Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-27 00:00:00

Виконавча дирекція Луганського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди. В обґрунтування позову вказали, що згідно вироку Антрацитівського міськрайонного суду Луганської області від 27.12.2012 року відповідач [PERSON] був визнаний винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України. Вишевказаний злочин був скоєний відносно застрахованих осіб [PERSON] та [PERSON] (працівники центральної збагачувальної фабрики «Нагольчанська» м. Антрацит), яким було спричинено тілесні ушкодження, в наслідок чого вони знаходилися на стаціонарному лікуванні, що підтверджено листками непрацездатності [PERSON]: АВР № 081259, АВР № 081881, [PERSON]: АВР № 008870, АВР № 068952, АВР 160001, АВР № 082734, АВР № 083237, АВР № 092087, АВР № 093068, АВР № 118053, АВР № 118930. За період з 30.06.2012 року по 25.07.2012 року [PERSON] та з 29.06.2012 року по 05.01.2013 року [PERSON] за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності виплачена допомога з тимчасової втрати працездатності в загальній сумі 22439, 19 грн., що передбачено ч.1 п.1 ст. 35, а також абзацом 1 ч.1 ст. 50 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування в зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, обумовленими похованням» № 2240 від 18.01.2001 року. Своїми діями відповідач завдав шкоди позивачу в розмірі виплаченої застрахованим особам допомоги за листками непрацездатності за рахунок коштів відділення Фонду в розмірі 22439,19 грн. Просять стягнути на їх користь з відповідача [PERSON] суму шкоди в розмірі 22439, 19 грн. В судовому засіданні представник позивача - Сорока Є.Ф., який діє на підставі довіреності від 02.01.2013 року та від 08.01.2014 року, підтримав позовні вимоги та пояснив, що у 2001 році перед прийняттям Закону України № 2464 «Про збір та облік єдиного внеску на соціальне страхування в зв'язку з тимчасовою втратою працездатності», який є чинним на даний час, всі внески підприємств, організацій та фізичних осіб, які самостійно себе забезпечують роботою, творча діяльність, і які бажають бути добровільно застрахованими, вони акумулювали єдині внески. Були окремі статті видатків, як - лікарняні, санаторне-курортне лікування, часткове фінансування дитячо-юнацьких шкіл. Все це були окремі статті видатків. На кожну статтю видатків надходили всі внески і відповідно вони виплачувалися. Застрахованим особам вони повинні були виплачувати і виплачують. На даний час всі функції віддані Пенсійному фонду і вони не відповідають за доходну частину, як це було раніше. На даний час їх бюджет не будується на потоці коштів, які сплачують застраховані особи та роботодавці. Цим повністю займається Пенсійний фонд. Вони зараз лише контролюють видаткову частину. Відповідно були змінені і статті видатків. На даний час вони отримують кошти на санаторне-курортне лікування, забезпечення новорічними подарунками, займаються частковим фінансуванням дитячо-юнацьких шкіл. Тобто це є визначені статті видатків. Такого поняття як «стаття видатків по лікарняним листкам» у них не існує і не існує у законі № 2464. В даному випадку [PERSON] є застрахованими особами, які отримали ушкодження здоров'я внаслідок неправомірних дій [PERSON], знаходились на лікуванні, і такі лікарняні фонд не оплачує. Насправді вони оплатили ці лікарняні для того, щоб не викликали соціального напруження у суспільстві. Це їх право. Потім ці кошти за лікарняні вони стягують у порядку регресу . Сплачені кошти особами [PERSON] - це сплати осіб, які застраховані . Перед виплатою лікарняних звернення розглядає комісія і вирішує питання про сплату. Джерела фонду - це внески застрахованих осіб. [PERSON] також сплачує внески і вона має право на надання послуг. Також фонд поповнюється з Державного Бюджету України. В останній день місяця роботодавець перераховує внески за своїх найманих працівників на рахунок Пенсійного фонду, а Пенсійний фонд потім перераховує кошти на рахунок позивача на певні статті видатків. Дійсно вони є позабюджетною організацією, але певний відсоток асигнувань отримують з Державного Бюджету України, але ж 90% - це страхові внески роботодавців за своїх працівників. Для отримання коштів від Пенсійного фонду вони оформлюють заявку, в якій вказують, яку суму їм необхідно виплатити і Пенсійний фонд перераховує їм вказану суму. [PERSON] отримала травми, отримує лікарняні. Потім звертається до комісії по соціальному страхуванню підприємства. Комісія розглядає звернення та приймає рішення про виплату лікарняних. Протокол комісії та звернення направляють до Фонду соціального страхування. Суму виплати встановлює та визначає комісія. Просить задовольнити вимоги позивача повністю та стягнути з відповідача на їх користь 22439, 19 грн. Представник відповідача - [PERSON], який дії на підставі договору, позовні вимоги не визнав повністю та пояснив в судовому засіданні, що [PERSON] знаходилась у трудових відносинах з підприємством, сплачувала страхові внески для того, щоб в подальшому отримати допомогу за лікарняними. Представник позивача посилається на ст. 1191 ЦК України, яка містить загальні підставі для відшкодування шкоди. В даному випадку втрата здоров'я [PERSON] повинна регулюватися Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народження та похованням» . Позивач просить відшкодувати шкоду, тобто [PERSON] сплачувала страхові внески, потім їй фактично ці внески були виплачені як допомога по лікарняним. Виходить, що вона знов отримала ті гроші, які сплачувала як страхові внески. Згідно вироку Антрацитівського міськрайонного суду відповідач [PERSON] був зобов'язаний відшкодувати потерпілим [PERSON] та [PERSON] шкоду, завдану здоров'ю. [PERSON] не повинен двічі сплачувати шкоду потерпілим. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог повністю. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Вироком Антрацитівського міськрайонного суду Луганської області від 27 грудня 2012 року [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України (а.с.32-35). Внаслідок отриманих травм [PERSON] позивачем нарахована та виплачена допомога по тимчасовій непрацездатності у розмірі 18793,47 грн. , зокрема: 2415,15 грн. за листками непрацездатності серії АВР №008870 з 29 червня по 27 липня 2012 року (а.с.3); 805,06 грн. за листком непрацездатності серії АВР № 068952 з 28 липня по 02 серпня 2012 року (а.с.3); 1207,58 грн. за листком непрацездатності серії АВР № 160001 з 03 серпня по 15 серпня 2012 року (а.с.3); 1610,10 грн. за листком непрацездатності серії АВР № 082734 з 16 серпня по 31 серпня 2012 року (а.с.3); 3014,47 грн. за листками непрацездатності серії АВР № 083237 з 01 вересня по 30 вересня 2012 року (а.с.3); 3023,41 грн. за листками непрацездатності серії АВР № 092087 з 01 жовтня по 31 жовтня 2012 року (а.с.3); 3220,20 грн. за листками непрацездатності серії АВР № 093068 з 01 листопада по 30 листопада 2012 року (а.с.6) 2817,68 грн. за листками непрацездатності серії АВР № 118053 з 01 грудня по 28 грудня 2012 року (а.с.3); 679,82 грн. за листками непрацездатності серії АВР № 118930 з 29 грудня 2012 року по 05 січня 2013 року (а.с.3). Внаслідок отриманих травм [PERSON] позивачем нарахована та виплачена допомога по тимчасовій непрацездатності у розмірі 3645,72 грн. , зокрема: 2461,64 грн. за листками непрацездатності серії АВР № 081259 з 30 червня по 19 липня 2012 року (а.с.4); 1184,08 грн. за листком непрацездатності серії АВР № 081881 з 20 липня по 25 липня 2012 року (а.с.4). Позивач, звертаючись до суду з даним позовом про зворотню вимогу до винної особи, посилається на статтю 1191 ЦК України. Однак, згідно із ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Статтею 993 ЦК України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Зазначена норма, що міститься в главі 82 ЦК України та регулює правовідносини щодо відшкодування шкоди, передбачає право регресу особи в разі, якщо вона відшкодувала потерпілому шкоду, завдану іншою особою в рамках деліктних правовідносин між нею та потерпілим. Разом з тим правовідносини, пов'язані зі страхуванням різних видів, регулюються нормами глави 67 ЦК України. Відповідно до ст. 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані з: 1) життям, здоров'ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); 2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); 3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності). Статтею 999 ЦК України передбачено, що законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Відповідно до цієї норми до страховика переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки про відшкодування шкоди, лише в разі виплати страхового відшкодування за договором майнового страхування. В разі проведення страхових виплат за договором особистого страхування (життя, здоров'я, працездатності, пенсійного забезпечення) таке право вимоги страховика до особи, відповідальної за заподіяння шкоди, не передбачено. Зазначений висновок ґрунтується на комплексному аналізі норм ст. ст. 512, 993, 999 ЦК України, положень Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від 14 січня 1998 року та Закону України від 18 січня 2001 року №2240-ІІІ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням». Зазначені закони визначають принципи та загальні правові, фінансові та організаційні засади загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян та, зокрема, правову основу, економічні механізми і організаційну структуру загальнообов'язкового державного соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Відповідно до ст. ст. 6, 20 Основ страховиками є цільові страхові фонди, які беруть на себе зобов'язання щодо збору страхових внесків та надання застрахованим особам матеріального забезпечення і соціальних послуг при настанні страхових випадків, основними джерелами коштів яких є внески роботодавців і застрахованих осіб. Основами також передбачено право страховика припинити виплати і надання соціальних послуг за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням застрахованій особі з підстав, зазначених у ст. 27 Основ, та право неналежного страховика, яким здійснено виплати застрахованій особі, звернутися до належного страховика з вимогою про відшкодування понесених ним витрат. Преамбулою Закону передбачено, що страхування на випадок тимчасової втрати працездатності є окремим видом загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян, що здійснюється Фондом соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Статтею 5 Закону визначено основні принципи страхування від нещасного випадку, якими, зокрема, є обов'язковість страхування від нещасного випадку осіб, які працюють на умовах трудового договору (контракту) та інших підставах, передбачених законодавством про працю; державні гарантії реалізації застрахованими особами своїх прав; обов'язковість фінансування Фондом соціального страхування з тимчасової втрати працездатності витрат, пов'язаних із наданням матеріального забезпечення та соціальних послуг в обсягах, передбачених цим Законом; формування та використання страхових коштів на засадах солідарності та субсидування; цільове використання коштів загальнообов'язкового державного соціального страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності; відповідальності роботодавців та Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності за реалізацію права застрахованої особи на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за цим законом. Згідно з п. 1 ст. 2 Закону суб'єктами страхування є: страховик - Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності; страхувальник - роботодавець; застрахована особа - найманий працівник, а у випадках, передбачених цим Законом, також інші особи, на користь яких здійснюється загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності. Об'єктом страхування є тимчасова втрата працездатності застрахованою особою. Таким чином, страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності є обов'язковим особистим страхуванням. Ні Основи, ні Закон, ні норми глави 67 ЦК України не передбачають право страховика, який сплатив страхове відшкодування потерпілій особі, застрахованій за договором загальнообов'язкового державного соціального страхування згідно із Законом, на звернення з вимогою до винної особи про відшкодування сплачених застрахованому страхових сум. Крім того, задоволення таких вимог означало б заміну сторін у зобов'язанні, в якому права застрахованої особи на отримання відшкодування перейшли б до страховика, у той час як відповідно до ст. 515 ЦК України не допускається заміна кредитора в зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора, зокрема про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я. Оскільки сфера дії Закону поширюється виключно на застрахованих осіб, страхувальників та страховика й цим Законом, а також іншими нормативно-правовими актами не врегульований правовий механізм відносин Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності як страховика з іншими особами, відповідальними за шкоду, завдану життю та здоров'ю застрахованої особи, то до таких правовідносин підлягають застосуванню загальні положення ЦК України щодо страхування. Згідно з положеннями ст. ст. 993, 999 ЦК України, Закону та Основ Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності як страховик за обов'язковим особистим страхуванням не має права вимоги до особи, відповідальної за заподіяння шкоди потерпілому, а тому його позовні вимоги задоволенню не підлягають. В повному обсязі рішення викладено 28 березня 2014 року. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed