Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-26 00:00:00

В грудні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, який обґрунтовує тим, що 20 травня 2008 року між нею та [PERSON] був укладений договір дарування житлового будинку. За яким [PERSON] передала безоплатно у власність [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями №4-в, що знаходиться по вул. Довженка в с. Глибоке Бориспільського району Київської області. Позивач вказала на те, що вона є непрацездатною особою похилого віку, має гіпертонічну хворобу та остеохондроз, який фактично повністю обмежує її рухливість. У звязку з цим, [PERSON] зобовязався здійснювати догляд за [PERSON], за цієї умови до нього перейде право власності на вказаний житловий будинок. Незважаючи на це, [PERSON] самоусунувся від виконання обовязку щодо догляду за позивачем, виїхав з будинку та проживає в м. Бориспіль, не надає жодної допомоги, в тому числі матеріальної, не здійснює утримання будинку та господарства. [PERSON] тому [PERSON] вказує, що вона уклала договір дарування житлового будинку під впливом помилки та у звязку з цим просить визнати недійсним договір дарування, що укладений між нею та [PERSON] 20 травня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрований за №2001. У судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] позов підтримали та просили суд його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] заперечував проти задоволення позову та просив суд відмовити у його задоволенні. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків та дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах цивільної справи, суд дійшов до висновку, що у задоволенні предявленого позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 20 травня 2008 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу [PERSON] За цим договором [PERSON] безоплатно передала (подарувала) у власність [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями під №4-в, що знаходиться по вул. Довженка в с. Глибоке Бориспільського району Київської області (а.с.7). У відповідності до ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до положення ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. За змістом ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Згідно з ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 червня 2015 року в цивільній справі за позовом Бориспільської міжрайонної прокуратури, яка діє в інтересах [PERSON], до [PERSON] про визнання удаваним та розірвання договору дарування житлового будинку, встановлено, що приватний нотаріус Бориспільського районного нотаріального округу [PERSON], яка посвідчувала спірний правочин, перед його укладенням розяснила [PERSON] наслідки укладення цього договору, [PERSON] перечитала текст договору та підписала його. При цьому, [PERSON] не повідомляла про намір укласти договір довічного утримання. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що [PERSON] є племінником позивача. Проте, до позивача не приїздить та жодної допомоги не надає останній раз свідок його бачив близько 5-6 років тому. При укладенні договору дарування свідок не був присутнім. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що [PERSON] бачила двічі за своє життя, останній ніякої допомоги [PERSON] не надає. [PERSON] не мала наміру дарувати йому житловий будинок. Проте, під час підписання договору дарування свідок не була присутньою. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що він є чоловіком [PERSON] [PERSON] не приїжджає та жодної допомоги їм не надає, їм допомагають сторонні люди. Допитана в якості свідка позивач показала, що відповідач є її племінником. На даний час їй невідомо де він проживає. Позивач не має дітей, тому вона домовилась з племінником, що він догляне її до смерті, а [PERSON] зобовязалась після своєї смерті залишити йому у власність житловий будинок. У звязку з цим, племінник переїхав проживати до її будинку. Спочатку він дійсно допомагав по господарству, обробляв город, купував продукти. А пізніше сказав, що якщо не переписати будинок на нього він не буде допомагати і взагалі поїде жити за кордон. [PERSON] та [PERSON] домовились між собою, що укладуть договір довічного утримання, проте як пояснив [PERSON] укласти його в сільській раді неможливо, а потрібно їхати до нотаріуса в м. Бориспіль. Зїздили до нотаріуса, оформленням документів займався [PERSON], позивачу він сказав сісти на стільці та почекати в коридорі, його довго не було, а потім він вийшов з листками та сказав, де поставити підпис. Позивач вказала на те, що вона була впевнена, що в той момент між ними було укладено договір довічного утримання. Ще [PERSON] сказав, що за укладення необхідно заплатити, проте у нього немає грошових коштів, тому [PERSON] витягнула необхідну суму, а саме 3000 гривень та заплатила за укладення цього договору. Після укладення договору [PERSON] ще приїжджав провідувати [PERSON], один раз навіть дав гроші, а потім перестав приїжджати та на телефонні дзвінки не відповідав. Згодом свідку порадили звернутись до нотаріуса, щоб прочитати, які обовязки у [PERSON] за договором, проте коли [PERSON] звернулась до нотаріуса та отримала на руки договір, їй пояснили, що 20 травня 2008 року нею було укладено договір дарування, а не договір довічного утримання, а також пояснили, що відмовитись від цього договору вже неможливо. За правилами ч.1 та ч.4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до вимог ч.1 та ч.2 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Аналізуючи покази допитаних у судовому засіданні свідків, суд приходить до переконання, що свідкам відомо про те, що [PERSON] повинен був доглядати за [PERSON], лише з її слів. Свідки не були присутні під час посвідчення спірного договору дарування житлового будинку. Враховуючи викладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку, що на момент укладення спірного договору дарування [PERSON] не помилялася щодо природи укладеного правочину, а також щодо прав та обовязків сторін за цим договором. У відповідності до вимог ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. При цьому, судом критично сприймається вказівка представника позивача на копії квитанцій про сплату [PERSON] вартості спожитих житлово-комунальних послуг (а.с.102,103). Оскільки, та обставина, що позивач здійснювала оплату за послуги з газопостачання та електропостачання не свідчить, що [PERSON] уклала договір дарування під впливом помилки. Будь-яких інших належних та допустимих доказів на підтвердження того, що на час укладення договору дарування [PERSON] помилялася щодо дійсних прав та обовязків [PERSON] за вказаним договором суду не надано. Крім того, саме незнання закону чи його неправильне тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Тому, суд вважає, що відсутні підстави для визнання недійсним договору дарування житлового будинку від 20 травня 2008 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] Згідно з ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З квитанції №99 від 17 грудня 2015 року (а.с.1) вбачається, що при предявленні позову [PERSON] сплатила судовий збір у розмірі 487 гривень 20 копійок. Зважаючи на те, що у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі, тому підстави для відшкодування позивачу судових витрат, відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed