Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-13 00:00:00

В грудні 2015 р. до Подільського районного суду м. Києва звернувся [PERSON] (надалі за текстом - [PERSON] ) з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - [PERSON] ), третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Войтовський Валентин Сергійович (надалі за текстом - приватний нотаріус КМНО Войтовський В.С.), про визнання недійсним договору дарування. В обґрунтування свого позову вказав, що 13.07.2015 між ним та [PERSON] було укладено договір дарування 1/2 частини квартири номер [ADDRESS] (надалі за текстом - договір), який було посвідчено приватним нотаріусом КМНО Войтовським В.С. Зазначив, що з [PERSON] не мав ніяких домовленостей щодо належної йому частини квартири, оскільки з пропозицією про укладання правочину відносно його частки квартири зверталася мати останнього. [PERSON] був обізнаний з тяжким матеріальним становищем [PERSON] , планував укласти з ним договір довічного утримання. Однак, станом на день укладання договору [PERSON] було введено [PERSON] в оману, і без попередньої згоди останнього, було укладено договір дарування квартири. Також, у позовній заяві [PERSON] повідомив про незадовільний стан свого зору, тому станом на дату підписання договору він не мав змоги детально ознайомитись із змістом договору, оскільки стан здоров`я не дозволяв йому належно ознайомитись з текстом договору, який йому було передано нотаріусом. Стверджує, що укладаючи спірний договір, він не усвідомлював дійсні умови підписано ним договору і його правові наслідки. Вважає, що зазначений договір порушує його права, оскільки в силу похилого віку і за станом здоров`я, укладаючи з [PERSON] договір, мав не мав на меті відчуження на користь відповідача квартири, яка є його єдиним житлом. В зв`язку з чим, вважає недійсним вказаний договір дарування, оскільки він не відповідає його внутрішній волі щодо правової природи і змісту правочину. Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 25.12.2015 відкрито провадження по справі та призначено судове засідання. Рішенням суду від 16.03.2016 року відмовлено в задоволенні позову. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 11.10.2016 року апеляційну скаргу представника [PERSON] відхилено, Рішення Подільського районного суду міста Києва від 16.03.2016 року залишено без змін. Постановою Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 07.03.2018 року частково задоволено касаційну скаргу представника [PERSON] , Рішення Подільського районного суду міста Києва від 16.03.2016 року та Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 11.10.2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.04.2018 року, справу передано на розгляд судді Войтенко Т.В. Ухвалою суду від 20.04.2018 року справу прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання. 01.08.2018 року до суду надійшов відзив [PERSON] . У відзиві останній зазначив, що на виконання вимог статті 722 ЦК України прийняв 1/2 частину подарованої квартири, з серпня 2015 року по даний час на правах власника сплачує всі необхідні комунальні платежі. Вказав, що проживання [PERSON] у спірній квартирі після укладення договору не є свідченням помилки при підписанні договору, відсутність у особи іншого житла, окрім подарованого, не свідчить про порушення закону, оскільки власник може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Також зазначив, що ніякого обману з його боку не було, а всі обставини договору дарування між [PERSON] та ним були узгоджені і відомі протягом близько десяти років. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки вони не підтверджені жодними доказами. 02.08.2018 року [PERSON] подано до суду зустрічний позов до [PERSON] , третя особа приватний нотаріус КМНО Войтовський В.С., про тлумачення змісту правочину. Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 17.12.2018 року зустрічну позовну заяву залишено без руху, надано строк для усунення недоліків. 17.12.2018 року до суду від представника [PERSON] надійшла відповідь на відзив на первісний позов. У відповіді на відзив представник [PERSON] наполягав на тому, що договір дарування було укладено під впливом помилки, оскільки останній є особою похилого віку, має незадовільний стан здоров`я, спірна квартира є його єдиним житлом, він зареєстрований та продовжує проживати у спірній квартирі. На підставі зазначеного просив задовольнити первісний позов. 24.12.2018 року на виконання Ухвали суду від 17.12.2018 року до суду надійшла уточнена зустрічна позовна заява, в якій [PERSON] просив суд захистити цивільне право або інтерес шляхом постановки рішення про тлумачення змісту договору. Ухвалою суду від 05.02.2019 року зустрічну позовну заяву прийнято до спільного розгляду з первісним позовом. 22.02.2019 року від представника [PERSON] надійшов відзив на зустрічну позовну заяву. У відзиві представник [PERSON] зазначив, що позовні вимоги, викладені у зустрічній позовній заяві, є необґрунтованими та такими, що суперечать чинному законодавству, просив відмовити у їх задоволенні. Ухвалою суду від 05.06.2019 року у зв`язку із смертю [PERSON] провадження у справі зупинено до моменту залучення до участі у справі правонаступників померлого. Відповідно до повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.12.2019 року, справу передано на розгляд судді Гребенюку В.В. 12.12.2019 року до суду надійшло клопотання про залучення у справі в порядку правонаступництва [PERSON] (надалі за текстом - [PERSON] ) в якості позивача. Ухвалою суду від 12.12.2019 року справу прийнято до розгляду, призначено судове засідання, витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Косарєвої Т.В. завірену належним чином копію спадкової справи [PERSON] , який помер [INFO] . 12.08.2020 року від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Косарєвої Т.В. до суду надійшла копія спадкової справи після смерті [PERSON] 05.10.2020 року до суду надійшло клопотання про залучення [PERSON] до участі в справі в порядку правонаступництва замість померлого [PERSON] . Протокольною ухвалою 12.03.2021 року замінено позивача за первісним позовом з [PERSON] на [PERSON] , залучено в якості третьої особи [PERSON] (надалі за текстом - [PERSON] ). В судовому засіданні 09.09.2021 року допитані свідки [PERSON] , [PERSON] . В судове засідання 14.12.2021 року з`явився [PERSON] та його представник, представник [PERSON] , а також [PERSON] . Приватний нотаріус КМНО Войтовський В.С.в судове засідання не з`явився, явку свого представника не забезпечив, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином. [PERSON] та його представник вимоги первісного позову підтримали, просили його задовольнити, проти зустрічного позову заперечували, просили залишити без задоволення. Представник [PERSON] просив відмовити у задоволенні первісного позову, зустрічний позов просив задовольнити. Вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 13.07.2015 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування, згідно якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар належну дарувальнику на праві приватної власності 1/2 частини квартири номер [ADDRESS] . Даний договір посвідчений приватним нотаріуомс КМНО Войтовським В.С. 13.07.2015 р. та зареєстрований в реєстрі за № 2398 (а.с. 7, т.1). [PERSON] є племінником [PERSON] , [PERSON] є рідною сестрою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 14.06.1998 року, свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 30.09.1987 року, свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 19 лютого 1956 року, свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 18.01.1960 року (а.с. 56-58, т.1). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 20.03.2019 року, [PERSON] помер близько [INFO] року (а.с. 218, т.2). [PERSON] заповідав своє майно [PERSON] , що підтверджується заповітом від 30.08.2015 року, посвідченим приватним нотаріусом Ірпінського нотаріального округу Київської області Калинушкою О.О. та внесеним в реєстр за № 2504 (а.с. 220, т.3). [PERSON] та [PERSON] були подані заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (а.с. 32, 45, т.3). Відповідно до п.1 ст. 202 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України), правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Стаття 203 ЦК України передбачає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Як передбачено п. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до п. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. З роз`яснень, які викладені в пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» (надалі за текстом - Постанова № 9), вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Позовні вимоги за первісним позовом обґрунтовані тим, що волевиявлення [PERSON] не відповідало його внутрішній волі, оскільки він вважав, що вчиняє договір довічного утримання, посилаючись як на підставу для визнання вищевказаного договору недійсним і ст. 229 ЦК України (вчинення договору під впливом помилки), і ст.230 ЦК України (під впливом обману), і ст. 233 ЦК України (під впливом тяжкої обставини), з мотивуванням всіх трьох підстав. Відповідно до п. 19 Постанови № 9, обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Пунктом 20 Постанови № 9 звернуто увагу судів на те, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Таким чином, правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 ЦК України може бути визнаний судом недійсним. Вбачається, що саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Варто враховувати, що обман стосовно мотиву, тобто внутрішнього спонукання особи до здійснення правочину, не має істотного значення. Зокрема, обман щодо фінансового становища контрагента як мотиву правочину не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до п. 23 Постанови № 9, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Як вбачається з матеріалів справи, договір дарування був укладений на загальних умовах, додержання яких є необхідним для чинності правочину, що відповідає ч. ч. 1-6 ст. 203 ЦК України. Судом встановлено, що договір дарування квартири був підписаний усіма сторонами, а відтак, за правилом ч. 1 ст. 638 ЦК України є укладеним, оскільки сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, застережень до договору не висловлювали. Відповідно п. 8 договору, вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається сторонами, зміст ст.ст. 210, 234, 235, 334, 717, 722 Цивільного кодексу України, ст. 174 Податкового кодексу України, сторонам роз`яснено нотаріусом. Сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, а також свою обізнаність із вимогами законодавства, що були їм роз`яснені нотаріусом. Згідно ст.ст. 44, 45 Закону України «Про нотаріат», нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та правових наслідків для кожної із сторін. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, свідчать особисті підписи сторін на правочині. Нотаріально посвідчувані правочини, а також заяви та інші документи підписуються у присутності нотаріуса. Якщо особа внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не могла підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. На момент укладення договору дарування жодних зауважень від [PERSON] про неможливість здійснити нотаріальну дію в зв`язку з хворобою або фізичною вадою не надходило, тому в договорі відсутнє відповідне застереження. В оспорюваному договорі сторони, зокрема і [PERSON] , своїми підписами підтвердили, що договір відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладений у відповідності зі справжньою їх волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладено ними без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, сторони однаково розуміють значення, умови договору, його природу і правові наслідки, бажають настання саме тих правових наслідків, що створюються договором. Доказів порушення приватним нотаріус КМНО Войтовським В.С. вимог ст.44 Закону України «Про нотаріат», щодо встановлення дійсності намірів сторін укласти саме договір дарування квартири, а не договір довічного утримання, роз`яснення вимог законодавства щодо змісту і правових наслідків договору судом не отримано. Посилання [PERSON] на те, що він мав намір укласти договір довічного утримання і не збирався дарувати частину квартири, не знайшли підтвердження в ході розгляду справи. Дані твердження спростовуються, зокрема, показаннями свідків, згідно яких [PERSON] протягом близько десяти років до укладення договору дарування висловлював бажання подарувати [PERSON] належну йому частину квартири. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази, які могли б свідчити про намір [PERSON] укласти договір довічного утримання - проекту договору, переписки, в якій обговорювалися умови договору, тощо. Також, в позовній заяві та інших документах по суті справи не наведено розуміння [PERSON] договору довічного утримання та його умов, його відмінностей від договору дарування. Посилання на те, що відсутність окулярів та поганий зір призвели до помилки або обману при укладенні договору суд до уваги не приймає, оскільки текст договору, який сторони обумовили і підписали, був складений нотаріусом без участі у цьому [PERSON] , а підписання договору без попереднього ознайомлення з його змістом, може свідчити про недбалість при вчиненні правочину. Також, суду не надано доказів умисного введення [PERSON] іншою стороною в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Доводи про те, що [PERSON] подарував квартиру сторонній людині, спростовуються наданими документами, згідно яких [PERSON] є племінником [PERSON] , даний факт також безпосередньо підтверджений [PERSON] в судовому засіданні. Щодо вчинення правочину під впливом тяжкої обставини (скрутного фінансового становища) і на вкрай невигідних умовах, суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази того, яким чином дана обставина вплинула на укладення договору дарування, враховуючи те, що вчинення правочину жодним чином не усунуло або зменшило дану обставину. Той факт, що квартира, частину якої подарував [PERSON] , є його єдиним житлом, сам по собі не може бути підставою для визнання договору недійсним, оскільки відповідно до ст. 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Також, не може бути підставою для визнання договору дарування недійсним та обставина, що [PERSON] після укладення договору дарування продовжував проживати у квартирі, враховуючи те, що [PERSON] , як власнику, згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених ст.82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже, на день розгляду справи суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, за яких при укладанні договору дарування мало місце введення в оману дарувальника, щодо природи договору, та прав та обов`язків сторін, не здобуто таких доказів і в ході судового засідання. Фактично, позовні вимоги за первісним позовом ґрунтуються лише на поясненнях сторони позивача, а відтак, суд, з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи не підтверджені певними засобами доказування, позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, обставини, викладені в ньому, не знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог за зустрічним позовом, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України). Положення ст. 627 ЦК України визначають, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 2-4 ст. 213 ЦК України, на вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьої цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Правила тлумачення правочину мають застосовуватися і в разі автентичного тлумачення правочину його сторонами, і в разі тлумачення правочину судом. Але якщо в разі автентичного тлумачення ця норма має рекомендаційний характер, то в разі випадку тлумачення змісту правочину судом застосування правил ч. 3 і ч. 4 ст. 213 ЦК України є обов`язковим. В Постанові Верховного Суду від 16.10.2019 р. у справі 266/3229/16-ц зазначено, що за змістом вказаної статті тлумачення змісту правочину можливе за наявності спору, тобто коли сторони мають різне уявлення щодо свого волевиявлення або волевиявлення іншої сторони. Підставою для тлумачення судом правочину є наявність спору між сторонами щодо його змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів тексту або його частини, що не дає змоги з`ясувати дійсний зміст правочину або його частини, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити її намір. Тлумачення не створює, а лише роз`яснює існуючі умови правочину. У даній справі між сторонами наявний спір щодо недійсності правочину у зв`язку із укладенням його під впливом помилки, обману, або тяжкої обставини. Таким чином, між сторонами відсутній спір щодо змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів тексту або його частини. Метою тлумачення правочину є з`ясування того, що в ньому дійсно виражено, а не того, що малося на увазі. Потреба у тлумаченні правочину виникає у зв`язку з неповнотою або недостатньою ясністю окремих його умов. Саме тому, при тлумаченні правочину суди повинні брати до уваги однакове для всього змісту правочину буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів, вжитих у правочині. Аналіз положень статті 213 ЦК України свідчить, що тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). Потреба в тлумаченні виникає в разі різного розуміння змісту правочину його сторонами, зокрема при невизначеності і незрозумілості буквального значення слів, понять і термінів змісту. З огляду на викладене, необхідною умовою для тлумачення правочину відповідно до статті 213 ЦК України є незрозумілі слова, поняття терміни, які не дають змоги з`ясувати дійсні наміри сторін при підписанні договору, тоді як текст договору дарування є чітким, зрозумілим та не передбачає двозначного трактування. Зі змісту договору не вбачається, що він носить суперечливий характер, що неможливо встановити волю і намір сторін, або є інші причини для його тлумачення. Суд приймає до уваги, що тлумачення змісту правочину є правом суду, а не обов`язком. Враховуючи викладене вище, а також те, що [PERSON] не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які він посилається, підстав для застосування такого способу захисту, як тлумачення договору, а отже, і для задоволення позовних вимог за зустрічним позовом, суд не вбачає.

Outcome: dismissed