Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-29 00:00:00

В жовтні 2016 року до суду звернувся позивач з позовною заявою до [PERSON], в якому ставить питання про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором у сумі 53848,27 грн. та судових витрат в розмірі 1378,00 грн. Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що 17.07.2013 року між АТ «Ощадбанк» в особі філії Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» та відповідачем було укладено кредитний договір № 2237, згідно умов якого останній отримав 50575,00 грн. строком на 60 місяців, із зобовязанням погасити суму кредиту не пізніше 16 липня 2018 року, а також сплачувати 10,5 % річних за період по 16.07.2016 року та 16,83 % - за період з 17.07.2016 р. по 16.07.2018 року. У порушення умов договору [PERSON] свої зобовязання за вказаним договором належним чином не виконує, у звязку з чим станом на 12.05.2016 року утворилася заборгованість у сумі 53848,27 грн., яка складається з несплаченого залишку боргу 22758,64 грн, заборгованості за основним боргом 17142,69 грн., заборгованості за нарахованими відсотками 6996,50 грн., інфляційного збільшення заборгованості 6225,39 грн., та трьох процентів річних від суми заборгованості 725,05 грн. В позові ставиться питання про стягнення вказаної суми заборгованості та судових витрат в розмірі 1378,00 грн. з відповідача на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк». Представник позивача в судове засідання не зявився, надавши суду письмову заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутності, заявлені вимоги підтримує повністю, проти розгляду справи на підставі ст. 224 ЦПК України не заперечує. Належно повідомлений відповідач в судове засідання не з'явилася з невідомих причин, заяву про причини неявки або про розгляд справи за її відсутності суду не надала, тому суд розглядав справу на підставі ст. 224 ЦПК України - заочно. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини на підставі договору кредитування, які регулюються Цивільним кодексом України. Згідно\~ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Так, відповідно до договору № 2237 від 17.07.2013 року [PERSON] отримав кредит у сумі 50575,00 грн. строком на 60 місяців, із зобовязанням погасити суму кредиту не пізніше 16 липня 2018 року, а також сплачувати 10,5 % річних за період по 16.07.2016 року та 16,83 % - за період з 17.07.2016 р. по 16.07.2018 року (а.с. 9 -11). Однак, в порушення умов договору [PERSON] не сплачував суми кредиту та відсотки за його користування, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість. Суд перевіривши розрахунок заборгованості за кредитним договором № 2237 від 17.07.2013 року, укладеного між Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» та [PERSON], встановив, що станом на 12.05.2016 року утворилась заборгованість на загальну суму 46897,83 грн., яка складається з несплаченого залишку боргу 22758,64 грн, заборгованості за основним боргом 17142,69 грн., заборгованості за нарахованими відсотками 6996,50 грн. (а.с. 15, 16-25). Крім того, суд зазначає, що ч.2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Таким чином, у відповідності з нормами ст. 625 ЦК України, позивачем нараховано також суму інфляційного збільшення заборгованості в розмірі 6225,39 грн. та три проценти річних від суми заборгованості, розмір яких становить 725,05 грн. Згідно з положеннями пунктів 3.1. та 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань « від 17.12.2013 року № 14, інфляційні нарахування на суму боргу , сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Таким чином суд приходить до висновку про підставність стягнення з відповідача інфляційних витрат та трьох процентів річних, оскільки зазначені суми нараховані позивачем у відповідності з діючим законодавством та є цілком обґрунтованими. Згідно\~ст. 526 ЦК України\~зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства України. Відповідно до\~ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Вимогами ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу. Отже, заборгованість, яка виникла внаслідок прострочення виконання грошового зобовязання повинна бути стягнена з відповідача [PERSON] Таким чином, суд вважає позовні вимоги доведеними, а тому такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved