Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-16 00:00:00

В грудні 2015 року позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулася в суд з позовом до Житлово - будівельного кооперативу «Мрія» про визнання права власності на квартиру [ADDRESS], в якій вони проживають, обґрунтовуючи його відповідно до засад диспозитивності положеннями ст. 392 ЦК України, тобто вказуючи на оспорювання та невизнання цього їхнього права іншою особою / а.с. 2 - 4 /. В процесі перебування справи в провадженні суду позивачі, користуючись своїми процесуальними правами, уточнили заявлений позов, залучивши, як відповідача, і Миргородську міську раду Полтавської області, обгрунтовуючи свої позовні вимоги тими ж приписами ст. 392 ЦК України / а.с. 58 - 60 /. Під час розгляду справи по суті позивачі [PERSON] та [PERSON] уточнений позов підтримали, просили задовольнити його. З пояснень сторони позивачів вбачається, що за квартиру, в якій вони мешкають ними, як подружжям, сплачено пайовий внесок і на підставі довідки Житлово - будівельного кооперативу «Мрія» ще в липні 1991 року органи бюро технічної інвентаризації зареєстрували право власності на їхню квартиру. З пояснень позивачів слідує, що ні Миргородська міська рада Полтавської області, ні Житлово - будівельний кооператив «Мрія» їхніх прав на цю квартиру не оспорюють та не заперечують. Відмова державного реєстратора в реєстрації їх права власності на квартиру, яка мала місце 17 грудня 2015 року у визначеному законодавством порядку та строки ними не оскаржувалася. Представник відповідача від Миргородської міської ради Полтавської області в судове засідання не прибув. Від представника цього учасника процесу до суду подано заяву, за змістом якої висловлено прохання про розгляд справи у його відсутність, а також висловлено відсутність заперечень проти позову / а.с. 66, 67 /. Протокольною ухвалою суду у цьому фактичному визнанні позову цим відповідачем відмовлено на підставі положень ст. 174 ч. 4 ЦПК України, оскільки законних підстав для визнання позову немає, а Миргородською міською радою Полтавської області суду не надано доказів про порушення нею прав позивачів, що являлось би правовою підставою для визнання позову в суді. Представник відповідача від Житлово - будівельного кооперативу «Мрія», в судове засідання не з'явився / а.с. 46, 47, 51, 52, 54, 57, 64, 65/. Згідно відомостей, отриманих судом на основі спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та осіб - підприємців такий відповідач, як юридична особа, на території м. Миргород та Миргородського району не значиться, а відтак не наділений ні цивільною дієздатністю, ні цивільною правоздатністю, тобто, не може бути стороною у цивільному процесі / а.с. 17 - 24, 30 - 31 /. Заслухавши пояснення сторони позивачів, дослідивши ті письмові докази по справі, які надані стороною позивача виключно суду першої інстанції, включно до його виходу в нарадчу кімнату, та, проаналізувавши їх в сукупності, суд приходить до висновку про те, що у задоволенні заявленого позову слід відмовити з наступних обгрунтувань. Як встановлено судом, з листопада 1981 року позивачі [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому, підтвердженням чому є відомості, що містяться у витягах із їх паспортів / а.с. 5,6 /. В період зареєстрованого шлюбу позивач [PERSON], як член Житлово - будівельного кооперативу «Мрія», оплатив вартість квартири [ADDRESS], в якій мешкає на підставі ордеру та зареєстрований разом з дружиною / а.с. 7, 8, 9, 5, 6 /. Згідно копії довідки Дочірнього комунального підприємства «Миргородтехінвентаризація» від 11 листопада 2015 року № 968-Т право власності на цю квартиру зареєстровано згідно довідки № 67 від 05.07.1991 року, виданої Житлово - будівельним кооперативом «Мрія» / а.с. 12 /. Реєстрацію такого права власності за позивачем [PERSON] здійснено Лубенським МБТІ ще 18 липня 1991 року, про що зроблено відповідний запис у реєстровій книзі № 36 за реєстровим № 98 / а.с. 7, зворотня сторона /. Таким чином, право власності на конкретне житло за позивачем [PERSON] документально підтверджено відповідно до чинного законодавства на час такого підтвердження. Це право власності ніким не оспорюється. Позивач [PERSON] не заявляла позовних вимог до позивача [PERSON] про визнання за нею права власності на ? цієї квартири, як майна, набутого в зареєстрованому шлюбі. Рішенням державного реєстратора № 26801503 від 07 грудня 2015 року позивачу [PERSON] відмовлено у державній реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] та роз'яснено право на оскарження такого рішення / а.с. 13 /. Таке рішення державного реєстратора позивачами не оскаржувалося до цього часу. За приписами ст. 392 ЦК України, на яку сторона позивачів посилається, як на підставу задоволення свого позову, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Про втрату такого документа [PERSON] та [PERSON] в своєму позові не заявляють. Згадана норма кореспондується з приписами ст. 3 ч. 1 ЦПК України, за якою кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 27 ч. 2 ЦПК України особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. В супереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України та у строки, імперативно встановлені ч. 2 ст. 27 ЦПК України, стороною позивачів суду не надано жодних належних і допустимих доказів, які б підтверджували порушення, невизнання чи оспорювання їх прав відповідачами, зазначеними у позові. Про порушення їх прав іншими особами позивачі не заявляли. Аналіз викладеного та встановлених обставин дають підстави прийти до висновку про безпідставність і недоведеність заявленого позову.

Outcome: dismissed