Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-05 00:00:00

В жовтні 2013 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що він з 1971 року по 1999 рік перебував в трудових відносинах з ВАТ ш.«Комуніст» ДХК «Жовтеньвугілля», правонаступником по всім правам та обов'язках якого є ДП «Шахтарськантрацит». В 1999 році, він звільнився з підприємства на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України, у зв'язку з виходом на пенсію за віком. Проте, відповідач не виплатив йому вихідну допомогу за неперервний стаж роботи на шахті «Комуніст» в розмірі тримісячного середнього заробітку, що відповідно до ст. ст. 116, 117КЗпП України є підставою для стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. Просив стягнути з ДП «Шахтарськантрацит» заборгованість зі сплати вихідної допомоги при виході на пенсію у розмірі 1 847,24 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 102 214, 50 грн. Рішенням Харцизького міського суду Донецької області від 24 лютого 2014 року позов [PERSON] задоволено. Стягнуто з ДП «Шахтарськантрацит» на користь [PERSON] заборгованість зі сплати єдиноразової допомоги при виході на пенсію у розмірі 1847,24 гривень, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.11.1999р. по 24.02.2014р. в розмірі 104061,75гривень за вирахуванням суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів. Зобов`язано ДП «Шахтарськантрацит» при виконанні судового рішення утримати з нарахованих [PERSON] вихідної допомоги в розмірі 1847,24гривень та середнього заробітку в розмірі 104061,75 гривень податок з доходів фізичних осіб та інші обов`язкові платежі. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В апеляційній скарзі ДП «Шахтарськантрацит», яка подана через його представника Казанцева Л.В. просить скасувати судове рішення, та постановити нове про відмову у задоволенні позовних вимог, через неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що на час звільнення позивача відповідно до п. п. 12, 15 Галузевої угоди одноразова допомога сплачувалася за наявності фінансування прибутку, яка (Галузева угода) відповідно до ст. 5 ЦК України не має зворотної дії у часі, а також не врахував, що одноразова допомога працівникам, які виходять на пенсію не належить до фонду оплати праці, тому позивачем був пропущений строк звернення до суду, передбачений ст.257 ЦК України. Представник апелянта в судовому засіданні апеляційного суду підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити. Позивач та його представник в судовому засіданні апеляційного суду заперечували проти доводів скарги, просили її відхилити. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] працював в ДП «Шахтарськантрацит» з 1971 року по 1999 рік, що підтверджується копією трудової книжки позивача. Відповідно до листа, наданого ВП «Шахтоуправління імені 17 партз`їзду» від 20.09.2013 року, [PERSON] згідно наказу №547/к від 12.11.1999р. звільнений з шахти «Комунист» у зв`язку з виходом на пенсію з виплатою вихідної допомоги за непереривний стаж праці в розмірі трьохмісячного середнього заробітку при наявності джерела фінансування - прибутку. У зв`язку з тим, що по підсумках роботи шахти відсутній прибуток, то допомога не виплачувалось. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що при розірванні трудового договору на підставі ст. 38 КЗпП України,позивачу повинна бути виплачена вихідна допомога у розмірі тримісячного середнього заробітку відповідно до ст.44 КЗпП України. Оскільки відповідачем не було виплачено [PERSON] вказаної суми вихідної допомоги, суд стягнув її з ДП «Шахтарськантрацит», а також з урахуванням ст. ст. 116, 117 КЗпП стягнув з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку. Колегія суддів не може повністю погодитися з даним висновком суду з наступних підстав. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оскаржуване рішення суду першої інстанції в повній мірі зазначеним вимогам закону не відповідає. Згідно частини 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Згідно ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (ст.ст. 38, 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. При розрахунку розміру вихідної допомоги суд першої інстанції обґрунтовано виходив з п. 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995р. № 100. Виходячи з заробітної плати позивача за вересень та жовтень 1999 року, що передували звільненню, правильно визначив розмір середньоденної заробітної плати позивача, яка склала 615,75 грн., та розмір вихідної допомоги, що належить позивачу, яка склала 1 847,24 гривень. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні пpацівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, оpганізаціїї, пpовадиться в день звільнення. Якщо пpацівник в день звільнення не пpацював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пpед'явлення звільненим пpацівником вимоги про pозpахунок. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно роз'яснень, які містяться в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату прац» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він в цей день не був на роботі, - наступного для після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. В день звільнення та до часу вирішення спору судом відповідач не виплатив позивачу належну йому вихідну допомогу, хоча не заперечує право позивача на таку допомогу, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Суд першої інстанції правильно визначив час затримки розрахунку з позивачем, а саме, з 12.11.1999 року (по день постановлення рішення) в якому 201 повних місяців, та правильно визначив, що середній заробіток за час затримки розрахунку складає 104 061,75 гривень. Проте, суд поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що на час виникнення спірних правовідносин ст. 233 КЗпП України (в редакції від 30.06.1999 року) передбачала, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до роз'яснень викладених у п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. З матеріалів справи убачається, що позивач про порушення свого права повинен був дізнатися після звільнення в 1999 році, проте з позовними вимогами про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час її затримки до суду останній звернувся лише в жовтні 2013 року. Таким чином, [PERSON] пропущено строк звернення до суду передбачений ст. 233 КЗпП України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин). Позивачем не надано доказів пропуску зазначеного строку з поважних причин і апеляційний суд вважає, що він мав можливість своєчасно звернутися до суду за захистом порушеного права. За таких обставин, рішення суду першої інстанції не можна визнати законним й обґрунтованим, тому відповідно до п. 4 ч.1 ст.309 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Outcome: partial