Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-15 00:00:00

Відповідачі позовні вимоги визнали, щодо їх задоволення не заперечували, просили розглянути справу у їх відсутності. Позивач на задоволенні позову наполягала, просила розглянути справу без її участі. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія паспортів сторін та їх і/н; копія рішення Ренійського районного суду від 26.02.2020р.; копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04.06.2020р.; копія технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS] ; розписки від 05.12.2020р.; копія договору купівлі продажу від 05.12.2020р. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач звернулася до суду із вищезгаданими вимогами до відповідачів, зазначивши, що відповідачам належить на праві спільної сумісної власності (по Ѕ частині кожний) житловий будинок [ADDRESS] , на підставі рішення Ренійського районного суду від 26.02.2020р.; 05.12.2020р. між позивачем та відповідачами була досягнута домовленість про купівлю-продаж вищезазначеного житлового будинку. У той же день сторони уклали між собою відповідний письмовий договір. Позивач передала відповідачам обумовлену суму, а вони передали нерухомість в натурі та ключі. Так як, згідно законодавства подібні договори підлягають нотаріальному посвідченню, позивач запропонувала відповідачам привести їх домовленість у відповідності до вимог закону. Однак, з`ясувалось, що у відповідачів відсутні правовстановлюючі документи на земельну ділянку, що робить не можливим укладання договору у нотаріальному порядку. Про ці обставини позивачу не було відомо до укладання договору. Особисто відповідачі запевнили, що усі питання вирішать та оформлять правочин. Таким чином, на момент оформлення сторонами договору купівлі-продажу житлового будинку відповідач (продавці) не мали на це право. Враховуючи вищенаведене, позивач була вимушена звернутися із позовом до суду. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки надані суду документи в повному обсязі підтверджують обставини викладені у позовній заяві. Оскільки щодо позовних вимог, обставин справи сторони не заперечують, визнають їх, суд вважає, що факти, які обґрунтовують заявлені вимоги і мають значення для справи встановлені, у зв`язку із чим немає необхідності у підтвердженні їх доказами засобом дослідження показань свідків. Згідно матеріалів справи, сторонами, при укладанні договору купівлі-продажу була досягнута угода по всіх істотних умовах: відповідачам передані гроші у сумі 80\~000 грн., а позивачу об`єкт нерухомості. Відповідачі жодного разу не висували вимоги щодо повернення вказаного житлового будинку, не заперечували проти визнання права власності за позивачем. Відповідно ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до\~статті 388\~цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. На підставі ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:\~було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;\~було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;\~вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.\~ Частиною 1 ст. 397 ЦК України, передбачено, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Згідно ч. 3 ст. 397 ЦК України, фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Так, позивач набула право власності на житловий будинок з надвірними спорудами [ADDRESS] , в порядку ст. 330 ЦК України, як добросовісний набувач, придбавши об`єкт нерухомості у відповідачів, який вони фактично не мали права відчужувати. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Підстав, які не дозволяють визнання права власності за позивачем, судом не встановлено. Таким чином, суд вважає за можливе визнати за позивачем, як за добросовісним набувачем, право власності на нерухоме майно.

Outcome: approved