Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-28 00:00:00

Відповідно до Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції» та розпорядження № 27/0/38-14 від 02.09.2014 року голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про визначення територіальної підсудності справ» визначено, що розгляд цивільних справ, підсудних Первомайському міському суду Луганської області здійснюється Рубіжанським міським судом Луганської області. 13 лютого 2017 року було відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Лисичанської міської ради про надання дозволу на виїзд та оформлення проїзного документа дитини. 07 грудня 2017 року [PERSON] звернулася до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до [PERSON], третя особа Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Лисичанської міської радипро надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітнього [PERSON], [INFO] за межі території України без згоди та супроводу батька [PERSON] до Німеччини, Російської Федерації, Франції, Сполучених Штатів Америки, Великобританії, Італії, Туреччини, Японії, Болгарії, Греції, Іспанії, Польщі, Словенії, Хорватії, Чорногорії, Австрії, Грузії та повернення неповнолітнього до України, також просить надати дозвіл на оформлення проїзного документа для виїзду за кордон неповнолітньому [PERSON], [INFO]. Свою заяву [PERSON] обґрунтовує тим, що вона з відповідачем має спільного неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Після початку бойових дій на території Луганської області у 2014 році позивач разом з сином виїхала до Німеччини та залишилися там проживати, неповнолітній син зараз там навчається. З відповідачем позивач не підтримує стосунки, останній раз спілкування між ними відбулося у 2014 році під час оформлення відповідачем у нотаріуса заяви про дозвіл виїзду неповнолітнього сина до Німеччини, останнє відоме місце проживання відповідача у місті Первомайську Луганської області, яке зараз не підконтрольне українській владі, отримати від відповідача дозвіл позивач не може, оскільки зв'язок з відповідачем втрачений, строк дії документа у неповнолітнього сина для виїзду за кордон спливає, тому виникають труднощі з поверненням до України та виїздом до інших країн, зокрема до Російської Федерації по програмі «обміну дітей». 29.03.2017 року ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області позовна заява [PERSON] в частині заяви про надання дозволу на оформлення проїзного документа за кордон громадянина України неповнолітньому [PERSON], [INFO] залишена без розгляду. В судовому засіданні позивач та її представник підтримують позов в залишившейся на розгляді у суду частині, просять його задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, причин неявки в судове засідання відповідач суду не повідомив, заяви про розгляд справи в його відсутності суду не надав, заперечень на позов не надав. В зв'язку з відсутністю поштового обігу з містом Первомайськ Луганської області, яке перебуває на території тимчасово непідконтрольній українській владі, виклик відповідача в судові засідання було розміщено на офіційному веб-порталі «Судова влада України» http://court.gov.ua/ на веб-сторінці Рубіжанського міського суду Луганської області у розділі «Список справ, призначених до розгляду» та «Виклик до суду учасників по справі». Інших відомостей про місцезнаходження відповідача, його адреси як тимчасово переміщеної особи, відомостей про місце роботи суд не має. Представник третьої особи до суду не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надіслала суду заяву про розгляд справи без представника третьої особи, просить ухвалити рішення з урахуванням інтересів неповнолітньої дитини та захисту прав дитини. Також, третя особа вважає за доцільне надати дозвіл на тимчасові виїзди дитині без згоди та супроводу батька у супроводі матері (а.с. 62, 63). Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, об'єктивно оцінивши докази, які містяться в справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що сторони мають спільного неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується копією повторного свідоцтва про народження та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану про народження (а.с. 8, 59-60). Згідно паспорту позивача, вона зареєстрована за адресою в [INFO], втім з 13.04.2014 року тимчасово проживає в місті Берлині Німеччини разом з своїм неповнолітнім сином [PERSON], [INFO] та чоловіком [PERSON] (а.с. 11). Неповнолітній [PERSON], [INFO], з 18.05.2015 року навчається у Державній Європейській школі імені Льва Толстого в місті Берлині, приблизний час закінчення навчання до 31.07.2017 року (а.с. 12). Близькі родичі позивача - її батьки, рідний брат з сім'єю зареєстровані у місті Первомайську Луганської області, але виїхали як внутрішньо переміщені особи до міста Лисичанська Луганської області (а.с. 122-131). В судовому засіданні позивач зазначала, що у школі, де навчається її син, запропонована дітям та батькам програма з шкільного обміну до міста Ясна Поляна в Російській Федерації у квітні 2017 року, її син бажає брати участь у цій поїздці. Також, позивач пояснила, що вони з сином мають бажання їздити з Німеччини до України в гості до родичів. Проте, неповнолітній син позивача не може поїхати з Німеччини в Україну та інші країни, оскільки для цього потрібна згода батька дитини. Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Таким чином, суд вважає за можливе відмовити позивачу у вимогах про надання дозволу на повернення в Україну її неповнолітньому сину [PERSON], [INFO], оскільки він як громадянин України має конституційне право повертатися в Україну у будь-який час та жодні дозволи для цього не потрібні. Стосовно решти позовних вимог, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними; фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом. Відповідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в України громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Таким чином, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків та при відсутності згоди другого з батьків, здійснюється на підставі рішення суду про надання дозволу на такий виїзд. Суд дійшов висновку, що об'єктивна неможливість отримання у відповідача письмової згоди на виїзд неповнолітнього сина до інших країн без супроводу батька, призводить до порушення прав позивача та її неповнолітнього сина. Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну» та Правила перетинання державного кордону громадянами України передбачають надання дозволу на конкретний одноразовий виїзд із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі дитини. Згідно з пунктом 22 ч. 1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 22.01.1995 року, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням, зокрема, інтересів дитини. Відповідно до ст. 114 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. У постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 8 від 17.10.2014 року «Про узагальнення судової практики розгляду справ із застосуванням Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року (Гаазька Конвенція)» зазначено, що відповідно до цілей Гаазької Конвенції, її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема, вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання. Тому, суд вважає, що надання безстрокового дозволу на виїзд з України дитини з позивачем без згоди та супроводу батька суперечить вищевказаним нормам матеріального права, зокрема, ст.ст. 141, 157 СК України, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини. Задоволення в повному обсязі позову фактично позбавить батька дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості особистого спілкування з дитиною. При цьому, суд вважає, що вимоги позивача про надання дозволу на тимчасовий виїзд до Російської Федерації у квітні 2017 року неповнолітнього сина за програмою «Шкільний обмін» відповідають інтересам дитини, також відповідає інтересам дитини надання дозволу на тимчасовий виїзд до Німеччини, оскільки неповнолітній син позивача там навчається та тимчасово проживає. Разом з цим доцільність тривалого строку виїзду дитини за межі України не доведена позивачем. Тому, зважаючи на обов'язок батьків піклуватися про своїх дітей, беручи до уваги обставини тимчасового проживання та навчання дитини у Німеччині, суд дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог частково та надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньому до Російської Федерації в період з 01.04.2017 року по 30.04.2017 року та до Німеччини строком на один рік з моменту набрання законної сили цим рішенням суду без згоди та супроводу батька, в задоволенні решти вимог слід відмовити за безпідставністю.

Outcome: partial