Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-12 00:00:00

В вересні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Харківського національного університету внутрішніх справ про визнання договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України від 29 серпня 2011 року недійсним. Просила визнати договір про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України від 29 серпня 2011 року, який було укладено між [PERSON], ректором Харківського національного університету внутрішніх справ Бандурка О.М. та начальником УМВС України в Кіровоградській області Пожидаєвим К.М. недійсним, судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач проходила службу в органах внутрішніх справ України та Національній поліції України з 31 липня 2009 року по 04 червня 2016 року. Наказом Кіровоградського юридичного інституту Харківського національного університету внутрішніх справ від 31 липня 2009 року №212 о/с, що підтверджується витягом з послужного списку її прийнято на службу в органи внутрішніх справ і зараховано курсантом КЮІ ХНУВС з 31 липня 2009 року та присвоєно звання «рядовий міліції». 01 вересня 2009 року на виконання вимог Закону України від 20 грудня 1990 року №565-ХІІ «Про міліцію» та наказу МВС від 14 травня 2007 року №150 «Про затвердження Типового договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС України» між позивачем, Кіровоградським юридичним інститутом ХНУВС та УМВС України в Кіровоградській області укладено тристоронній договір про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України. По даному факту позивач зазначає, що дійсно було укладено договір, але її примірник як стороні договору, ні їй, ні її батькам не вручався, так як на той момент їй було 17 років. Вказано, що наказом ХНУВС від 25 серпня 2011 року № 431 о/с позивача переведено з Кіровоградського юридичного інституту у зв'язку із його ліквідацією до складу курсантів ХНУВС. Наказом ХНУВС від 15 червня 2013 року №133 о/с позивача відрахували зі складу курсантів та відкомандирували до УМВС України в Кіровоградській області для подальшого проходження служби. Наказом УМВС України №220 о/с від 27 червня 2013 року позивача призначено на посаду слідчого СВ Кіровоградського міського відділу УМВС України в Кіровоградській області. Відповідно до розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» з 07 листопада 2015 року позивача переведено до Національної поліції України та присвоєно спеціальне звання «старшого лейтенанта поліції». Наказом ГУ Національної поліції в Кіровоградській області від 04 червня 2016 року №83 о/с позивача звільнено відповідно до ст. 77 ч. 1 п. 7 Закону України «Про національну поліцію» (за власним бажанням), вислуга років на день звільнення в календарному обчисленні становить 6 років, 8 місяців, 3 дня. Відповідно до ухвали Кіровського районного суду міста Кіровограда від 05 липня 2016 року, відкрито провадження по цивільній справі за позовом Харківського національного університету внутрішніх справ до [PERSON] про стягнення витрат пов'язаних на утримання. Зазначено, що позов Харківського національного університету внутрішніх справ, який стосується її [PERSON], ґрунтується на тристоронньому договорі про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України, який 29 серпня 2011 року було укладено між нею, ректором Харківського національного університету внутрішніх справ Бандурка О.М. та начальником УМВС України в Кіровоградській області Пожидаєвим К.М., в якому зазначається порядок відшкодування фактичних витрат на підготовку фахівця в разі не виконання ним обов'язків зазначених в договорі. Однак, договір нею не підписувався, підпис під графою [PERSON] їй не належить та являється підробленим. Ухвалою судді Кіровського районного суду міста Кіровограда від 03 жовтня 2016 року відкрито провадження у цивільній справі та призначено судове засідання /а.с.23/. Ухвалою Кіровського районного суду міста Кіровограда від 22 серпня 2017 року по справі призначено судово-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Кропивницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, на вирішення експерта було постановлено питання: Чи підписано договір про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС України від 29 серпня 2011 року під графою [PERSON], [PERSON], чи іншою особою? Провадження у справі на час проведення експертизи зупинено /а.с.84-85/. Ухвалою Кіровського районного суду міста Кіровограда від 20 грудня 2017 року провадження по справі відновлено та призначено розгляд справи в судовому засіданні /а.с.111/. Ухвалою Кіровського районного суду міста Кіровограда від 15 березня 2018 року визначено здійснення розгляду справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання /а.с.117-118/. Ухвалою Кіровського районного суду міста Кіровограда від 29 травня 2018 року закрито підготовче провадження по справі, цивільну справу призначено до судового розгляду по суті в судовому засіданні /а.с.130-131/. 08 листопада 2016 року від представника Харківського національного університету внутрішніх справ надійшли до суду письмові заперечення, відповідно яких представник просив застосувати строк позовної даності та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Вказано, що ХНУВС вважає позовні вимоги [PERSON] незаконними та необґрунтованими, оскільки договір про підготовку фахівця у ВНЗ МВС України укладався на виконання вимог закону України «Про міліцію», постанови КМУ від 01 березня 2007 року №313 «Про затвердження Порядку відшкодування особами витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ» та наказу МВС України від 14 травня 2007 року № 150 «Про затвердження Типового договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України» з кожною особою, яка зарахована до ВНЗ МВС на навчання за державним замовленням в обов'язковому порядку. Форма договору, права і обов'язки сторін та всі істотні умови договору затверджені наказом МВС України, вони не можуть змінюватися за бажанням сторони договору. Особа зарахована на навчання або приєднується до цих умов і погоджується на їх виконання, або відраховується з ВНЗ. Вказано, що [PERSON] стверджує, що підпис, який міститься в договорі їй не належить та являється підробленим, примірник договору як стороні договору не отримала. Проте, ці твердження позивача є необґрунтованими та голослівними. Протягом навчання позивача в університеті, а саме в період з 01 вересня 2009 року по 15 червня 2013 року ані [PERSON], ані батьки позивача не оспорювали дійсність укладеного договору та не заявляли претензій іншим сторонам договору, таким чином схвалюючи укладений договір. Також вважає, що по даній позовній заяві є підстави для застосування строку позовної давності. Позивач досяг повноліття 12 серпня 2010 року, тобто саме з зазначеної дати почався перебіг позовної давності його звернення до суду. Проте, позивач не зверталась до суду з заявою про визнання договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС України недійсним, а продовжувала навчатися у ХНУВС, у 2013 році отримала диплом бакалавра та була розподілена для подальшого проходження служби до УМВС України в Кіровоградській області. Тільки після того, як ХНУВС звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] витрат, пов'язаних з навчанням, позивач не бажаючи відшкодовувати вартість навчання в університеті, вирішила звернутись до суду із позовом про визнання договору недійним. Вказано, що відповідно до умов як договору від 01 вересня 2009 року, який укладався між позивачем, Кіровоградським юридичним інститутом ХНУВС та УМВС України в Кіровоградській області так і договору від 29 серпня 2011 року між позивачем, ХНУВС та УМВС України в Кіровоградській області, згідно протоколу персонального розподілу випускників ХНУВС у 2013 році, після закінчення навчання [PERSON] було відкомандировано до слідчого відділу Кіровоградського міського відділу УМВС України в Кіровоградській області, для подальшого проходження служби на посаді слідчого. Таким чином, університет виконав перед позивачем усі передбачені договором зобов'язання /а.с.28-29/. Позивач в судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Від представника відповідача до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Суд, в межах наданих доказів, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов [PERSON] до Харківського національного університету внутрішніх справ про визнання договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України від 29 серпня 2011 року недійсним не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що наказом Кіровоградського юридичного інституту Харківського національного університету внутрішніх справ від 31 липня 2009 року №212 о/с [PERSON] прийнято на службу в органи внутрішніх справ і зараховано курсантом КЮІ ХНУВС з 31 липня 2009 року та присвоєно звання «рядовий міліції». Відповідно до Витягу із наказу Харківського національного університету внутрішніх справ від 25 серпня 2011 року № 431 о/с «Про переведення курсантів», зазначено, що відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 27 липня 2011 року № 727-р «Про реорганізацію мережі вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ» та наказу МВС України від 28 липня 2011 року № 490 «Про реорганізацію вищих навчальних закладів МВС», переведено для подальшого навчання з 29 серпня 2011 року курсантів з 3-го факультету підготовки фахівців для підрозділів слідства та дізнання за спеціальністю «правознавство» Кіровоградського юридичного інституту ХНУВС на 3-й курс факультету підготовки фахівців для підрозділів слідства та дізнання за спеціальністю «правознавство» Харківського національного університету внутрішніх справ: рядового міліції [PERSON] /а.с.18/. 29 серпня 2011 року між Харківським національним університетом внутрішніх справ в особі ректора Бандурки Олександра Марковича, що діє на підставі Статуту, з одного боку, Головне управління (управління) МВС України в (у) Кіровоградській області в особі начальника полковника міліції Пожидаєва Костянтина Миколайовича, що діє на підставі Положення, з другого боку, та громадянином України рядовим міліції [PERSON], [INFO] з третього боку, відповідно до вимог Законів України «Про вищу освіту», «Про міліцію», постанови Кабінету міністрів України від 01 березня 2007 року №313 «Про затвердження Порядку відшкодування особами витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ», наказу МВС України від 14 лютого 2008 року № 62 «Про затвердження положення про вищі навчальні заклади МВС», наказу МВС України від 14 травня 2007 року № 150 «Про затвердження Типового договору про підготовку фахівців у вищому навчальному закладі МВС України» уклали договір про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України /а.с.94-95/. Відповідно до пункту 3.2 даного договору підставою відшкодування фактичних витрат на підготовку є відмова від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання. Відповідно до пункту 4 даного договору визначено порядок відшкодування особою фактичних витрат на підготовку. Відповідно до Витягу з наказу Харківського національного університету внутрішніх справ від 15 червня 2013 року № 133 о/с відраховано зі складу курсантів та відкомандировано випускників 4-го курсу факультету з підготовки слідчих за спеціальністю «правознавство» Харківського національного університету внутрішніх справ, з 15 червня 2013 року до УМВС України в Кіровоградській області: лейтенанта міліції [PERSON] (М-215882), сума витрат, пов'язаних з її утриманням, складає 29 413 грн. 50 коп. /а.с.19/. З 07 листопада 2015 року [PERSON] переведено до Національної поліції та присвоєно спеціальне звання «лейтенанта поліції». Відповідно до Витягу з наказу № 83 о/с від 04 квітня 2016 року згідно Закону України «Про Національну поліцію» звільнено зі служби в поліції за п. 7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням) старшого лейтенанта поліції [PERSON] (М-215882), слідчого Кіровоградського відділу поліції Головного управління Національної поліції в області, з 04 квітня 2016 року. Вислуга років на день звільнення в календарному обчисленні становить 06 років, 08 місяців, 03 дня /а.с.9/. Відповідно до ухвали судді Кіровського районного суду міста Кіровограда від 05 липня 2016 року, відкрито провадження у справі за позовом Харківського національного університету внутрішніх справ до [PERSON] про стягнення витрат пов'язаних на утримання /а.с.8/. Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України від 29 серпня 2011 року позивач посилається на те, що в договорі міститься не її підпис. Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 15 грудня 2017 року №473/474/17-27, підписи від імені [PERSON] в договорі про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України від 29 серпня 2011 року, які містяться на 1-й, 2-й та 3-й сторінках в графі «__(підпис)» та на 3-й сторінці в графі «Курсант [PERSON] (підпис)», виконані рукописним способом, пастою кулькової ручки, без попередньої технічної підготовки чи застосування технічних засобів. Підписи від імені [PERSON] в договорі про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України від 29 серпня 2011 року, які містяться на 1-й, 2-й та 3-й сторінках в графі «__(підпис)» та на 3-й сторінці в графі «Курсант [PERSON] (підпис)», виконані не самою [PERSON], а іншою особою /а.с.104-107/. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 626 ЦК України встановлено,що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.2 ст. 222 ЦК України правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків, може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи. Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Правилами ст. 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правочин вважається схваленим, якщо ці особи, дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявили претензії другій стороні (частина перша статті 221 ЦК України). Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов'язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд вважає, що заявлені вимоги позивача недоведені та не підтверджені належними доказами. Судом встановлено, що позивач здобула освіту у ХНУВС, отримала диплом, в подальшому працювала в органах внутрішніх справ, що підтверджується наказом, була звільнена за власним бажанням, будь-яких претензій не пред'являла та виконувала його умови, тому вважається, що вона погодилась з умовами договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України від 29 серпня 2011 року, на даний час умови договору виконані. Враховуючи викладене, а також враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду судом справи, а тому суд вважає позов необґрунтованим, безпідставним та недоведеним, в зв'язку з чим в його задоволенні слід відмовити. Щодо посилань представника відповідача про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, з підстав пропуску строку позовної давності суд зазначає наступне. Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно вимог ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частинами 2-4 ст. 267 ЦК України, визначено, що заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» за №14 від 18.12.2009 року зазначено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. З огляду на те, що суд прийшов до висновку про необґрунтованість та недоведеність вимог позивача, підстав для застосування ст. 267 ЦК України, суд не знаходить. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed