Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-08 00:00:00

В грудні 2017 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила встановити розмір часток співвласників у майні, що є спільною сумісною власністю, а саме житлового будинку №73-б по вулиці Дружній (стара назва Комсомольська) в місті Маріуполі Донецької області за сторонами у співвідношенні 1/2 частка кожному. В обґрунтування позову зазначила, що 04.09.2010 року між сторонами було укладено шлюб, від якого 19.01.2012 року в них народився син [PERSON] та 01.10.2016 року народилась донька [PERSON]. Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21.11.2017 року шлюб між сторонами розірвано, діти залишались проживати з позивачкою. Під час перебування у шлюбі ними було придбано житловий будинок, що розташований в с.Старий Крим м.Маріуполя по вулиці Дружній (стара назва Комсомольська), 73-б, який був оформлений на відповідача. Вказаний будинок вважає спільною сумісною власністю подружжя. Позивач в судове засідання не зявилася, надала заяву про можливість розгляду справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала, просила задовольнити їх у повному обсязі. Представник позивачки [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та пояснив, що сторони, перебуваючи у шлюбі придбали будинок за спільні грошові кошти, на теперішній час в ньому без реєстрації проживають позивачка з двома дітьми. [PERSON] прикладала зусилля для вирішення спірного питання з відповідачем у добровільному порядку, проте останній категорично заперечував проти поділу спільного майна, а саме будинку. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, надав заяву про можливість розгляду справи за його відсутністю. Представник відповідача [PERSON], в судовому засіданні, не заперечував проти задоволення позовних вимог та становлення розміру часток співвласників у майні, що є спільною сумісною власністю, а саме житлового будинку №73-б по вулиці Дружній (стара назва Комсомольська) в місті Маріуполі Донецької області за сторонами у співвідношенні 1/2 частка кожному. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України (далі за текстом ЦК України), кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зокрема, частиною 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно із частиною 1 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 81 ЦПК України). За вимогами ст.82 ч.1 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих сумнівів щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Судом встановлено, що 04.09. 2010 року між сторонами по справ було зареєстрований шлюб. 21.11.2017 року рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області шлюб розірвано. Від шлюбу у сторін є двоє дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Також в період шлюбу 29 травня 2013 року був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, за яким [PERSON] за 95000грн. придбав жилий будинок, що розташований за адресою: м.Маріуполь, с.Старий Крим, вул.Комсомольська (нова назва Дружна), 73-б.. При вирішенні спірного питання щодо належності будинку, який є предметом спору, та визначення виду права власності за сімейним законодавством (особиста чи спільна сумісна власність) суд виходить із наступних положень законодавства. Статтею 41 Конституції України закріплені фундаментальні права особи в сфері приватної власності, згідно якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян. Статтею 51 Конституції України закріплено, що кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 Сімейного кодексу України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). За ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, враховуючи, що спірне майно придбано сторонами по справі в період офіційного шлюбу, приймаючи до уваги, що визнання відповідачем позову, не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню. Оскільки позовні вимоги задоволені, тому відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню витрати на судовий збір понесені позивачем у сумі 640,00грн

Outcome: approved