Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-22 00:00:00

В жовтні 2020 року позивачка звернулася до суду з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» про відшкодування шкоди, завданої смертю фізичної особи ,в якій просила суд стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» на свою користь 150 288 грн. 00 коп. страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника та 10 000 грн. 00 коп. судових витрат, пов`язаних з оплатою послуг з надання професійної правничої допомоги. Представник позивача [PERSON] за ордером про надання правової допомоги [PERSON] подав клопотання про розгляд справи у відсутності позивача та його представника(а.с.88); подав відповідь на відзив(а.с.66-69). Представник відповідача Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» Ніколов Я.Г. надав відзив на позовну заяву(а.с.50-54), заперечення на відповідь на відзив(а.с.72-74), в яких просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Повно та всебічно вивчивши матеріали справи, дослідивши надані сторонами докази, ознайомившись з відзивом на позов, відповіддю на відзив та запереченнями, суд прийшов до наступного. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 12 грудня 2019 року близько 18 год. 20 хв. [PERSON] не маючи посвідчення на право керування транспортними засобами, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, по вул. Центральній в с. Балівка Дніпровського району Дніпропетровської області, керуючи автомобілем «Daewoo Sens» державний номерний знак [NUMBER] скоїв наїзд на пішохода [PERSON] , [INFO] , який перетинав проїзну частину вул. Центральної у невстановленому місці зліва на право по ходу руху автомобіля, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] від отриманих травм помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть(а.с.14). Вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2020 року [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст.286 КК України і призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком 4 (чотири) роки без позбавленням права керувати транспортними засобами(а.с.11-13). Представником Мелех Д.О. в інтересах [PERSON] 22 січня 2020 року на адресу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» було направлено повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду(а.с.8) разом з заявою про відшкодування за шкоду, пов`язану із втратою годувальника у розмірі не менше 150 228 грн. 00 коп.(а.с.9) та заявою про виплату страхового відшкодування пов`язаного із заподіянням моральної шкоди у розмірі 50 076 грн. 00 коп.(а.с.10). Відповідно до відповіді директора департаменту врегулювання збитків Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» Шевченко В.В. згідно заяви про виплату страхового відшкодування пов`язаного із заподіянням моральної шкоди у розмірі 50 076 грн. 00 коп. було прийнято рішення про виплату на рахунок Мелеха Д.О. відшкодування у розмірі 50 076 грн. 00 коп., що сторонами не спростовується. Щодо заяви про відшкодування шкоди пов`язаної із втратою годувальника у розмірі не менше 150 228 грн. 00 коп. Мелеху Д.О. було повідомлено про відмову, оскільки не надано документів підтверджуючих щодо наявності права у [PERSON] на отримання відшкодування у зв`язку зі втратою годувальника(а.с.22). Так відповідно до довідки від 31 липня 2020 року, [PERSON] знаходиться на обліку в Управлінні ПФУ ГУ ПФУ в Дніпропетровській області(Дніпровське приміське об`єднане) і отримує пенсію за віком(а.с.23). Відповідно до довідки Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпровський завод спеціальних труб» від 25 вересня 2020 року [PERSON] працював на посаді волочильника за основним місцем роботи з 02 липня 2012 року по 12 грудня 2019 року(а.с.24). Згідно відповіді Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області від 17 січня 2020 року (а.с.20) наданої на адвокатський запит Мелеха Д.О. відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов проживання [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] мешкав разом зі своєю матір`ю, яка перебувала на його утримані(а.с.21). Відповідно до довідки Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпровської області від 19 грудня 2019 року за адресою: [ADDRESS] окрім померлого [PERSON] зареєстрованими є: [PERSON] та [PERSON] , що є дочкою позивачки(а.с.18). Згідно із ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. ст. 10, 60, 61 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню. Відповідно до п.3 ч.2 ст.11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Відповідно до ч.1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Відповідно до ч.2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до п. 27.2 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Згідно п.п.35.1, 35.2 ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування, до якої, крім іншого, додаються документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника. Тобто, для отримання недоотриманого доходу в зв`язку зі смертю годувальника, позивачу необхідно надати до страховика наступні документи: оригінал довідки про стан сім`ї за життя загиблого; оригінал довідки про доходи загиблого за 12 місяців до ДТП; довідку про призначення утриманцю пенсії у зв`язку з втратою годувальника. У відповідності до ст.1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: 1) дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); 2) чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно; 3) особам з інвалідністю - на строк їх інвалідності; 4) одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років; 5) іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті. Особам, визначеним у пунктах 1-5 частини першої цієї статті, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував. Особам, які втратили годувальника, шкода відшкодовується в повному обсязі без урахування пенсії, призначеної їм внаслідок втрати годувальника, та інших доходів. Розмір відшкодування, обчислений для кожного з осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника, не підлягає подальшому перерахункові, крім таких випадків: народження дитини, зачатої за життя і народженої після смерті годувальника; призначення (припинення) виплати відшкодування особам, що здійснюють догляд за дітьми, братами, сестрами, внуками померлого. Тобто, коло осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, можна розділити на дві групи: а) непрацездатні особи, які були на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання утримання; б) дитина потерпілого, народжена після його смерті. Відповідно до ст.1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатними вважаються особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону. Ст.2 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що до членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони: 1) були на повному утриманні померлого годувальника; 2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування . Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника. Отже, факт перебування особи на утриманні померлого має значення для відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для позивача постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання позивачем заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. Непрацездатні члени сім`ї загиблого, які мали самостійний заробіток або одержували пенсію на час його смерті, можуть бути визнані утриманцями потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного з них, була основним і постійним джерелом їх існування (підпункт г пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди ). З системного аналізу вищевказаних норм цивільного законодавства, утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого. Якщо, крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то слід встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу, і що померлий взяв на себе обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги слід з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів. Утримання може полягати у систематичній грошовій допомозі у вигляді грошових переказів, продуктових чи речових посилок тощо. Відповідних доказів того, що заробіток загиблого був основним і постійним джерелом існування позивачки [PERSON] - матеріали справи не містять. Особа вважається такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом. Таким чином, для набуття права на утримання непрацездатна особа повинна мати дохід, менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць. Прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (стаття 1 Закону України Про прожитковий мінімум ). Сума прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць встановлюється державним бюджетом України на кожен рік. Згідно ст.7 Закону України Про державний бюджет на 2019 рік, прожитковий мінімум на одну особу для осіб, які втратили працездатність в розрахунку на місяць з 1 січня 2019 року - 1497 гривень, з 1 липня - 1564 гривні, з 1 грудня - 1638 гривень. Згідно довідки про розмір пенсії, яку отримує [PERSON] за віком, що додана до позовної заяви, за січень 2019 року та лютий 2019 року розмір пенсії позивачки становив 1615 грн. 12 коп. щомісячно, березень 2019 року та квітень 2019 року - 2920 грн. 20 коп. щомісячно, травень 2019 2019 року та червень 2019 року 1715 грн. 12 коп. щомісячно, з липня по грудень 2019 року 2000 грн. щомісячно, що свідчить про те, що [PERSON] має дохід, що перевищує прожитковий мінімум. За призначенням пенсії по втраті годувальника [PERSON] не зверталась, що свідчить про те, що позивач не бажала встановлювати факт перебування на утриманні, оскільки відповідні докази цього відсутні. Відповідно до частини першої статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Підставою виникнення зобов`язання між повнолітніми дітьми і їхніми батьками щодо утримання останніх є склад юридичних фактів: а) походження дітей (родинний зв`язок батьків і дітей); б) непрацездатність батьків; в) потреба батьків у матеріальній допомозі. Непрацездатні члени сім`ї загиблого, які мали самостійний заробіток або одержували пенсію на час його смерті, можуть бути визнані утриманцями потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного з них, була основним і постійним джерелом їх існування. Розмір відшкодування у зв`язку з втратою годувальника у цих випадках визначається з його заробітку без врахування заробітку або пенсії, що одержували зазначені особи (підпункт г пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди ). Оскільки предметом даного позову є відшкодування шкоди, завданою смертю потерпілого, то в даному випадку доказуванню підлягає не лише факт родинних відносин, а й факт перебування на утриманні померлого та потреба у матеріальній допомозі. Однак, матеріали справи не містять доказів фактичних обставин, які б свідчили про потребу [PERSON] у матеріальній допомозі, передбаченій статтею 202 СК України. Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 11.04.2018 р.у справі №640/5041/17, а також у постанові від 18.04.2018 р.у справі № 165/325/17. Таким чином, з урахуванням того, що розмір пенсії, яку отримувала та отримує позивачка перевищує розмір прожиткового мінімуму, вона не є особою, яка була на утриманні або мала право на одержання утримання від [PERSON] . До позовної заяви [PERSON] додала копію довідки Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області від 19 грудня 2019 року, відповідно до якої окрім померлого [PERSON] разом з нею зареєстрована її дочка [PERSON] , [INFO] . Також надано акт обстеження матеріально-побутових умов проживання [PERSON] виданий Квартальним комітетом територіального округу смт. Обухівка. За правилами ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд критично відноситься до наданих доказів перебування [PERSON] на утриманні померлого [PERSON] , оскільки в даних документах не зазначено в якій мірі, та яким способом [PERSON] міг утримувати свою матір. Та окрім наведеного вбачається, що за вказаною адресою числиться зареєстрованою дочка [PERSON] - [PERSON] , що в свою чергу спростовує беззаперечність факту перебування [PERSON] на утриманні померлого. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають . Оскільки позивачка була звільненою від сплати судового збору та у позові їй суд відмовляє, витрати по сплаті судового збору повинні бути віднесеними за рахунок держави. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed