Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-25 00:00:00

В жовтні 2021 року позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача та третьої особи про визнання права власності на нерухоме майно, посилаючись на те, що рішенням Новоселицької міської ради від 12 березня 1999 року був затверджений акт приймання в експлуатацію житлового будинку по [ADDRESS] , який складається з двох окремих квартир: № 1 - яка належить [PERSON] та становить 54/100 частин будинку та № 2 - яка належала [PERSON] та становить 46/100 частин будинку. Оскільки, будівництво будинку було проведено під час шлюбу [PERSON] із [PERSON] , то 1/2 частка квартири [PERSON] (що становить 23/100 частин всього будинку) належить їй як набута частка у спільному сумісному майні подружжя. Після смерті [PERSON] [INFO] відкрилася спадщина на 1/2 частку його квартири (що становить 23/100 частин всього будинку), яку позивачі прийняли своєчасно в рівних долях по 1/3 частці квартири (що становить по 23/300 частин всього будинку) як спадкоємці 1 черги за законом, внаслідок чого нотаріусом Хасанського нотаріального округу Російської Федерації 18 грудня 2001 року було видано позивачам свідоцтво про право на спадщину, яке було зареєстровано Новоселицьким КБТІ в книзі № 12, сторінка № 198, реєстровий № 869. В той же час, зараз вони не можуть реалізувати своє право щодо відчуження вказаної квартири, оскільки нотаріальна контора не бере до уваги державну реєстрацію права власності за правовстановлюючим документом іншої держави. Просили суд визнати за [PERSON] право власності на 23/100 частки будинку по [ADDRESS] як набуту частку у спільному сумісному майні подружжя, а також визнати за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] право власності по 23/300 часток вказаного будинку в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] .. Представник позивачів в судове засідання не з`явився направивши на адресу суду заяву, в якій позов підтримав та просив задовольнити заявлені вимоги, справу розглянути у його відсутності. Представник відповідача Новоселицької міської ради Чернівецької області та третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] подали до суду заяви, в яких позов визнали та просили розглянути справу у їх відсутності. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, дослідивши матеріали справи та враховуючи, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, оскільки визнання позову відповідачем не суперечить встановленим обставинам по справі та не порушує права та інтереси інших осіб, дійшов висновку про розгляд справи у підготовчому судовому засіданні та задоволенні заявлених позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що 05 серпня 1984 року [PERSON] уклав шлюб із [PERSON] .. Рішенням виконкому Новоселицької міської ради № 200 від 14 грудня 1994 року [PERSON] була виділена земельна ділянка по [ADDRESS] для будівництва двохповерхового будинку площею 102, 67 кв.м. 29 грудня 1994 року Новоселицький районний архітектор видав дозвіл № 70 на будівництво вказаного будинку по [ADDRESS] . Рішенням виконкому Новоселицької міської ради № 200 від 14 грудня 1994 року [PERSON] була виділена земельна ділянка по [ADDRESS] для будівництва двохповерхового будинку площею 102, 67 кв.м. 29 грудня 1994 року Новоселицький районний архітектор видав дозвіл № 69 на будівництво вказаного будинку по [ADDRESS] . 01 березня 1999 року двохповерховий будинок по [ADDRESS] , забудований [PERSON] та [PERSON] , загальною площею 237,3 кв.м., житловою площею 143,3 кв.м., був прийнятий в експлуатацію. Відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок від 15 березня 1999 року, зареєстрованим Новоселицьким КБТІ в реєстрову книгу № 12, під № 869, сторінка № 198, [PERSON] належить право приватної власності на 46/100 частин житлового будинку по [ADDRESS] , що складається з житлового будинку літера «А» - квартира № 2 , 1/2 веранди літера «а» . Відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок від 15 березня 1999 року, зареєстрованим Новоселицьким КБТІ в реєстрову книгу № 12, під № 896, сторінка № 198, [PERSON] належить право приватної власності на 54/100 частин житлового будинку по [ADDRESS] , що складається з житлового будинку літера «А» - квартира № 1 , 1/2 веранди літера «а» , сараю з підвалом літера «Б», навісу літера «В». Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України в редакції 1969 року, діючої на час будівництва будинку, майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Аналогічне положення містяться у ст.ст. 60, 61 СК України. Відповідно до ст. 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України в редакції 1969 року, а також за статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України). Отже за змістом вищевказаних норм закону, кожна річ, набута за час шлюбу, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, крім окремих речей кожного з подружжя. Зважаючи на те, що спірна квартира № 2 , 1/2 веранди літера «а» , що становлять 46/100 частин житлового будинку по [ADDRESS] , було побудовано [PERSON] на час коли останній перебував у шлюбі з [PERSON] , то вони вважається їх спільним майном та з того часу вони стали його співвласниками в рівних частках, тобто по 1/2 частці на кожного з них. 18 грудня 2001 року нотаріус Хасанського нотаріального округу Російської Федерації видав свідоцтво про право власності, згідно якого [PERSON] належить 1/2 доля у майні набутому під час шлюбу із [PERSON] та складається з 46/100 частин житлового будинку по [ADDRESS] . Вказане свідоцтво було зареєстровано в Новоселицькому КБТІ в реєстрову книгу № 12, під № 869, сторінка № 198. Однак, на даний час позивачка [PERSON] не може реалізувати своє право щодо відчуження вказаної квартири, оскільки нотаріальна контора не бере до уваги державну реєстрацію права власності за правовстановлюючим документом іншої держави. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Зважаючи, що свідоцтво про право власності на 46/100 частин житлового будинку по [ADDRESS] , що складається з житлового будинку літера «А» - квартира № 2 , 1/2 веранди літера «а» , було видано лише на ім`я [PERSON] , суд вважає, що тим самим порушується право власності щодо вказаного майна позивачки [PERSON] , а тому приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання за позивачкою [PERSON] право власності на 23/100 частки вказаного будинку в порядку набуття подружжям за час шлюбу. [INFO] [PERSON] помер в п. Краекино Хасанського району Приморського краю Російської Федерації, що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] , виданого 30 липня 2001 року відділом РАКСу адміністрації Хасанського району Приморського краю Російської Федерації Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на 23/100 частки житлового будинку по [ADDRESS] , що складається з житлового будинку літера «А» - квартира № 2 , 1/2 веранди літера «а» , а також 1/2 частки огорожі. Пленум Верховного Суду України в абз. 3 п. 1 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах по спадкування» роз`яснив, що у разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року застосуванню підлягає чинне на той час законодавство, зокрема Цивільний кодекс Української РСР, якщо строк на її прийняття закінчився до 01 січня 2004 року. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР в редакції 1963 року, діючої на час виникнення вказаних правовідносин, при успадкуванні по закону спадкоємцями першої черги є в рівних долях діти, подружжя та батьки померлого. Зі змісту ст. 548 ЦК УРСР вбачається, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Частиною другою даної статті передбачено, що зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Таким чином, Цивільний кодекс УРСР 1963 року передбачав фактичне прийняття спадщини. Відповідно до статті 549 ЦК УРСР спадщина вважалася прийнятою, якщо спадкоємець фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, слід мати на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Аналіз вказаних норм та судової практики дає підстави вважати, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути зокрема довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним або протягом шестимісячного терміну після його смерті проживав у спадковому домоволодінні. Факт продовження проживання спадкоємця у спадковому домоволодінні відразу після смерті спадкодавця є беззастережним доказом того, що спадкоємець своєчасно прийняв спадщину, тобто вступив в управління чи володіння спадковим майном. Спадщину після смерті спадкодавця [PERSON] своєчасно прийняли в рівних долях як спадкоємці 1 черги за законом його дружина [PERSON] та діти [PERSON] , [PERSON] , фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном. 18 грудня 2001 року нотаріусом Хасанського нотаріального округу Російської Федерації було видано позивачам свідоцтво про право на спадщину, згідно якого вони набули право власності по 1/3 частки спадкового майна після смерті [PERSON] , яке складається з 23/100 часток житлового будинку по [ADDRESS] . В даному випадку нотаріус Хасанського нотаріального округу Російської Федерації, діючий за місцем смерті спадкодавця, підтвердив, що позивачі вступили в управління та володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини після смерті [PERSON] .. Вказане свідоцтво про право на спадщину було зареєстровано Новоселицьким КБТІ в книзі № 12, сторінка № 198, реєстровий № 869. Проте, на даний час позивачі не можуть реалізувати своє право щодо відчуження прийнятої спадщини, оскільки нотаріальна контора не бере до уваги державну реєстрацію права на спадщину за правовстановлюючим документом іншої держави. Визнання права та зміна правовідношення є встановленими ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів. За змістом ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Враховуючи, що позивачі є спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] , своєчасно прийняли спадщину, інших спадкоємців не має, то суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, у зв`язку із чим позов слід задовольнити та право власності на спадщину визнати за ними в порядку спадкування за законом. У зв`язку із визнанням позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України слід повернути позивачам з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду, що складає 2692 гривні. На підставі ст.ст. 529, 548, 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року, ст.ст. 22, 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України в редакції 1969 року, ст.ст. 60, 61, 69, 70 СК України, ст.ст. 15, 16, 328, 372 ЦК України, суд

Outcome: approved