Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-25 00:00:00

В жовтні 2019 позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності на Ѕ частину земельної ділянки, посилаючись на те, що сторони проживали разом і вели спільне господарство з липня 2000 року по 31.12.2003, з 01.01.2004 по 21.10.2004 проживали разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а в зареєстрованому шлюбі - з 22.10.2004 до 2014 року. 31.07.2008 відповідач отримав свідоцтво про право власності на побудований ним разом з позивачкою під час спільного проживання і перебування у шлюбі житловий будинок [ADDRESS] . В 2012 році відповідачем отримано державний акт на право власності на земельну ділянку, на якій розташований даний будинок. Рішенням суду в 2015 році даний будинок визнано спільною сумісною власністю сторін, та за [PERSON] визнано право власності на Ѕ частину цього будинку. Проте, незважаючи на рішення суду відповідач не визнає її право на Ѕ частину присадибної земельної ділянки. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 30 жовтня 2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. В підготовчому судовому засіданні позивач та її представник - адвокат Мельник Т.О. вимоги позову підтримали, просили їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. В підготовчому судовому засіданні відповідач проти задоволення позову не заперечував. Відповідно до ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду. Оскільки, визнання відповідачем позову не суперечить вимогам закону і не порушує прав та інтересів будь-яких осіб, суд приймає визнання відповідачем позову. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача - адвоката Мельник Т.О., відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України - здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані,на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів),що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи,та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими,речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Так, судом встановлено, що рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 15 травня 2015 року визнано [PERSON] та [PERSON] членами однієї сім`ї, які проживали разом та вели спільне господарство з липня 2000 року по 31.12.2003 року. Встановлено факт постійного проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 року по 21.10.2004 року. Визнано житловий будинок [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . Визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину будинку [ADDRESS] (а.с.8-9). Дане рішення суду набрало законної сили 21 липня 2016 року. Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЙ №940718 [PERSON] належить земельна ділянка площею 0,900 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с.19). Стаття 377 ЦК України передбачає перехід до особи, яка набула право власності на житловий будинок, і права власності на земельну ділянку, на якій цей будинок розміщений. Згідно ч. 2 ст. 381 ЦК України до складу садиби входить житловий будинок з належними господарсько-побутовими будівлями та земельна ділянка, на якій вони розташовані. При цьому, вважається, що при відчуженні будинку відчужується і уся садиба. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності іншої особи, припиняється право власності на земельну ділянку, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені , без зміни її* цільового призначення. Відповідно до ч. 4 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Згідно п. 18-2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 р. №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»якщо на такій (приватизованій) ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, яка є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу такого будинку, будівлі, споруди між подружжям до особи, яка не має права власності або користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди відповідно до ст.120 ЗК України та ст. 337 ЦК України. Вказані норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Оскільки цільове призначення земельної ділянки площею 0,0900 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, те, що будинок, який є спільним майном подружжя, збудований сторонами на цій земельній ділянці, з урахуванням принципу цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій він розташований, суд вважає, що до позивача з часу набуття ним спільної власності на будинок перейшло право власності на частину земельної ділянки пропорційно його частці в житловому будинку, і земельна ділянка є спільним майном. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. А тому, позовні вимоги про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину земельної ділянки підлягає до задоволення. Крім того, визнання відповідачем пред`явленого позову не суперечить закону, не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб.

Outcome: approved