Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-20 00:00:00

В грудні 2013 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], Суворовського районного відділу Державної міграційної служби України в Херсонській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що є власником квартири [ADDRESS] У вказаній квартирі окрім неї також зареєстровані її син [PERSON] та її чоловік - відповідач по справі [PERSON] Оскільки відповідач з січня 2002 року за зазначеною адресою не проживає і його місцезнаходження невідомо, позивач просила суд з підстав, визначених ст.ст.71,72 ЖК України, визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] та зобов'язати Суворовський районний відділ Державної міграційної служби України в Херсонській області зняти відповідача з реєстрації місця проживання за вказаною адресою. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримала, просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомлений, в судове засідання не з'явився. Відповідач Суворовський районний відділ Державної міграційної служби України в Херсонській області, будучи належним чином повідомлений, просив справу слухати у відсутність їх представника. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 14.09.1974 року перебувають в зареєстрованому шлюбі. Згідно довідки, виданої ЖБК №0103, сторони з серпня 1987 року зареєстровані в квартирі [ADDRESS]. У вказану квартиру позивач та члени її сім'ї вселилися на підставі ордеру №125 від 03.07.1987 року, виданого згідно рішення загальних зборів членів кооперативу від 09.06.1987 року, затвердженого рішенням виконавчого комітету міської Ради народних депутатів від 16.06.1987 року №152/7. З довідки ЖБК №0103 від 05.03.2014 року №30 вбачається, що вартість зазначеної квартири в сумі 8911,00 грн. виплачена повністю. Вказана дія була вчинена до 1 січня 2004 року, що не заперечувалося позивачем в судовому засіданні. Згідно ст.ст.15,16 ЗУ «Про власність», що діяв на час виникнення спірних правовідносин, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України Згідно положень ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до ст. ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом, що передбачено ст. 318 ч. 2 ЦК України і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Зважаючи на те, що спірна квартира придбана сторонами в період шлюбу і належить їм на праві спільної сумісної власності, приймаючи до уваги, що шлюб між сторонами не розірвано та питання поділу майна між сторонами не вирішувалося, суд приходить до висновку, що відповідач має майнові права на квартиру, отже не є особою, якій належить лише право користування жилим приміщенням, а відтак не може бути позбавлений права користування майном. З огляду на те, що відповідач, як співвласник спірної квартири, має право за своєю волею володіти, користуватися та розпоряджатись вказаною квартирою і це право не залежить від волі інших осіб, в тому числі і волі позивачки, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволенні позовних вимог щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Не підлягають задоволенню і інші позовні вимоги як такі що витікають за наслідком задоволення первісних та не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є підставою для зняття з реєстрації компетентним органом.

Outcome: dismissed