Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-22 00:00:00

В вересні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом про поділ спільно нажитого майна подружжя, який в грудні 2018 року уточнив та просив ухвалити рішення, яким поділити спільне сумісне майно подружжя його, [PERSON] та відповідачки [PERSON] , виділивши останній: автомобіль марки «Daewoo Lanos», моделі TF69Y125, 2008 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , газовий котел Vaillant atom TEC pro VUW 240-3 МН, пральну машину Indesit, холодильник LG, газову плиту Gretta, кухонний комбайн Phillips, пилосос Phillips для сухого прибирання загальною сумою 123753 грн.; стягнути з відповідачки на його користь в рахунок компенсації вартість спільного сумісного майна подружжя 61876 грн. 50 коп.; стягнути з відповідачки на його користь витрати на проведення ринкової вартості автомобіля та побутової техніки в розмірі 1000 грн.; стягнути з відповідачки на його користь понесені судові витрати. В обґрунтування позову позивач вказав, що під час шлюбу з відповідачкою ними було придбане майно: автомобіль марки «Daewoo Lanos», моделі TF69Y125, 2008 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , газовий котел Vaillant atom TEC pro VUW 240-3 МН, пральну машину Indesit, холодильник LG, газову плиту Gretta, кухонний комбайн Phillips, пилосос Phillips для сухого прибирання. Після розірвання шлюбу згоди про поділ майна з відповідачкою не досягнуто, а тому вважає, що спільне майно повинно бути розділено шляхом виділення відповідачці всього вищевказаного майна, в рахунок чого стягнути з [PERSON] грошову компенсацію вартості спільного сумісного майна на його користь. Позивач [PERSON] та його адвокат за договором про надання правової допомоги Богдан Л.М. уточнені позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх в повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в позові. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] . уточнені позовні вимоги не визнали та просили відмовити в їх задоволенні посилаючись на обставини, зазначені на наданому суду відзиві на позов (а.с.200-203). Вислухавши сторони та їх представників, допитавши у судовому засіданні свідків, повно та всебічно вивчивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Встановлено, що з 05 березня 2005 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який був зареєстрований Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено актовий запис №148. Під час сімейно-шлюбних відносин у подружжя народилася спільна дитина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2016 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.9), та вирішено змінити відповідачці післяшлюбне прізвище « [PERSON] » на дошлюбне прізвище « [PERSON] » (а.с.23). Угоди про добровільний поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжям не досягнуто, що і слугувало підставою звернення [PERSON] з позовом до суду. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Стаття 70 СК України визначає, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 11 квітня 2019 року у справі №339/116/16-ц. Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.п. 19, 23, 24 своєї Постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу; вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог ст. 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (ч. 2 ст. 364 ЦК України). Підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання) майна за час шлюбу, крім випадків встановлених законом або договором. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ст. 68 СК України). Що стосується позовних вимог [PERSON] про виділення [PERSON] автомобіля, побутової техніки і стягнення з відповідачки на його користь в рахунок компенсації вартість 1/2 частини майна у розмірі 61876,50 грн., суд прийшов до наступного. Встановлено, що 16 січня 2008 року між ТОВ «ПростоФінанс» та [PERSON] було укладено Кредитний договір №02008914465 (а.с.65), за умовами якого Товариство надало відповідачці кредитні кошти у розмірі 41700 грн. з терміном повернення до 25 квітня 2013 року для оплати купівлі транспортного засобу: автомобіля марки «Daewoo Lanos», моделі TF69Y125, 2008 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] . Того ж дня, між ТОВ «ПростоФінанс» та [PERSON] було також укладено Договір застави транспортного засобу № [NUMBER] (а.с.70), за яким з метою забезпечення грошових зобов`язань за Кредитним договором №02008914465 від 16 січня 2008 року, відповідачка передала в заставу придбаний на підставі Договору купівлі-продажу №0094/08 від 15 січня 2008 року (а.с.76-79), вищевказаний транспортний засіб. [PERSON] не має водійського посвідчення, не керує автомобілем, а тому суд прийшов до висновку, що спірний автомобіль був придбаний саме для чоловіка [PERSON] , а кредитний договір був оформлений на ім`я дружини яка на той час офіційно працювала. На момент припинення сімейно-шлюбних відносин у грудні 2008 року подружжям не вирішувалось питання щодо зобов`язань за кредитним договором, зокрема яким чином будуть сплачуватися кредитні кошти, за чий рахунок і у кого з подружжя буде перебувати автомобіль до моменту погашення кредитної заборгованості. У порушення умов кредитного договору, відповідачка взяті на себе боргові зобов`язання належним чином не виконувала, тому рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 лютого 2012 року з [PERSON] на користь ТОВ «ПростоФінанс» було стягнуто заборгованість за кредитним договором №02008914465 від 16 січня 2008 року у розмірі 62328,65 грн. (а.с.70). Рішення суду пред`явлено до примусового виконання, внаслідок чого на спірний автомобіль було звернуто стягнення, що формально позбавило подружжя свого майна, та застосовано санкцію «розшук майна боржника» ініціатором якої став Дніпропетровський ВДВС РУЮ та накладено «арешт та/або заборона на відчуження». На момент розгляду справи, судом з`ясовано, що спірний автомобіль знаходиться у розшуку, і його місцезнаходження на разі не відоме. Згідно облікових даних комп`ютерних баз ТСЦ 1249 РСЦ МВС в Дніпропетровській області, станом на 21 липня 2018 року за [PERSON] зареєстровано транспортний засіб: автомобіля марки «Daewoo Lanos», моделі TF69Y125, 2008 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , що підтверджується листом Територіального сервісного центру №1249 Регіонального сервісного центру в Дніпропетровській області №31/4-1249-24аз від 26.07.2018 року (а.с.96). Згідно з пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання шлюбу недійсним та поділ спільного майна подружжя», судам роз`яснено, що при поділі майна враховують також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, як це визначено ч. 4 ст. 65 СК України. Таким чином, при розподілі майна подружжя між подружжям буде поділено не тільки майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, а і борги подружжя (кредити і т.д.) та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином у подружжя [PERSON] , виникло право спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержаний за рахунок останніх автомобіль, внаслідок укладення кредитного договору в інтересах сім`ї. Системний аналіз вищезазначених норм матеріального права та встановлені обставини є доказом того, що спірний автомобіль: марки «Daewoo Lanos», моделі TF69Y125, 2008 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , який придбаний за кредитні кошти є об`єктом спільної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , а тому підлягає розподілу між подружжям в рівних частинах. Що стосується розподілу між подружжям побутової техніки, то суд прийшов до переконання, що факт поширення правового режиму спільного сумісного майна подружжя, зокрема, на придбання в період шлюбу побутової техніки: газового котла Vaillant atom TEC pro VUW 240-3 МН, пральну машину Indesit, холодильник LG, газову плиту Gretta, кухонний комбайн Phillips та пилосос Phillips для сухого прибирання, позивачем не підтверджено та не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що зазначене спірне майно дійсно було придбане за спільні кошти подружжя, а також не підтверджено факт самовільного вилучення та вивезення відповідачем вищевказаної побутової техніки. Суд критично ставиться до наданих позивачем доказів вартості побутової техніки (а.с.141-187), оскільки суду не зрозуміло яким чином експерт оцінював у 2018 році майно, яке нібито було викрадене відповідачем ще у 2008 році. Також, суду не надані докази в підтвердження наявності побутової техніки та місцезнаходження її саме у відповідачки, а надану суду квитанцію про оплату вартості газового котла (а.с.12), суд оцінює критично та вважає її не допустимим та не належним доказом у зв`язку із тим, що в квитанції не зазначено, що саме позивач [PERSON] придбав даний товар. А надані суду покази свідків, суд не бере до уваги, оскільки вони спростовуються матеріалами справи та встановленими судом обставинами. У п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч. 4,5 ст. 71 СК України, щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Щодо застосування вказаної норми при поділі майна подружжя Верховним Судом України викладена правова позиція у справі № 6-37цс13 від 23 вересня 2015 року, відповідно до якої при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч. 4,5 ст. 71 СК України). За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Частиною 1,2 ст. 364 ЦК України, визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. [PERSON] не погоджується на виплату позивачу грошової компенсації її частки у спільному майні, обґрунтовуючи це тим, що такої частки вона не має. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, 76, 80, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Пронін проти України, №63566/00 §23, ЄСПЛ від 18.07.2006 року). Аналізуючи вищевикладені обставини, суд прийшов до переконання, що спірний автомобіль набутий сторонами в період шлюбу та ведення спільного господарства є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, про що також не заперечувалося сторонами в судовому засіданні, таким чином виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, суд прийшов до висновку про визнання за сторонами право власності за кожним на 1/2 частину вказаного автомобіля марки «Daewoo Lanos», моделі TF69Y125, 2008 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] . Що стосується позовних вимог щодо визнання спільним майном подружжя побутової техніки, виділення її відповідачці та похідних позовних вимог позивача про стягнення грошової компенсації вартості спірного майна, то вони задоволенню не підлягають у зв`язку з їх не обґрунтованістю та не доведеністю належними та допустимими доказами. Враховуючи вищевикладене, суд роз`яснює сторонам, що у подальшому сторони не позбавлені можливості порушувати питання про викуп частки і припинення права власності одного із співвласників, з дотриманням положень ст.ст. 364, 365 ЦК України. Також, [PERSON] було заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідачки на його користь суму витрат на проведення ринкової вартості автомобіля та побутової техніки в розмірі 1000 грн. та суму понесених судових витрат. Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати в розмірі 640 грн. сплаченого судового збору, а витрати на проведення ринкової вартості майна слід віднести за рахунок позивача.

Outcome: partial