Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-28 00:00:00

В грудні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою про стягнення коштів, який не одноразово уточнював і в останній редакції поданій в вересні 2015 року, просив суд ухвалити рішення, яким стягнути на його, [PERSON] користь з коштів державного бюджету України грошові кошти у розмірі 91748,46 грн., з яких: 28140,00 грн. повернення сплачених коштів, інфляційні нарахування у розмірі 54743,40 грн. та 3% річних у розмірі 8865,06 грн.; стягнути на його, [PERSON] користь з коштів місцевого бюджету Дніпропетровського району грошові кошти у розмірі 146263,35 грн., з яких: повернення сплачених коштів 44860,00 грн., інфляційні нарахування у розмірі 87270,42 грн., 3% річних у розмірі 14132,93 грн.; витрати по сплаті судового збору віднести за рахунок відповідачів. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав на те, що 21 червня 2004 року між ним, [PERSON] та Дніпропетровською міжрайонною державною податковою інспекцією було укладено договір купівлі-продажу бази відпочинку «[INFO]», що розташована за адресою: [ADDRESS]. Вказаний договір зареєстрований Товарною біржею «Катеринославська» за № 03-Д01-НЗ/А. Вказаний договір було укладено Дніпропетровською ОДПІ в порядку продажу податкової застави з метою залучення додаткових джерел погашення узгодженої суми податкового боргу Науково-виробничої дослідної Агрофірми «Наукова» згідно ст. 10 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетом та державними цільовими фондами» та Порядку стягнення коштів і продажу інших активів платника податків, що перебувають в податковій заставі, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2002 р. № 538, за результатами цільового аукціону з продажу активів від 27.05.2004 р., переможцем якого визнано його, [PERSON] В якості розрахунку за придбану базу відпочинку «[INFO]» ним було сплачено грошові кошти в сумі 73000,00 грн. Так, рішенням Кіровського районного суду від 14.10.2010 року договір купівлі-продажу від 21.06.2004 року визнано недійсним, визнано право власності НВД АФ «Наукова» на базу відпочинку «[INFO]». Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.12.2011 року вищевказане рішення районного суду залишено без змін. Окрім цього, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.04.2012 року по справі № 6-6028св12 рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 14.10.2010 року, у частині, яка не скасована судом апеляційної інстанції, та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.12.2011 року залишено без змін. Вказав, що недійсний договір купівлі-продажу від 21.06.2004 року не створив правових наслідків з моменту його укладення в силу приписів ст. 216 Цивільного кодексу України, а тому сплачені ним, [PERSON] грошові кошти підлягають поверненню у зв'язку з відсутністю підстави їх отримання, а тому він звернувся до суду за захистом своїх прав. Представник позивача [PERSON] за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх у повному обсязі, посилаючись на обставини зазначені в позові. В останнє судове засідання надала суду заяву про закінчення розгляду справи без її участі та участі позивача. Представник відповідача Дніпропетровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області за довіреністю Рижова О.В. позовні вимоги не визнала. В останнє судове засідання представник відповідача не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про поважність причини неявки у судове засідання не повідомив. Начальник Управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області Міщук А.Р. позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення. В останнє судове засідання надав суду заяву про закінчення розгляду справи без його участі. Представник третьої особи Науково-виробничої дослідної Агрофірми «Наукова» за довіреністю Левенець Ю.О. підтримала позицію представника позивача, просила задовольнити позовні вимоги. В останнє судове засідання надала суду заяву про закінчення розгляду справи без її участі. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, дослідивши в сукупності докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Частиною 1 ст. 14 ЦПК України, встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Як встановлено в судовому засіданні, 21 червня 2004 року між [PERSON] та Дніпропетровською міжрайонною державною податковою інспекцією (в даний час - Дніпропетровська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області) було укладено договір купівлі-продажу бази відпочинку «[INFO]», яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.7). Вказаний договір зареєстрований Товарною біржею «Катеринославська» за № 03-Д01-НЗ/А. Вищевказаний договір було укладено Дніпропетровською ОДПІ в порядку продажу податкової застави з метою залучення додаткових джерел погашення узгодженої суми податкового боргу Науково-виробничої дослідної Агрофірми «Наукова» згідно ст. 10 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетом та державними цільовими фондами» та Порядку стягнення коштів і продажу інших активів платника податків, що перебувають в податковій заставі, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2002 року № 538, за результатами цільового аукціону з продажу активів від 27 травня 2004 року, переможцем якого визнано [PERSON], що підтверджується Протоколом № 1 про проведення цільового аукціону від 27 травня 2004 року (а.с.8). Акт про проведення аукціону затверджений Дніпропетровською МДПІ 03.06.2004 року. На виконання укладеного договору купівлі-продажу бази відпочинку «[INFO]» від 21 червня 2004 року [PERSON] в якості розрахунку за придбану базу відпочинку «[INFO]» було сплачено грошові кошти в сумі 73000,00 грн., що підтверджується квитанціями на переказ коштів (а.с.9-12). Так, рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 жовтня 2010 року по цивільній справі № 2-1560/10 задоволено позов НВД АФ «Наукова», визнано договір купівлі-продажу від 21 червня 2004 року недійсним, та визнано право власності НВД АФ «Наукова» на базу відпочинку «[INFO]» (а.с.13-20). Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2011 року по справі № 22ц-6153/11, вищевказане рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 жовтня 2010 року по суті вказаних позовним вимог НВД АФ «Наукова» залишено без змін (а.с.21-26). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 квітня 2012 року по справі № 6-6028св12 рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 жовтня 2010 року у частині, яка не скасована судом апеляційної інстанції, та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2011 року залишено без змін (а.с.27-30). Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України встановлено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Як визначено в п. 1 ч. 3 цієї ж статті положення цієї глави кодексу застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином. Приймаючи до уваги, що недійсний договір купівлі-продажу від 21 червня 2004 року не створив правових наслідків з моменту його укладення в силу приписів ст. 216 ЦК України, сплачені [PERSON] грошові кошти підлягають поверненню у зв'язку з відсутністю підстави їх отримання. Повернення грошових коштів, сплачених за придбання об'єкту, що перебував в податковій заставі, здійснюється відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845. Згідно п.19 вказаного Порядку безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів і їх перерахування на рахунок, зазначений у виконавчому документі про стягнення надходжень бюджету або у заяві про виконання рішення про стягнення надходжень бюджету, здійснюються органами Казначейства з відповідного рахунка, на який такі кошти зараховані, шляхом оформлення розрахункових документів. Згідно листа Управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровському районі Дніпропетровської області вих. № 02-08/1124 від 16 червня 2015 року (а.с.73), грошові кошти в сумі 59860,00 грн., що сплачені [PERSON] за майно НВД АФ «Наукова» згідно протоколу проведення цільового аукціону № 1 від 27 травня 2004 року, в подальшому за довідкою МДПІ в Дніпропетровському районі перераховані в наступному порядку: 5000,00 грн. до державного бюджету України КБКД 14010100 в рахунок погашення податкового боргу з податку з податку на додану вартість; 10000,00 грн. до державного бюджету України КБКД 23030100 в рахунок сплати штрафних санкцій за порушення законодавства про патентування; 46860,00 грн. до місцевого бюджету КБКД 16040100 в рахунок погашення податкового боргу з фіксованого сільськогосподарського податку, нарахованого після 01 січня 2001 року. Листом Управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області та доданими до нього матеріалами вих. № 02-08/1124 від 16 червня 2015 року (а.с.98), також підтверджено, що отримувачем усіх вказаних сум є ВДК в Дніпропетровському районі. Окрім цього, [PERSON] в порядку оплати витрат за проведення торгів з продажу майна, що перебуває в податковій заставі було сплачено 13140,00 грн., з яких: 2190,00 грн. - за послуги з проведення цільового аукціону з коштів за реалізоване майно НВД АФ «Наукова» згідно протоколу цільового аукціону №1 від 27.05.2004 р.; 10950,00 грн. - винагорода з коштів за реалізоване майно НВД АФ «Наукова» згідно протоколу цільового аукціону №1 від 27.05.2004 р. Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно до ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Таким чином, грошові кошти в сумі 13140,00 грн. підлягають відшкодуванню [PERSON] з боку держави. Крім того, згідно ч. 2 ст. 1214 ЦК України, у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (ст. 536 цього Кодексу). В ст. 536 ЦК України передбачається, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 216 ЦК України якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. За період з моменту сплати грошових коштів та до даного часу в державі відбувалися інфляційні процеси, що зумовили підвищення загального рівня цін на товари та послуги та знецінення купівельної спроможності сплаченої суми грошових коштів, що є збитками позивача. В ч. 2 ст. 625 ЦК України вказується, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Статтею 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Якщо зобов'язання виконано не належним чином, то воно не припиняється, а навпаки, на ту сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов'язки, у тому числі передбачені ст. 625 ЦКП України. Суд прийшов до висновку, що зобов'язання повернути грошові кошти, отримані за недійсним правочином, виникло саме з факту визнання рішенням суду договору недійсним і застосування до сторін встановлених актами цивільного законодавства правових наслідків недійсності договору. Так обґрунтовуючи загальний розмір коштів, що підлягають стягнення, суд прийшов до наступного. Загальна сума сплачених позивачем грошових коштів складає у розмірі 73000 грн. Застосування індексів інфляції, згідно ст. 625 ЦК України розраховується в наступному порядку: -на суму коштів сплачених до державного бюджету: 28140,00 грн. 99,8% (сукупний індекс інфляції за січень-грудень 2012р.) х 100,5% (сукупний індекс інфляції за січень-грудень 2013р.) х 121,2 (сукупний індекс інфляції за січень-листопад 2014р.) = 34207,65 грн., в тому числі сума інфляційних нарахувань у розмірі 6067,65 грн.; -на суму коштів сплачених до місцевого бюджету: 44860,00 грн. х 99,8% (сукупний індекс інфляції за січень-грудень 2012р.) х 100,5% (сукупний індекс інфляції за січень-грудень 2013р.) х 121,2 (сукупний індекс інфляції за січень-листопад 2014р.) = 54532,88 грн., в тому числі сума інфляційних нарахувань у розмірі 9672,88 грн. Нарахування трьох відсотків річних згідно ст. 625 ЦК України за період з 29.11.2011 року по 24.12.2014 року: -на суму коштів сплачених до державного бюджету: 28140,00 грн. х 3% : 365 днів х 1092 дня = 2525,66 грн.; -на суму коштів сплачених до місцевого бюджету: 44860,00 грн. х 3% : 365 днів х 1092 дня = 4026,33 грн. Отже, [PERSON] разом підлягають поверненню грошові кошти у розмірі 73000,00 грн., з яких: 28140,00 грн. з державного бюджету України та 44860,00 грн. з місцевого бюджету Дніпропетровського району, разом з тим, загальна сума інфляційних нарахувань в порядку відшкодування збитків становить 15740,53 грн., 3% річних в порядку нарахування процентів за користування грошовими коштами у розмірі 6551,99 грн. Тобто, загальна сума позовних вимог, що підлягає стягненню з державного бюджету складає у розмірі 36733,31 грн., та загальна сума , що підлягає стягненню з місцевого бюджету складає 58559,21 грн. У відповідності до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження», встановлено, що у випадках, передбачених законом, рішення судів та інших органів щодо стягнення коштів виконуються органами доходів і зборів, банками та іншими фінансовими установами. Рішення зазначених органів можуть виконуватися відповідно до закону також іншими органами, установами, організаціями, посадовими особами та громадянами. Згідно ч. 2 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження», передбачено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. Відповідно до п. 3 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року № 845, рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства з попереднім інформуванням Мінфіну та у порядку черговості надходження виконавчих документів. Пунктом п. 4 цього Порядку визначено, що виконавчі документи пред'являються до виконання: 1) органам Казначейства протягом одного року з наступного дня після набрання рішеннями про стягнення коштів законної сили, якщо інше не передбачено законом (у разі виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів); 2) органам державної виконавчої служби у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження» (у разі виконання рішень про стягнення коштів з боржників). Пунктом 5 Порядку визначено підпорядкованість органів казначейства вимогам державного виконавця та суду в межах виконавчого провадження про стягнення коштів з державного бюджету. Відповідно до п. 7 Порядку, у разі прийняття рішення про стягнення коштів, стягувач надсилає органові Казначейства в установлений зазначеним органом спосіб: заяву про виконання такого рішення із зазначенням реквізитів банківського рахунка, на який перераховуватимуться кошти, якщо дані реквізити не зазначені у виконавчому документі, або даних про перерахування коштів у готівковій формі через банки або підприємства поштового зв'язку, якщо зазначений рахунок відсутній; оригінал виконавчого документа; судові рішення про стягнення коштів (у разі наявності). Державна казначейська служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України. Казначейство України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Відповідно підпункту 5 пункту 4 Положення «Про Державну казначейську службу України», Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відповідно до п. 2 Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників № 845 від 03 серпня 2011 року боржники - визначені в рішенні про стягнення коштів розпорядники (бюджетні установи) та одержувачі бюджетних коштів, а також підприємства, установи та організації, рахунки яких відкриті в органах Казначейства. Пункт 8 с. 7 Бюджетного Кодексу України, закріплює принцип цільового використання бюджету, а саме будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення. Відповідно до п.п. 2 п. 41 Порядку виконання рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року № 845, ст. 25 БК України, Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування шкоди, завданої фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень діяльності чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час стягнення ними своїх повноважень. Згідно ч. 1 ст. 23 Бюджетного Кодексу України, будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення. Відповідно до п. 44 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджету згідно з пунктом 41 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок. Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету. Рішенням Конститутивного Суду України від 3 жовтня 2001 року по справі №1-36/2001 суб'єктом, відповідальним за відшкодування шкоди, встановлена саме Держава, а не державний орган або його посадова особа. З огляду на вищевикладене, суд звертає увагу на те, що у цивільно-процесуальному законодавстві, кожна сторона зобов'язана довести у суді свою точку зору, обґрунтувати її, надати всі необхідні докази, якими вона вважає довести свою правоту. Суд вважає, що позивач в повному обсязі довів, що він зазнав збитків та потребує відшкодування загальної суми сплачених грошових коштів, інфляційних збитків та трьох відсотків річних. Таким чином, загальна сума, яка належить до сплати позивачу, визначається наступним чином: з коштів державного бюджету України грошові кошти у розмірі 36733,31 грн., з яких: 28140,00 грн. повернення сплачених коштів, інфляційні нарахування у розмірі 6067,65 грн. та 3% річних у розмірі 2525,66 грн.; та з коштів місцевого бюджету Дніпропетровського району грошові кошти у розмірі 58559,21 грн., з яких: повернення сплачених коштів 44860,00 грн., інфляційні нарахування у розмірі 9672,88 грн., 3% річних у розмірі 4026,33 грн. Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому, суд вважає за необхідне стягнути з Дніпропетровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області та Управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області на користь [PERSON], сплачений ним при подачі позову судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам у розмірі 952,92 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial