Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-17 00:00:00

В жовтні 2018 року позивач звернувся до суду із позовною заявою про визнання [PERSON] та її малолітнього сина [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він є власником квартири [ADDRESS]. Крім нього, за вказаною адресою зареєстрована його донька, [PERSON] та її малолітній син [PERSON]. Проте, з весни 2015 року вони не проживає в його квартирі. У зв'язку з цим йому самому приходиться нести всі затрати по утриманню квартири, сплачувати комунальні послуги відповідно до кількості осіб, зареєстрованих в його помешканні, тощо. Вважає, що доньку та її малолітнього онука необхідно визнати такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Визнання [PERSON] та її малолітнього сина [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням, необхідно заявнику для зняття останніх з реєстраційного обліку за адресою [ADDRESS]. Позивач в судове засідання не з'явився, надавши письмову заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, заявлені вимоги підтримує повністю, наполягає на їх задоволенні. Відповідач, яка діє в своїх інтересах та інтересах своєї малолітньої дитини в судове засідання не з'явилася, надавши письмову заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, заявлені вимоги визнає, проти їх задоволення не заперечує. Представник третьої особи - Служби у справах дітей військово - цивільної адміністрації м.Торецьк Донецької області в судове засідання не з'явився, надавши суду письмову заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, заявлені вимоги визнає, проти їх задоволення не заперечує. Згідно ч. 1, ч. 4 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь - якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини, які регулюються Цивільним кодексом України, Житловим кодексом. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно копії паспорту громадянина України (а.с. 7-10), оглянутої в судовому засіданні відповідач по справі [PERSON] народилася [INFO], є уродженкою м.Дзержинська Донецької області, яка зареєстрована в [ADDRESS]. Як встановлено судом позивач по справі [PERSON] є батьком відповідача [PERSON], а відповідно малолітній [PERSON] є його онуком. Згідно договору купівлі - продажу квартири (а.с. 13) позивачу по справі [PERSON] на праві приватної власності належить квартира № [ADDRESS] Згідно довідки про склад сім'ї № б/н від 20.09.2018 (а.с. 15) відповідачі по справі [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] зареєстровані за адресою: [ADDRESS], тобто за адресою позивача по справі. З огляду на це, суд зазначає наступне. В п. 34 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року роз'яснено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жили приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Як зазначено в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі 6-709цс16 за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. Отже, вирішуючи дану справу, за встановлених фактичних обставин справи, слід дійти висновку, що до правовідносин, які виникли між сторонами необхідно застосувати положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частиною 4 ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Відповідно до статті 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього кодексу, а саме дружина (чоловік), їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Аналіз зазначених положень законів дозволяє зробити висновок, що член сім'ї власника квартири втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом з'ясовано той факт, що донька позивача по справі [PERSON] та її малолітній син [PERSON] з весни 2015 року не проживають в квартирі батька [PERSON], тому позивач по справі вимушений нести всі витрати по утриманню квартири, сплаті комунальних послуг, тощо. Факт того, що відповідач [PERSON] та її малолітній син [PERSON] не проживають за місцем своєї реєстрації понад встановлені чинним законодавством строки також підтверджено актами вуличного комітету від 27 травня і 25 вересня 2018 (а.с.16-17). Отже, проаналізувавши всі обставини справи, суд вважає, що відповідач [PERSON] з весни 2015 року, тобто понад три роки, без поважних причин відсутня за місцем своєї реєстрації. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачу [PERSON] та її малолітньому сину [PERSON], [INFO] надано дозвіл на тимчасове проживання в м.Салехарду Ямало - Німецького автономного округу Російської Федерації. Що стосується малолітньої дитини, [PERSON], [INFO], то суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Виходячи з цієї норми закону, дитина, яка не досягла 10 років може бути зареєстрована лише з батьками, або з одним із батьків. Таким чином, право малолітнього [PERSON] на користування спірною квартирою є похідним від права його батьків. У зв'язку з тим, що мати втратила право на користування спірною квартирою, тому її дитина втратила право на користування спірною квартирою. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми доказами є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеність перед судом їх переконливості. Таким чином, суд вважає позовні вимоги повністю доведеними, тому підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved