Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-26 00:00:00

Відповідачка позовні вимоги визнала, щодо їх задоволення не заперечувала, просила розглянути справу у її відсутності. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] на задоволенні позову наполягав, просив про розгляд справи без його участі. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія договору купівлі-продажу від 10.10.2019р.; копія розписки від 10.10.2019р.; копія технічного паспорту на житловий будинок із надвірними спорудами, розташований по [ADDRESS] , оформленого на ім`я [PERSON] ; копія свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22.11.2019р. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач [PERSON] , діючий через свого представника - [PERSON] , звернувся до суду із вищезгаданими вимогами до відповідачки [PERSON] , зазначивши, що 10.10.2019 р. між ним та [PERSON] була досягнута домовленість про купівлю належного їй житлового будинку із надвірними спорудами, розташованого по [ADDRESS] - за 80000 грн.10.10.2019р. сторони уклали між собою відповідний письмовий договір. В той же день позивач передав відповідачці обумовлену суму, що підтверджується відповідною розпискою, а відповідачка передала документи на житловий будинок (які були у неї в наявності). У майбутньому відповідачка пообіцяла позивачу засвідчити договір купівлі-продажу нерухомості в нотаріальному порядку. Після вчинення правочину позивач розпорядився щодо догляду за придбаною нерухомістю, зробив там ремонт, сплачує всі необхідні комунальні платежі. З метою нотаріального засвідчення правочину позивач неодноразово звертався до відповідачки, однак [PERSON] від посвідчення договору ухиляється, на прохання позивача про зустріч не реагує, мотивуючи нестачею вільного часу, матеріальними труднощами та ін. Пізніше, при зустрічі, відповідачка пояснила, що засвідчити угоду в нотаріальному порядку неможливо, оскільки на час укладення договору купівлі-продажу (10.10.2019р.) вона не рахувалася зареєстрованим власником нерухомості, житловий будинок їй перейшов у спадок від батька, свідоцтво про право на спадщину за заповітом відповідачкою було отримано 22.11.2019р., тобто вже після укладення договору купівлі-продажу із позивачем. При зверненні до відповідних органів із питанням про засвідчення договору, оформлення документації на житловий будинок на себе, позивачу було роз`яснено, що зробити це неможливо, оскільки у сторін відсутній правовстановлюючий, належним чином завірений документ на доказ вчинення правочину, крім того, під час укладення договору про купівлю-продаж житлового будинку, позивачка не була зареєстрованим власником майна, перебувала у стадії прийняття спадщини за заповітом. Враховуючи вищенаведене, позивач вимушений був звернутися із позовом до суду. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, виходячи з наступного. За ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно : було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Також не підлягає віндикації майно, що було продане набувачу у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Відповідно до ч.3 ст. 388 ЦК України майно набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, може бути витребуване в усіх випадках. Згідно із ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України, майно не може бути витребуване у нього. Згідно ст. 397 ЦК України, володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Право володіння чужим майном може належати одночасно двом або більше особам. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Враховуючи вищевикладені засади законодавства, сторона у справі - позивач [PERSON] є добросовісним набувачем, оскільки на час укладення письмової угоди про купівлю-продаж житлового будинку із надвірними спорудами, розташованого по [ADDRESS] , він не знав і не міг знати про те, що [PERSON] не мала права на відчуження нерухомості раніше, ніж вона оформила прийняття спадщини щодо неї. Отже, вбачаються правові підстави для набуття позивачем права власності на вищевказану нерухомість як добросовісним набувачем. Як вже зазначалося вище, між позивачем та відповідачкою була досягнута домовленість про купівлю-продаж нерухомості, згідно якої відповідачка [PERSON] продала, а позивач купив житловий будинок із надвірними спорудами, розташований по [ADDRESS] за 80 тис. грн. 10.10.2019р. позивач передав відповідачці обумовлену суму, а відповідачка передала позивачу документи на будинок (які були у неї в наявності) за цією ж адресою. Оскільки на момент укладення угоди сторони не мали змоги засвідчити договір нотаріально, вони домовилися зробити це згодом. Оскільки це виявилося неможливим, позивач звернувся до суду із відповідним позовом. Виходячи із вищенаведеного, угода (правочин) між сторонами відбулася, вона виконана в повному обсязі, нею були припиненні обов`язки відповідачки щодо житлового будинку та встановленні права на нього у позивача як добросовісного набувача, тому є правові підстави визнати право власності на нерухомість за позивачем як добросовісним набувачем.

Outcome: approved