Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-02 00:00:00

В жовтні 2016 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом про визнання недійсним заповіту складеного 18.03.2015 року [PERSON] на імя [PERSON] та [PERSON] з підстав, передбачених ч.1 ст. 225 ЦК України визнання недійним правочину, який дієздатна особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Просила визнати заповіт складений 18.03.2015 року [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Скадовського районного нотаріального округу Херсонської області [PERSON] недійсним, вирішити питання щодо судових витрат. Згодом позовні вимоги уточнила, просила визнати недійсним заповіт складений 18.03.2015 року [PERSON] посвідчений секретарем виконкому Лазурненської селищної ради Скадовського району Херсонської області [PERSON] Представник позивача, позивачка в судовому засіданні позов підтримали, позивачка пояснила, що її чоловік [PERSON] переніс ішемічний інсульт, який вплинув на його психічний стан. Після стаціонарного лікування він проходив обстеження у лікаря-психіатра та лікаря-невропатолога. В день посвідчення оспорюваного заповіту чоловік був лежачим хворим, потребував постійного стороннього догляду. Відповідач [PERSON] проживав і проживає разом в одному селищі 45 років, був знайомим її чоловіка і не більше. Вказане дає підстави вважати, що через хворобу [PERSON] не сприймав дійсність і не міг керувати своїми діями. Представник відповідача [PERSON] та відповідач [PERSON] позов не визнали, просили відмовити в його задоволенні, оскільки позивачем не доведено належними та допустимим доказами того, що померлий [PERSON] під час складання заповіту від 18.03.2015 року не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Відповідач [PERSON] стверджував, що останній до дня своєї смерті адекватно сприймав дійсність, усвідомлював значення своїх дій та керував ними. Відповідач [PERSON], допитана за дорученням Скадовського районного суду Херсонської області, Свердловським районним судом м. Бєлгорода, Російської Федерації, пояснила, що позовні вимоги не визнає, оскільки її батько [PERSON] на час складання оспорюваного заповіту був при здоровому глузді, пересувався з паличкою, робив фізичні вправи. Третя особа приватний нотаріус Скадовського районного нотаріального округу Херсонської області [PERSON] до судового засідання не зявилась, причини неявки суду не повідомила. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу, суд приходить до наступних висновків. Складення і посвідчення заповіту врегульовано нормами Цивільного кодексу України ( далі ЦК). Заповіт - це особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт здійснюється особисто фізичною особою з повною цивільною дієздатністю( ст.1233,1234 ЦК). Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин ( ст.1235 ЦК). Цивільним кодексом України передбачено певні вимоги щодо складання та посвідчення заповіту. Заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення та має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт у звязку з хворобою або фізичною вадою, за її дорученням заповіт у її присутності підписує інша особа. Згідно частин першої-третьої статті 1254 ЦК заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт; Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить; кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним; якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу (вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, а також вчинення правочину під впливом насильства). Відповідно до вимог частин першої та третьої статті 225 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені ( ч.1 ст. 225 ЦК ). Підставою для визнання правочину недійсним за ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України № 6-1531цс16 від 28 вересня 2016 року, № 6-9цс12 від 29 лютого2012 року. Як встановлено у судовому засіданні 04.05.2012 року приватним нотаріусом Скадовського районного нотаріального округу Херсонської області було складено і посвідчено заповіт, відповідно до якого [PERSON] заповів 2/3 частини всього належного йому майна [PERSON] та 1/3 частину всього належного йому майна [PERSON] 18 березня 2015 року в.о. секретаря виконкому [PERSON] було складено і посвідчено новий заповіт, відповідно до якого [PERSON] заповів 1/2 частину всього належного йому майна [PERSON] та 1/2 частину всього належного йому майна [PERSON] Свідок [PERSON] допитана в судовому засіданні пояснила, що проживає по сусідству з сімєю [PERSON], бувала у них дома. Померлий [PERSON] після отриманих інсультів в 2015 році став неадекватним, бив позивачку, на всіх був, злий, ображений, втрачав пам'ять. Останній заповіт був складений ним в неадекватному стані. За 10 днів до смерті провідувала його, він лежав на ліжку на привітання реагував тільки очами, рухатися не міг. Свідок [PERSON] допитаний в судовому засіданні пояснив, що з сімєю [PERSON] вони є сусідами. З 1999 року позивачка проживала разом з померлим. Останній складав на позивачку заповіт, потім його скасував, потім знову його складав. Будь-яких психічних вад за померлим не спостерігав, поводив себе нормально. Перед смертю хворів, були інсульти, приїжджала швидка медична допомога. Оскільки покази свідків з боку відповідача є суперечливими, то суд не бере до уваги їх як доказ. Крім того, у судовому засіданні представник позивача відмовився від клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи, а тому відсутні допустимі докази стану заповідача під час складення заповітів. Згідно вимог ч.1,2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень ( ч.1 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною сьомою статті 81 ЦПК України визначено, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Таким чином, у судовому засіданні, з боку позивача та його представника, не було доведено, що на час складення та посвідчення заповіту 18 березня 2014 року [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними, тобто не доведено наявність підстав для визнання зазначених заповітів недійсними, а тому суд відмовляє у задоволенні заявлених вимог з підстав їх необґрунтованості та недоведеності у судовому засіданні. Питання порушені представником позивача під час розгляду справи по суті про те, що підпис в оспорюваному заповіті спадкодавцю не належить, в.о. секретаря виконкому Лазурненської селищної ради Скадовського району Херсонської області не мала повноважень посвідчувати заповіт а також те, що [PERSON] має обовязкову частку у спадковій масі є іншою правовою підставою визнання недійсним правочину і до уваги судом не приймаються як такі, що заявлені без додержання вимог ч.3 ст.49 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed