Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-13 00:00:00

В грудні 2013 року позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права особистої власності, в якому просила визнати за нею право особистої власності на домоволодіння [ADDRESS], яке розташоване на земельній ділянці площею 390 кв.м. та яке складається з: А-1 - житловий будинок, шлакобетон, житловою площею 26.1 кв.м., Б- убиральня, дощата, В - душ, дощатий, 1-6 - огорожі, споруди дощаті, залізо, цегла та стягнути з відповідача на її користь судові витрати по справі. В обґрунтування позову вказала, що 02.11.2002 року між нею та відповідачем відділом реєстрації актів громадського стану Красногвардійського районного управління юстиції м. Дніпропетровська було укладено шлюб, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис № 495. 25 вересня 2013 року рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська шлюб між нею та відповідачем було розірвано. 23 травня 2003 року між нею та її матір'ю [PERSON] було укладено договір дарування грошей, за умовами якого [PERSON] подарувала їй гроші в сумі 13250 грн. для купівлі житлового будинку. Зазначений дар вона прийняла та використала отримані в дар гроші на купівлю спірного будинку. Під час шлюбу, нею за особисті кошти було придбано на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 26 травня 2003 року між нею та [PERSON] домоволодіння [ADDRESS], яке розташоване на земельній ділянці площею 390 кв.м. та яке складається з А-1 - житловий будинок, шлакобетон, житловою площею 26.1 кв.м., Б - убиральня дощата, В - душ дощатий, 1-6 - огорожі, споруди,дощаті, залізо, цегла. Факт використання даних коштів на купівлю спірного будинку також підтверджується розпискою [PERSON], згідно якої остання продала їй домоволодіння [ADDRESS] за 2500 доларів США та отримала гроші в повному обсязі. Після купівлі домоволодіння її родина оселилася в даному будинку. На теперішній час, відповідач проживає в спірному будинку, та заперечує її право особистої власності на спірний будинок. Крім того, вона позбавлена права розпорядження своїм майном, тому вона вимушена звернутися до суду з даним позовом. 26 грудня 2013 року відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічною позовною заявою, в якій просив винести рішення, яким задовольнити зустрічний позов і поділити спільне сумісне майно подружжя, а саме домоволодіння [ADDRESS], яке розташоване на земельній ділянці площею 390 кв.м. та яке складається з: А-1 - житлового будинку, шлакобетон, житловою площею 26,1 кв.м., Б- убиральні, дощата, В-душ, дощатий, 1-6 - огорожі, споруди, дощаті, залізо, цегла наступним чином: виділити [PERSON] і визнати за ним право власності на ? частину домоволодіння [ADDRESS], а також виділити [PERSON] і визнати за нею право власності на ? частину домоволодіння [ADDRESS], судові витрати по справі покласти на позивача. В обґрунтування зустрічної позовної заяви вказав, що вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.11.2002 року по 25.03.2013 року. За час шлюбу подружжя придбало домоволодіння [ADDRESS], яке розташоване на земельній ділянці площею 390 кв.м. та яке складається з: А-1 - житловий будинок, шлакобетон, житловою площею 26.1 кв.м., Б- убиральня, дощата, В - душ, дощатий, 1-6 - огорожі, споруди,дощаті, залізо, цегла. Дане домоволодіння було придбано подружжям за час шлюбу за його власні грошові кошти. Даний факт підтверджується розпискою від 30.11.2013 року, з якої вбачається, що спірне домоволодіння було придбано під час шлюбу за грошові кошти, які відповідач отримав на придбання домоволодіння [ADDRESS] від своєї матері [PERSON] за договором позички від 02.04.2003 року та договором позички від 26 травня 2003 року. Отримані відповідачем від свої матері напередодні укладання договору купівлі-продажу грошові кошти були передані подружжям продавцю домоволодіння [PERSON], як частину грошових коштів за спірне домоволодіння, а другий раз безпосередньо в день укладання договору купівлі-продажу - 26 травня 2003 року у сумі 2 500 доларів США, що станом на 26 травня 2003 року було еквівалентно 13 250 грн. 00 коп., про що було складено письмові документи - договори позики, які були підписані користувачем і позичкодавцем. Однак, після того, як користувач повністю розрахувався з позичкодавцем, а саме 30.11.2013 року договори позички від 02.04.2003 року та від 26 травня 2003 року були знищені. Натомість залишилися розписки про отримання від користувача на користь позичкодавця грошових коштів за договорами позички. Повний розрахунок між сторонами по даній розписці, так само як і безпосередньо сама розписка були складені після розірвання шлюбу між подружжям. В якості доказу того, що спірне домоволодіння було придбано за час шлюбу не за грошові кошти, отримані позивачкою від її матері є те, що угода, укладена між позивачкою та [PERSON] задовго до того, як позивачка отримала в дар від своєї матері грошові кошти начебто на придбання житла, однак даний доказ спростовує ствердження позивачки про те, що отримані нею в дар від її матері грошові кошти у розмірі 13 250 грн. було витрачено нею особисто на придбання спірного майна. У тексті самого договору купівлі-продажу від 26.05.2003 року немає жодних посилань на те, що сплачені позивачкою грошові кошти у розмірі 8 944 грн. 00 коп. були отримані позивачкою від її матері за договором дарування грошей від 23 травня 2003 року. Таким чином, на його думку, наявність у позивачки договору дарування грошей від 23 травня 2003 року лише підтверджує той факт, що позивачка отримала в дар від своєї матері вказану в договорі суму грошових коштів. Даний договір не є доказом того, що позивачка, отримані нею грошові кошти за договором дарування витратила саме на придбання спірного майна. Таким чином, слід поділити майно подружжя між сторонами в рівних частках, а саме: по ? частці кожному із подружжя. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві, зустрічний позов не визнала, просила у задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити з підстав необґрунтованості та незаконності. Суду пояснила, що після одруження з відповідачем у 2002 році вони знімали житло, тобто невелику кімнату. Вона була вагітна і нагальною потребую для неї було знайти житло. Її батьки, протягом більш як десяти років збирали їй кошти на операцію з відновлення зору, проте оскільки загальною потребую було саме придбання житла, вони запропонували подарувати їй ці кошти на придбання житла. Десь наприкінці березня 2003 року, вона знайшла будиночок, який був придатний за ціною, і з колишнім домовласником вони домовилися про те, щоб придбати житло. Колишні домовласники продавали житло терміново, ціна була досить прийнятна, і вона зателефонувала своїм батькам для того, щоб вони привезли кошти, але, оскільки батьки не могли привести терміново кошти, її мати переказала ці кошти через банк Аваль. Дані кошти були перераховані 3 квітня 2003 року. 4 квітня вона їх отримала і 5 квітня нею було укладено угоду, згідно якої вона передала колишньому власнику частину коштів. Оскільки усі розрахунки в Україні ведуться в гривнях, тому в договорі була указана сума в гривнях. Ці кошти колишні власники зобов'язалися витратити на те, щоб погасити заборгованість по комунальним послугам і цей будинок щоб був проданий без заборгованостей по комунальним послугам. Після цього вона лягла до пологового будинку. [INFO] року вона народила доньку, виписалася з пологового будинку 21 травня 2003 року і до неї приїхала її матір та привезла гроші на остаточне оформлення домоволодіння. оскільки у неї були ускладнення після пологів, тому відразу ж оформити у нотаріуса договір купівлі-продажу вона не могла, а лише 23 травня 2003 року оформили договір дарування. При оформленні цього договору вона пред'явила нотаріусу усі чеки про відправлення грошових коштів, про отримання нею грошових коштів через банк Аваль, попередній договір купівлі-продажу з [PERSON], залишок коштів і ті кошти, що привезла її матір, а саме 1000 доларів США. Нотаріус порадила в договорі купівлі-продажу вказати лише ту суму, яка буде витрачена на купівлю домоволодіння і вказана вона в гривнях. 26 травня 2003 року було укладено договір купівлі-продажу домоволодіння. Укладено даний договір на її ім'я, оскільки кошти були особисто її . Жодного згадку у договорі про відповідача немає. Те, що в договорі немає згадки про договір дарування грошей, вона може пояснити своєю юридичною необізнаністю і халатністю юриста. Звертає увагу суду на те, що грошовий переказ, який визнав відповідач і про це зазначив у касаційній скарзі, не є заробітною платою, не є надходженням на її рахунок, це просто переказ коштів їй у вигляді дарунку, який її батьки не могли привести особисто їй. Тобто, даний грошовий переказ є особистою власністю, за який у майбутньому було придбано домоволодіння, а отже домоволодіння є також її особистою приватною власністю, тому вона звернулася з даним позовом. У судовому засіданні відповідач первісний позов не визнав, зустрічний позов підтримав та просив його задовольнити. Суду пояснив, що домоволодіння було придбано під час шлюбу за сумісні кошти. За домоволодіння вони розраховувалися у доларах США, а не в гривнях, як зазначено у довідці. У договорі купівлі-продажу вказана інша сума, щоб не платити більшу суму податків. У попередній угоді зазначено залишок вартості домоволодіння, тобто 50% вартості будинку в сумі 1250 доларів США. Вартість домоволодіння була дві с половиною тисячі доларів США Попередній договір купівлі-продажу було укладено 05 квітня 2003 року. Договір дарування грошей було укладено 23 травня 2003 року, тобто позивачка знала місце розташування спірного будинку, чому у договорі про дарування грошових коштів не прописано на який будинок буде потрачено ці кошти. Навіть якщо припустити, що дані грошові кошти позивачці перерахувала її матір, то відповідно до ст. 60 СК України дані кошти є сумісною власністю, незалежно від того, хто скільки на той час заробляв коштів і хто скільки міг принести до сім'ї. Також, відповідно до ст.. 60 СК України, кожна річ придбана подружжям у шлюбі, належить їм в рівних частках, незалежно від того, на чиї кошти майно було придбано. Оформляли будинок на ім'я позивачки, оскільки його робота пов'язана з відрядженнями, а щоб оформити усі документи, газ, світло, воду, приватизацію, тому оформили будинок на дружину. Попередню угоду була укладено 05 квітня 2003 року, тобто 50% вартості домоволодіння у сумі 6563 грн. , що складало 1250 доларів США було передано колишнім власникам домоволодіння. Дана угода була оформлена нотаріально. Тобто 05 квітня 2003 року вони сплатили 50% вартості домоволодіння, а договір дарування грошей був укладений нотаріально лише 23 травня 2003 року. При укладанні попереднього договору купівлі-продажу були присутні позивач, відповідач, колишній власник домоволодіння [PERSON] та нотаріус Семенюк В. В., який працює на вул. Робочій в м. Дніпропетровську. Розраховувалися за домоволодіння у доларах США. Оскільки у даному домоволодінні було відключено газопостачання, то вони домовилися про попередню оплату у розмірі 1250 доларів США, тобто 50% вартості домоволодіння, щоб колишні господарі погасили заборгованість по комунальним послугам. Його матір теж надавала гроші, але нотаріальних документів не робили. Він вважає сумісно нажитим майном і ті гроші що надавала і його матір і матір позивачки. Власних заощаджень ні в нього, ні в їхнього подружжя для придбання будинку не було. Він вважає, що кошти, які їм були передані, після отримання позивачкою вже стали їхньою спільною власністю. Він не буде заперечувати той факт, що позивачці переказували кошти, а чи на завдаток вони булли витрачені, йому не відомо. Йому не відомо про факт купівлі позивачкою у 2003 році іншої нерухомості. Коли він позичав кошти у своєї матері він договір позики нотаріально не засвідчував. Вважає, що домоволодіння було придбано на кошти його матері, а свідок [PERSON] надавала кошти не на придбання домоволодіння. У судовому засіданні свідок [PERSON], який є хрещеним батьком доньки відповідача та позивачки, суду пояснив, що йому відомо про те, що спірне домоволодіння було придбано за особисті кошти позивачки. Це йому відомо зі слів позивачки і зі слів відповідача, а також зі слів батьків позивачки, оскільки матір позивачки його хрещена мати. Під час розмови з відповідачем неодноразово лунало те, що гроші на придбання будинку були даровані батьками позивачки. Про даний факт були розмови на днях народженнях та сторони дякували батькам неодноразово за придбаний будинок. До придбання будинку він не пам'ятає, що казав відповідач, а вже коли був відданий завдаток, позивачку поклали перед пологами на зберігання, він разом зі своєю дружиною та з відповідачем поїхали провідати позивачку, то відповідач казав, що дуже дякує батькам позивачки і розповів, що батьки позивачки дали завдаток на придбання домоволодіння. Також, на днях народженнях, коли святкували відповідач окрім того, що дякував батькам позивачки за будинок, дуже був ображений на позивачку та її батьків за те, що вони офіційно оформили договір дарування грошей, казав, що це ознака повної недовіри до нього. Також казав, що він не претендує на цей будинок і все одно даний будинок позивачки. Влітку 2004 року він був свідком розмови між батьком позивачки та відповідачем з приводу того, чому відповідач не ремонтує будинок Відповідач відповів приблизно так: « Ви придбали будинок донці, самі його і робіть». На що батько позивачки відповів, щоб відповідач убирався з даного будинку. Після цього відповідач став робити якісь ремонтні роботи. З 2007 року, коли житло сильно подорожчало відповідач вже не злився на батьків позивачки, навпаки, казав, що слава Богу, що придбали даний будинок та дякував їм за те, що дали кошти на придбання даного будинку. У судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що договір дарування грошових коштів оформили офіційно, оскільки до відповідача не було довіри, оскільки коли позивачка з відповідачем зустрічалася і завагітніла, відповідач наполягав зробити аборт, а тоді передумав і вирішив оженитися. Вона з чоловіком постійно матеріально допомагали позивачці, надавали як кошти так і продукти. Оскільки позивачка з відповідачем проживати на квартирі, а кімната яку вони винаймали була дуже маленька, повинна була народитися дитина вона з чоловіком вирішили забезпечити позивачку житлом, оскільки у них були деякі заощадження. Оскільки позивачка розповіла про те, що знайшла варіант житла, вони вирішили подарувати кошти на придбання даного домоволодіння. Оскільки вона з чоловіком проживає у Житомирській області вона переказала ці кошти позивачці. Даний будинок коштував 2 500 доларів США. 3 квітня 2003 року вона переказала через банк Аваль кошти у розмірі 2000 доларів США. На завдаток потрібно було 1250 доларів США. Ще одна причина того, що вона перерахувала данні кошти, оскільки боялася везти дану суму з собою у транспорті. Вони подарували і засвідчили у нотаріуса договір дарування 2500 доларів США. Дані кошти були подаровані особисто позивачці. 03 квітня 2003 року вона відправила переказ, а четвертого їй зателефонувала позивачка і сказала, що отримала переказ, а п'ятого квітня 2003 року вона оформили договір завдатку, тобто ці кошти внесла як завдаток. Їй відомо, що після завдатку десь через місяць повинен був відбутися остаточний розрахунок за домоволодіння. 21 травня 2003 року вона приїхала до позивачки, відразу ж після народження онучки і коли позивачку виписали з пологового будинку вони поїхали до нотаріуса і уклали договір дарування грошей у найближчого нотаріуса. До нотаріуса, який укладав договір завдатку вони не поїхали, оскільки до нього далеко було їхати, а позивачці після пологів було дуже погано і на наступний день, після виписки їздили на видалення швів. Їй слід було дивитися за дитиною, тому поїхали до найближчого нотаріуса. Договір дарування грошових коштів оформили 23 травня 2003 року, а у неділю 25 травня 2003 року їй було слід від'їжджати. Відповідач на це відреагував не дуже позитивно, він образився і сказав що це ознака недовіри до нього. Відповідач казав, що він ніколи не буде претендувати на цей будинок, буде завжди рахувати, що цей будинок належить позивачці, оскільки кошти на його придбання надали вона та батько позивачки, але вона наполягла, щоб вона з позивачкою поїхали до нотаріуса і уклали угоду дарування грошей. Коли вони поїхали оформлювати документи у нотаріуса відповідач знаходився дома і сидів з дитиною. Вона з чоловіком подарувала позивачці три тисячі доларів США. Дві тисячі п'ятсот доларів США витратили на придбання будинку, а 500 доларів США вона віддала позивачці без нотаріального оформлення на витрати з оформлення договору купівлі-продажу та на потреби, оскільки у будинку слід було зробити поточний ремонт або на дитину. Нотаріус сказав, що договір дарування слід оформити на суму вартості будинку, оскільки договір купівлі-продажу буде саме та цю суму. Також нотаріус сказала, що договір дарування оформлюється у гривневому еквіваленті, а також в гривневому еквіваленті оформлювався договір купівлі-продажу. Нотаріусу були надані квитанції про те, що вона переказала через банк Аваль дві тисячі доларів США, надали квитанцію про отримання позивачкою цих коштів, договір про те, що з цих коштів був оплачений договір задатку та квитанцію з банку, про те, що залишок коштів у розмірі 750 доларів США позивачка внесла на свій рахунок в банку. Про укладання договору купівлі-продажу вона дізналася 26 травня 2003 року, позивачка їй зателефонувала і сказала, що внесла усю суму і був проведений остаточний розрахунок, а відповідач їм дякував за надані кошти на придбання будинку. Також, вони надавали кошти на ремонт вікон, на двері та на підлогу. На ці потреби вони пізніше надали позивачці 1 000 доларів США для оформлення дитячої кімнати та на меблі для онучки. Вони постійно висилали посилки до дня народження і кожному висилали скільки могли. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч. 1ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності з ч. 2 т. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Суд, з'ясувавши обставини по справі та перевіривши їх наданими доказами, заслухавши пояснення сторін, свідків, вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, зустрічний позов [PERSON] задоволенню не підлягають. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Оскільки, спірні правовідносини щодо режиму придбаного нерухомого майна виникли в травні 2003 року, тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Кодексу про шлюб та сім'ю України (надалі - КпШС України). Відповідно до ст. 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Ст. 24 КпШС України передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Верховний Суд України в п. п. 23, 24 Постанови Пленуму від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справи про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснив, що при вирішенні спорів між подружжям про майно, необхідно з'ясувати джерело і час його придбання, а також роз'яснив, що не належить до спільної сумісної власності майно набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Аналогічні роз'яснення були надані в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16, з наступними змінами, «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України». Відповідно до роз'ясень, які викладені в п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю», який втратив чинність з 21 грудня 2007 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час придбання зазначеного майна. Якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст. 25 КпШС) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст. 28 КпШС). Придбання домоволодіння за власні кошти є нічим іншим, як трансформацією одного об'єкту особистої власності в інший і не створює правових підстав для переходу частини особистого майна у власність іншим особам. Також, слід застосувати до даних правовідносин Цивільний кодекс УРСР 1963 року, а саме ч. 1 ст. 128 ЦК УРСР, якою передбачено, що право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Згідно ч. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У судову засіданні встановлено, що 02 листопада 2002 року відділом реєстрації актів громадського стану Красногвардійського районного управління юстиції м. Дніпропетровська було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за № 493 (а.с. 8). Від шлюбу [INFO] року у них народилася донька [PERSON] (а.с. 9). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2013 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 11-12). Згідно довідки ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» від 03.01.2014 року за № 10 [PERSON] 04 квітня 2003 року отримала грошовий переказ від [PERSON] у розмірі 2 000 доларів США (а.с. 46-47). Факт того, що позивач отримала грошові кошти у розмірі 2000 доларів США також підтверджується допитаною у судовому засіданні свідком [PERSON] та сам відповідач у судовому засіданні не заперечує проти факту переказу [PERSON] грошових коштів у розмірі 2000 доларів США. Згідно довідки ПАТ «Державний ощадний банк» № 63111 від 06.04.2015 року станом на 05 квітня 2003 року 100 доларів США дорівнювалося 533 грн. 45 коп. 05 квітня 2003 року [PERSON] та [PERSON] уклали угоду про те, що [PERSON] видала [PERSON] завдаток у сумі 6563 грн. 00 коп. в рахунок належних їй 13126 грн. 00 коп. за договором купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS]. Дана угода була посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Семенюк В.В. та зареєстрована в реєстрі за № 1247 (а.с. 48). Тобто, [PERSON] передала [PERSON] 05 квітня 2003 року завдаток у сумі 6563 грн. 00 коп. що становило 1250 доларів США, та не заперечувалося сторонами по справі. Згідно довідки ПАТ «Державний ощадний банк» від 04.03.2015 року за № 43/4 [PERSON] 14.04.2003 року залишок коштів у розмірі 750 доларів США зараховує на свій поточний валютний рахунок № 110. Згідно договору дарування від 23 травня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гуніною В.І. зареєстрованим в реєстрі за № 1561, [PERSON] одержала в дар від [PERSON] гроші в сумі 13250 грн. 00 коп. (а.с. 13). Станом на 23.05.2003 року 13 250 грн. дорівнює 2500 доларам США. Відповідно до ст. 243 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Таким чином, судом встановлено, що передача грошей [PERSON] [PERSON], оформлена договором дарування від 23 травня 2003 року, відбувалася двома частинами (перша - 04.04.2003 року шляхом переказу на суму 2000 доларів США, друга - 23.05.2003 року в сумі, що еквівалентна 500 доларів США, під час нотаріального посвідчення договору дарування). Станом на 23 травня 2003 року грошові кошти в сумі 13250 грн., що на той момент було еквівалентно 2500 доларам США, були отримані [PERSON], як обдарованою в повному обсязі. 24 травня 2003 року, тобто безпосередньо перед укладання договору купівлі-продажу, позивачка знімає 750 доларів США з особового рахунку № 110 в Державному ощадному банку України. 26 травня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, згідно якого [PERSON] купила у [PERSON] домоволодіння з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд, що знаходяться за адресою [ADDRESS], розташованого на земельній ділянці площею 390 кв.м. на цій земельній ділянці розташовано: А-1- житловий будинок, шлакобетон, площею 26,1 кв.м., Б-убиральня, дощата, В-душ, дощатий, 1-6 - огорожі, споруди, дощаті, залізо, цегла. Продаж цей вчинено за 8844 грн., які [PERSON] одержала повністю від [PERSON] Даний договір купівлі-продажу був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Семенюк В.В. та зареєстрований в реєстрі за № 2107 (а.с.14). Згідно ст. 58 ЦК УРСР якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. При цьому, судом встановлено, що продаж домоволодіння фактично здійснено за 13 250 грн., що еквівалентно 2500 доларів США, що визнано в судовому засіданні сторонами, у зв'язку з чим не підлягає доказуванню та підтверджується розпискою про отримання коштів [PERSON] від 26 травня 2003 року (а.с. 15). Згідно витягу про реєстрацію права власності нерухомого майна, 17.01.2004 року власником домоволодіння [ADDRESS] значиться [PERSON] (а.с. 16). Оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв'язку у сукупності, суд вважає у повному обсязі доведеними з боку позивачки обставини купівлі нерухомого майна за рахунок належних їй на умовах договору дарування коштів та набуття в період шлюбу із відповідачем права особистої приватної власності на спірне домоволодіння. В свою чергу, пояснення позивачки повністю узгоджуються з показаннями свідків, допитаних в судовому засіданні, та підтверджуються в повному обсязі письмовими доказами, дослідженими судом. Суд вважає достовірними пояснення позивачки в частині придбання спірного домоволодіння саме за кошти, які остання отримала в дарунок від [PERSON], оскільки вони повністю узгоджуються з письмовими доказами. Так, 04.04.2003 року [PERSON] отримує в дар від [PERSON] 2000 доларів США шляхом переказу за системою «Аваль Експрес», 05.04.2003 року [PERSON] видала [PERSON] завдаток в рахунок договору купівлі-продажу спільного будинку в сумі 6563 грн., що еквівалентно 1250 доларам США, 14.04.2003 року залишок 2000 доларів США в сумі 750 доларів США [PERSON] вносить на поточний рахунок № 110 в Ощадбанку, 23.05.2003 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, за яким позивач отримала в дар грошові кошти в сумі 13250 грн., що еквівалентно 2500 доларам США. Зазначена сума вказана з урахуванням раніше отриманих 2000 доларів США за грошовим переказом. І вже 26.05.2003 року між позивачкою та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу будинку [ADDRESS]. Зазначений перелік подій, їх алгоритм та строки між діями свідчить про той факт, що саме особисті грошові кошти, отримані позивачем за договором дарування в сумі 13250 грн. були використані на придбання спірного будинку. Суд ставиться критично до пояснень відповідача з приводу того, що грошові кошти для надання завдатку та придбання спірного домоволодіння були надані його матір'ю, оскільки окрім розписки [PERSON] від 30.11.2013 року про отримання від відповідача грошових коштів у розмірі 19875 грн., які були надані йому на купівлю домоволодіння [ADDRESS] нічим не підтверджується та не спростовує наданих позивачкою доказів. Окрім того, суд враховує й той факт, що протягом розгляду справи [PERSON] надавав суперечливі пояснення, щодо природи грошових коштів, які були використані під час придбання спірного будинку. Таким чином у задоволенні зустрічних позовних вимог слід відмовити. Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд враховує, що сторони не звільнені від сплати судового збору, позовні вимоги за первісним позовом задоволено у повному обсязі, тому із [PERSON] на користь [PERSON] підлягають до стягнення документально понесені нею при зверненні до суду судовий збір у сумі 2400 грн. 00 коп. та пов'язані із розглядом справи судові витрати за послуги з технічної інвентаризації спірного домоволодіння у сумі 1600 грн.00 коп., а всього у сумі 4000 грн.00 коп. На підставі викладеного і

Outcome: approved