Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-14 00:00:00

В вересні 2015 року До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 09 вересня 2015 року надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики (а. с. 2-3, 12-12 зворот). Позивач у позовній заяві та у судовому засіданні в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 15 липня 2009 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, за умовами якого позивач надав, а відповідач отримав грошові кошти у сумі 4100,00 доларів США та 30000,00 російських рублів, які зобовязався повернути до 16 липня 2010 року. Позивач не одноразово звертався на адресу відповідача з вимогою повернути борг, проте станом на день звернення до суду відповідач зазначені грошові кошти не повернув позивачу, у звязку з чим останній просив стягнути з відповідача на свою користь суму основного боргу у розмірі 100 019,28 грн., 3% річних від суми боргу за прострочення повернення грошових коштів у розмірі 15 529,02 грн., інфляційні витрати у розмірі 91 095,02 грн. та суму відсотків за користування коштами у розмірі 48 009,00 грн. Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26 жовтня 2015 року позов задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 15 липня 2009 року з урахуванням індексу інфляцій та 3-х% річних за прострочення виконання зобовязання у загальному розмірі 206 643 (двісті шість тисяч шістсот сорок три) грн. 23 коп., з якої: 100 019,25 грн. основна сума боргу, 15 528,99 грн. 3% річних від суми боргу за прострочення виконання зобовязань, 91 094,99 грн. інфляційні витрати. Стягнуто з [PERSON] на держави судовий збір у розмірі 2 066,43 (дві тисячі шістдесят шість) грн. 43 коп. Не погодившись з вищевказаним судовим рішенням, [PERSON] звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати, та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню в частині стягнення інфляційних витрат та відповідній зміні в частині визначення загального розміру стягнутої заборгованості, відповідно до ст.309 ЦПК України, з наступних підстав. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам закону судове рішення відповідає не в повній мірі. Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом 1 інстанції, 15 липня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, за умовами якого позивач надав, а відповідач отримав грошові кошти у сумі 4100,00 доларів США та 30000,00 російських рублів, які зобовязався повернути до 16 липня 2010 року (а. с. 13). Відповідно до п. 2 договору позики повернення зазначеної в цьому договорі суми може мати місце за бажанням Позичальника протягом вказаного строку різновеликими частками, однак останній внесок повинен бути зроблений не пізніше 16 липня 2010 року під 4% на місяць на залишок суми. У судовому засіданні позивач пояснив суду, що після спливу строку для повернення відповідачем позики, [PERSON] неодноразово звертався на адресу [PERSON] з вимогами повернути грошові кошти, проте останній не зробив цього. Факт багаторазового звернення позивача до відповідача за період з липня 2010 року по серпень 2015 року з вимогами повернення грошових коштів підтвердив сам [PERSON] у судовому засіданні, а також зазначив, що намагався повернути борг позивачу, проте через потрапляння в ДТП, в наслідок якої був пошкоджений автотранспортний засіб, на який, власне, відповідач і позичав грошові кошти, [PERSON] був позбавлений можливості заробітку, чим обумовлюється затримка в поверненні позики. Вищезазначеним також спростовується основний довід апеляційної скарги [PERSON], щодо незастосування судом строків позовної давності. Задовольняючи позові вимоги, суд 1 інстанції виходив з приписів ст.ст. 526, 530, 1046,1047,1049 ЦК України, правильно та обґрунтовано виходив з того, що зобовязання повинні виконуватись належним чином та в строки обумовлені договором або законом. Однак, апеляційний суд не в повній мірі погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з Відповідача суми інфляційних витрат у розмірі 91094,99 грн., виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині стягнення суми інфляційних втрат за весь час прострочення його виконання, суд першої інстанції виходив із того, що позичальник суму позики не повернув, а тому відповідно до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення. Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні, то норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобовязання, яке визначене договором у гривні. Районним судом встановлено, що 15 липня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, за умовами якого позивач надав, а відповідач отримав грошові кошти у сумі 4100,00 доларів США та 30000,00 російських рублів, які зобовязався повернути до 16 липня 2010 року (а. с. 13), однак свого зобовязання не виконав. Встановивши, що між сторонами було укладено договір позики в іноземній валюті, суд першої інстанції помилково застосував до цих правовідносин положення закону, який регулює порядок сплати боргу, визначеного договором у гривні. Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог щодо стягнення інфляційних витрат, та вважає необхідним рішення суду в цій частині скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову про стягнення таких витрат, відповідно зменшивши загальний розмір стягнутих коштів. Посилання апелянта на порушення судом норм процесуального права спростовуються матеріалами справи. Інші доводи апеляційної скарги суттєвими не являються, підстав для скасування рішення суду в іншій частині немає.

Outcome: partial