Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-06 00:00:00

В вересня 2015 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що він має статус дитини загиблого шахтаря. 15.12.2014 року він звернувся до відповідача з заявою про призначення та виплату одноразової допомоги на сімю у розмірі пятирічного заробітку його загиблого батька [PERSON] В порушення вимог чинного законодавства України відповідач йому відмовив в призначені вищевказаної допомоги. За захистом свого порушеного права від звернувся до суду. Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 28.05.2015 року його позовні вимоги були задоволені. 04.08.2015 на виконання вищезазначеного рішення відповідачем було призначено йому одноразову допомогу у розмірі 465 786,60 грн. Фактично одноразова допомога була перерахована на його банківський рахунок тільки 04.09.2015 року. Таким чином, з вини відповідача на протязі 252 днів (з 27.12.2014 р. по 04.09.2015 р.) він не мав можливості користуватися належними йому грошовими коштами. В наслідок несвоєчасного надання відповідачем матеріального забезпечення та соціальних послуг йому була заподіяна майнова шкода, яка виражається в знецінені несвоєчасно виплачених грошових коштів, через зменшення їх купівельної здатності в результаті інфляції. Враховуючи вищенаведене, вважає, що діями відповідача йому завдано матеріальну шкоду у вигляді інфляційних витрат, яка складає з урахування уточнених позовних вимог складає 183 054,64гривні, яку просив стягнути з відповідач. Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 22 грудня 2015 року у задоволені позовних вимог [PERSON] відмовлено. З зазначеним рішенням не погодився позивач, приніс апеляційну скаргу в якій ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення його позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального права. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що розглядаючи спір суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин вимоги ст. 625 ЦК України та не звернув уваги на те, що звертаючись до суду з позовом він, свої позовні вимоги обґрунтовував вимогами ст. ст. 22, 1166 ЦК України . Отже суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального права, оскільки вдався до аналізу вищенаведених норм, що спірні правовідносини не регулюють та безпідставно не застосував ті норми що підлягали застосуванню. Позивач та його представник в судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про що свідчить телефонограма № 1629 від 31.03.2016 року ( а.с93). Представник відповідача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив її відхилити. Апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність позивача та його представникам, оскільки відповідно до вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, колегія суддів апеляційного суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції. Перевіряючи справу в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного. Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 28.05.2015 року визнано право за неповнолітнім [PERSON] на отримання одноразової допомоги в розмірі не меншому за пятирічну заробітну плату потерпілого [PERSON] та зобовязано відділ виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Селидове нарахувати та виплатити одноразову допомогу неповнолітньому [PERSON] в розмірі пятирічної заробітної плати потерпілого [PERSON] Рішення набрало чинності 30.06.2015 року (а.с. 5). Постановою відділення ВД ФССНВтаПЗ у м. Селидове № 0556/4404/4404.1/5 від 04.09.2015 року, [PERSON] призначена одноразова допомога сімї в разі смерті потерпілого у розмірі 465 786,60 грн. за серпень 2015 року (а.с. 6). Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідача за рішенням суду зобовязано нарахувати та виплатити на користь позивача одноразову допомогу сімї в разі смерті потерпілого, враховуючи, що вказана допомога є разовим платежем, що не стягується частинами, носить цільовий характер, з огляду на положення спеціального Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», згідно якого індексація застосовується лише до щомісячних виплат відшкодування і не може застосовуватися до разових виплат, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Проте погодитись за таким висновком суду не можливо з наступних підстав. Частиною 1 статті 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (частина 2 статті 16 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається із матеріалів справи, звертаючись до суду з позовом, позивач свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що діями відповідача йому завдано матеріальну шкоду, яка полягає у витратах від інфляційного процесу та посилався на вимоги ст. ст. 22, 1166 ЦК України. Приписами ст. 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду встановлені ст. 1166 ЦК України, згідно якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом. Таким чином, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за вказаними нормами права доказуванню підлягають: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача і його вина, причинний звязок між протиправною дією та негативними наслідками. За положеннями ст. 1166 ЦК України на позивача покладається обов'язок доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилався на те, що шкода йому завдана в наслідок того, що відповідач неправомірно відмовив йому у призначені одноразової допомоги, в звязку з чим він був змушений звернутись до суду за захистом свого порушеного права і рішенням Селидівського міського суду від 28 травня 2015 року йому було призначено одноразову допомогу, яка була перерахована на його особистий рахунок 04.09.2015 року, в звязку з чим він тривалий час не міг користуватись належними йому коштами, які були знецінені через зменшення їх купівельної здатності в результаті інфляційних процесів в країні. Отже правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Законами України «Про індексацію грошових доходів населення», «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», та не є збитками в розумінні вимог ст. 22 ЦК України . Вимогами ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Оскільки неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи призвело до неправильного вирішення справи, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з іншіх підстав. Оскільки правові підстави для задоволення позову відсутні, то апеляційний суд вважає, що на підставі ст.88 ЦПК України відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача і судових витрат.

Outcome: partial