Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-16 00:00:00

В жовтні 2015 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] в якому просить визнати за нею право власності в порядку набувальної давності на 26/150 частин будинку з відповідними господарськими будівлями і спорудами, який розташований за адресою пров. Менжинського, 22 в м. Фастів Київської області, що належить відповідачам на праві спільної сумісної власності на підставі рішення Фастівського міського суду від 01.12.1989 р. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що протягом 14 років вона разом з своєю сім'єю безпосередньо проживає у вищевказаному житловому будинку, одноосібно та безперешкодно володіє та користується ним та господарськими спорудами, утримує їх в належному стані за власні кошти, з метою забезпечення комфорту проживання проводить необхідні ремонтні роботи, зробила в будинку прибудови, несе витрати на його утримання, сплачує комунальні платежі та податки, обробляє присадибну земельну ділянку. Такими чином, вона та її сім'я є добросовісними володільцями спірними частинами будинку, безперервно та відкрито володіють ними. Крім неї, власниками 26/150 частини вказаного будинку є відповідачі. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили його задовольнити з викладених у ньому підстав. Відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечувала, суду пояснила що вказана частина житлового будинку належить їй та відповідачці [PERSON] на підставі рішення суду від 01.12.1989 року. Належну частину їй будинку вона не обслуговує, оскільки позивач та її сім'я не пускають її та сестру до спірного будинку. Вона пропонувала позивачці провести оцінку та доплатити за належну їм частину будинку та все переоформити нотаріально, оскільки позивач частково заплатила кошти, але остання відмовилась та протиправно заволоділа та користується усім будинком в цілому, а тому підстав для задоволення позову немає. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з'явилася, повідомлялася судом вчасно та належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомила. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що позивачу та відповідачам по справі відповідно до рішення Фастівського міського суду від 01 грудня 1989 року на праві спільної сумісної власності на лежить 13/50 частин житлового будинку (по 13/150 кожній), розташованого за адресою: пров. Менжинського, 22 м. Фастів. (а.с. 7). Відповідно до вищевказаного рішення право власності на 37/50 частин вказаного будинку було визнано за [PERSON]. Як вбачається із Свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.12 1996 року, позивач [PERSON] успадкувала після смерті [PERSON], 37/50 частин житлового будинку по вул. Менжинського, 22 в м. Фастів Київської області. (а.с.8). Таким чином, позивач є власником 62/75 часток спірного будинку, а відповідачі є власниками по 13/150 часток вказаного ж будинку, що підтверджується довідкою Фастівського БТІ (а.с.20). Позивач зазначає, що після смерті батька вона фактично стала одноособовим володільцем і користувачем даного будинку, вона змушена була не тільки утримувати його в належному стані, а й створювати в ньому комфортні умови для проживання її сімї. Разом з тим, позивач вказує на те, що протягом 14 років вона разом з своєю сім'єю безпосередньо проживає у вищевказаному житловому будинку, одноосібно та безперешкодно володіє та користується ним та господарськими спорудами, утримує їх в належному стані за власні кошти, з метою забезпечення комфорту проживання проводить необхідні ремонтні роботи, зробила в будинку прибудови, несе витрати на його утримання, сплачує комунальні платежі та податки, обробляє присадибну земельну ділянку. Крім того, позивач зазначає, що відповідачі по справі протягом тривалого часу (майже 26 років з часу набуття права власності на 26/150 частину будинку) жодного разу не поцікавилися долею належної її частини власності, не зверталися з вимогою про витребування свого майна, тому вона вважає за необхідне визнати право власності на вказані частки за набувальною давністю. Між тим, з вказаних підстав право власності на вказані частки будинку визнати за позивачем неможливо з врахуванням наступних підстав. Так, правила щодо набувальної давності встановлені ст. 344 ЦК України, згідно ч. 1 якої особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Таким чином, приписами даної правової норми встановлено, що саме особа, яка добросовісно заволоділа та безперервно володіє чужим майном набуває право власності. У відповідності до п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про\~судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя\~статті 344 ЦК). Таким чином, виходячи зі змісту ст..344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є таке: - майно може бути обєктом набувальної давності; - добросовісність володіння; - відкритість володіння; - давність володіння та його безперервність; - відсутність інших осіб, які претендують на це майно; - відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. При цьому, добросовісність володіння у контексті набувальної давності в деякій мірі відрізняється від загальних правил добросовісності, які згідно з загальними положенням ЦК (ст..3, ч.5 ст.12 ЦК) розглядається як принцип цивільного права і як презумпція поведінки особи. За змістом цих положень доказувати добросовісність давнісного володіння немає потреби, оскільки добро совість і розумність його поведінки презюмується, якщо інше не встановлено судом (ч.5 ст.12 ЦК). Таким чином, володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна. З аналізу вказаних вимог законодавства вбачається, що як позивач, так і відповідачі у цій справі є власниками відповідних часток спірного домоволодіння. Тому позивач ще з часу оформлення на себе права власності за належну їй частку знала про те, що 26/150 часток, право власності за набувальною давністю на які вона просить визнати суд за нею, ще з 1989 року належали відповідачам по справі. Таким чином, виходячи із встановлених фактичних обставин справи, приймаючи до уваги вищенаведені норми чинного законодавства; з урахуванням того, що спірні частини обєкту нерухомості належать на праві власності відповідачам в даній справі, що в свою чергу свідчить про відсутність у позивача ознак добросовісного володіння частинами будинку, які є необхідними для набуття особою права власності на об'єкт нерухомості за ст..344 ЦК України, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання за останнім права власності на спірні26/150 частин будинку з цих підстав.

Outcome: dismissed