конкретні умови договору на які він погоджується; на момент вчинення договору купівлі-продажу в спірній квартирі не були зареєстровані діти сторін; звіт про оцінку майна був зареєстрований в Єдиній базі даних звітів про оцінку. Крім того, в своєму позові та в судовому засіданні позивач та його представник, просили визнати спірний договір недійсним саме з підстав його фіктивності. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. На думку суду, позивачем не було доведено те, що вчиненням спірного правочину порушені його права та інтереси, а також права та інтереси його дітей. Зокрема, у разі виникнення між колишнім подружжям спору щодо поділу майна подружжя, позивач має право звернутись до суду із відповідним позовом про поділ такого майна. Крім того, суд враховує те, що діти [PERSON] та [PERSON] на даний час забезпечені житлом, а також заяву [PERSON] (т.1, а.с.125) в якій остання зазначала про те, що вона не надавала свою згоду на представництво її інтересів батьку та проти задоволення позову заперечує. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача. Згідно ч.ч.9,10 ст.158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. Враховуючи положення ст.158 ЦПК України, заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 08 листопада 2019 року у виді заборони відчуження квартири [ADDRESS] , Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 46294253104, загальна площа (кв.м): 75, житлова площа (кв.м): 47.8. підлягають скасуванню.

Outcome: dismissed