Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-27 00:00:00

В грудні 2017 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до Державного підприємства «Мирноградвугілля», третя особа Мирноградське міське відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про відшкодування моральної шкоди, спричиненої смертю особи на виробництві. В обґрунтування позову зазначила, що у період з 13.10.1980року по 03.08.1998року її чоловік [PERSON] перебував у трудових відносинах з ДП «Красноармійськвугілля», ВП «Шахта «Стаханова» (в теперішній час ДП «Мирноградвугілля» ВП «Шахта «Капітальна»). 11.06.1998 року при виконанні трудових обовязків з ним стався нещасний випадок, внаслідок якого він зазнав тяжкої травми, з якою був доставлений до Димитровської центральної міської лікарні, де з 11.06.1998 року по 03.08.1998 року знаходився на стаціонарному лікуванні у травматологічному відділенні, а 03.08.1998 року помер. Вказуючи на те, що смерть чоловіка знаходиться в прямому причинному звязку з отриманою травмою на виробництві та що смертю чоловіка їй завдана моральна шкода, яка полягає в душевних і фізичних стражданнях, зумовлених непоправністю втрати близької людини, що вимагало від неї докладання значних зусиль для відновлення психологічного стану та вжиття додаткових заходів для організації свого життя, позивачка просить суд стягнути з відповідача на її користь компенсацію в відшкодування моральної шкоди в розмірі 150000грн. В судове засідання позивачка, будучи належним чином повідомленою про час і місце судового розгляду, не зявилася, надавши суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Представник відповідача проти позову заперечував, вважав, що доводи позивачки щодо спричинення їй смертю чоловіка моральної шкоди є безпідставними, так як докази моральних страждань відсутні. З урахуванням цього просив суд в задоволенні вимог відмовити. Третя особа Мирноградське міське відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області до судового засідання не зявилася, надавши суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Вислухавши позицію представника відповідача на надавши правову оцінку спірним правовідносинам, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Згідно ч.1\~ст.3 Конституції України життя і здоровя людини визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Ця норма закону кореспондується з нормою, викладеною у ст.13 Закону України «Про охорону праці», відповідно до якої роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Як встановлено судом, чоловік позивачки [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на шахті ім.Стаханова ДП «Красноармійськвугілля (після переіменування ВП «Шахта «Капітальна» ДП «Мирноградвугілля»), що підтверджується копією його трудової книжки і поясненнями представника відповідача в судовому засіданні (а.с.10-11). 11.06.1998року о 10 год.20хв. з [PERSON] під час виконання трудових обовязків стався нещасний випадок, в результаті якого він отримав травму голови, що підтверджується актом форми Н-1 №200 від 13.06.1998року(а.с.2-3). Згідно викладених в акті обставин [PERSON] під час виконання наряду на доставку металевого пруткового матеріалу діаметром 24 мм і довжиною 3 метри з дільничної комори в слюсарну майстерню мехцеха при його укладанні в пристрої та обертанні через те, що частина прутка довжиною 1450 мм з 1500 мм перебувала поза огорожею, отримав прутком удар по голові, в результаті чого був травмований та госпіталізований до лікарні. Причиною настання нещасного випадку є відсутність огорожі пруткового матеріалу по всій його довжині та знаходження постраждалого в небезпечній зоні ( а.с.2). 03.08.1998року від отриманої травми під час перебування в медичному закладі на лікуванні [PERSON] у віці 46 років помер, що слідує з посмертного епікризу, виданого Донецьким обласним клінічним територіальним медичним обєднанням (ДОКТМО). Причиною смерті, згідно свідоцтва про смерть, є перелом кісток склепіння та основи черепа (а. с.9,12), що доводить наявність прямого причинного зв'язку між травмуванням на виробництві та настанням смерті. Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суд після зясування характеру правовідносин має встановити, якими нормами закону вони регулюються та чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди у спірних правовідносинах. \~\~ Оскільки правовідносини між сторонами з відшкодування моральної шкоди виникли в серпні 1998 року, коли з чоловіком позивачки стався нещасний випадок на виробництві, що призвело до його смерті, до них мають бути застосовані норми статті 440-1 ЦК УРСР в редакції 1963 року. Відповідно до зазначеної норми матеріального закону моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Так як судом встановлено, що смерть чоловіка позивачки мала місце при виконанні ним трудових обовязків в результаті нещасного випадку на виробництві, відповідальність за спричинення їй моральної шкоди у звязку зі смертю чоловіка на підставі ст. 440-1 ЦК УРСР покладається на відповідача. Визначаючи розмір грошової компенсації, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд виходить з конкретних обставин справи, характеру та глибини зазнаних позивачкою моральних і душевних страждань з приводу смерті чоловіка, та враховує тривалість негативних наслідків і безповоротність втрати. Суд погоджується з викладеними позивачкою в заяві доводами, визнаючи їх достатньо обгрунтованими і доведеними, що смерть чоловіка, з яким вона перебувала в шлюбі на час його смерті більше двадцяти років, призвела до втрати нормальних життєвих звязків, що вимагало від неї додаткових зусиль для подолання емоційного стресу і організації свого подальшого життя. Твердження представника відповідача про відсутність будь-яких доказів перенесених позивачкою моральних страждань та спричинення їй моральної шкоди у звязку зі смертю чоловіка суд до уваги не приймає через їх повну безпідставність. При визначенні розміру компенсації суд виходить зі змісту зобовязання з відшкодування моральної шкоди як форми цивільно-правової відповідальності її заподіювача, яка не ставиться в залежність від висновку експертизи, так як будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. З огляду на це, виходячи з принципів розумності і справедливості та враховуючи, що з часу смерті чоловіка позивачки пройшов значний час, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на її користь на відшкодування моральної шкоди 80000грн., що буде справедливою сатисфакцією. Вимоги позивачки щодо компенсації їй моральної шкоди в розмірі 150000грн. суд вважає завищеними. Вирішуючи питання судових витрат у справі, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 640 грн. На підставі ст.3 Конституції України,\~ст.153 КЗпП України, ст.13 Закону України «Про охорону праці», ст. 440-1\~ ЦК УРСР,

Outcome: partial