Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-02 00:00:00

В жовтні 2013 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] звернулись з позовом (а.с.2-5), який в подальшому уточнили (а.с.174-176, 177), в якому просили зобов'язати [PERSON], [PERSON] та [PERSON] знести самочинно збудований садибний житловий будинок з господарчими спорудами [ADDRESS]. В позові зазначають, що кожен з них є власником 14/75 частин житлового будинку [ADDRESS], до складу якого входила будівля літньої кухні літ. «В», яку відповідачі самочинно та з порушенням державних будівельних норм реконструювали в житловий будинок №46-а з господарськими спорудами, що порушує їх права як власників частини будинку №46. В судовому засіданні позивачі та їх представник [PERSON] підтримали позовні вимоги та їх обґрунтування в повному обсязі. Відповідачі та представник відповідача [PERSON] проти позову заперечували. Посилаються у виступі в суді та письмових запереченнях (а.с. 94-98, 130-134) на те, що позивачі не були та не є власниками спірної будівлі та користувачами земельної ділянки, на якій вона знаходиться. Вказана будівля зведена ними в 1980 році, в якій вони проживали постійно та були зареєстровані з 1985 року, сплачують земельний податок за ділянку, на якій знаходиться будівля, іншого житла не мають. Позивачі не є особами, яким належить право вимоги знесення самочинного будівництва, оскільки їх інтереси як власників квартири сусіднього будинку суттєво не зачіпаються. Вказують також на те, що за аналогічними вимогами [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] є рішення суду про відмову в задоволені позову та яке набуло чинності. Заслухавши пояснення сторін, показання свідка [PERSON], з'ясувавши обставини справи та дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Багатоквартирний будинок (в минулому гуртожиток радгоспу) [ADDRESS] належить до комунальної власності та розміщений на земельній ділянці комунальної власності без встановлення меж прибудинкової території. Позивачі в порядку приватизації з 1997 року стали власниками в рівних долях квартири, що складається з двох житлових кімнат, двох кухонь, двох веранд загальною площею 63,1 кв.м, що складає 14/25 частин домоволодіння по [ADDRESS] (а.с.6,7, 9-18, 20-28, 30). Спірна будівля значиться за адресою [ADDRESS], самочинно збудована в 1980 році та використовувалась сім'єю [PERSON],1935 р.н., який помер 19.03.2014 р. (а.с. 167), його дружиною [PERSON], 1954 р.н. та їх дітьми [PERSON], 1982 р.н., [PERSON], 1984 р.н., внуком [PERSON], 2002 р.н., та в якій вони всі зареєстровані, починаючи з 1985 року. Будівля розташована на земельній ділянці комунальної власності 0,02 га, яка числиться по особовому рахунку погосподарської книги за [PERSON] та за користування якою ним сплачувався земельний податок. [PERSON] був інвалідом 2-ї групи та як ліквідатор наслідків Чорнобильської аварії в складі сім'ї знаходиться на квартирному обліку з 1992 року одним із перших в черзі. Численними актами обстеження житлових умов відзначались вкрай погані житлові умови [PERSON] В 2011 році ним самочинно здійснено реконструкцію спірної будівлі з підняттям даху на 80 см та розширенням площі з 26,1 м. кв. до 30,6 м кв. Розширення здійснено в протилежний від будинку позивачів бік (а.с. 29, 31, 103, 104, 105, 106-112, 113-114, 115, 116-124, 126, 127). Відповідно до проведеної по іншій справі судової будівельно-технічної експертизи, пояснень в якості свідка особи, що проводила вказану експертизу, та наданого ним листа, спірна будівля є самочинною та не відповідає численним державним будівельним нормам, більшість яких стосується інтересів самих мешканців цієї будівлі. Порушеннями, що зачіпають інтереси позивачів, є недотримання нормативної протипожежної відстані між будівлями у 8 м (по факту - 6,5 м), погіршення інсоляції двору на 7-8% (а.с.34-50, 193). Таким чином,встановлено, що позивачі не є власниками спірної будівлі та користувачами земельної ділянки, на якій вона розміщена. Спірна будівля є самочинною, слугує єдиним житлом для відповідачів, в якому вони зареєстровані та мешкають на протязі більше тридцяти років. Зміни в 2011 році об'ємних параметрів будівлі (висота та площа) не є суттєвими по відношенню до раніше існуючої будівлі, а відтак і до раніше існуючих порушень державних будівельних норм (протипожежні відстані, погіршення інсоляції), що існували на час виникнення права власності у позивачів, за захистом якого вони звернулись до суду. Позивачка [PERSON] вже зверталась до суду з вимогою про усунення перешкод в користування власністю та зобов'язати [PERSON] та [PERSON] привести будівлю в первісний стан шляхом знесення. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 06.11.2012 року в задоволені позову відмовлено (а.с. 55-57). Незважаючи на ідентичність обставин позовів, вимоги, з врахуванням уточнень, є різними, а відтак не має підстав для припинення провадження стосовно осіб, які були сторонами по іншій справі. Згідно до вимог ст. 376 ЦК України, роз'яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що містяться в п.5 Постанови від 30.03.2012 року №6 «Про практику застосування судами ст. 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. Суд вважає, що оскільки вимога про знесення спірної будівлі, в якій як в житлі зареєстровані відповідачі, пов'язана з виселенням осіб та повинна супроводжуватись наданням іншого житлового приміщення виселюваним особам, то належними позивачами по справі мають бути органи місцевого самоврядування. Інші особи також мають право на звернення до суду за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (ст. 391 ЦК України). По справі судом встановлено наявність порушення прав позивачів, що виражається у відсутності нормативної протипожежної відстані між будівлями №46 та №46-а ( 6,5 м замість 8 м), погіршення інсоляції двору будинку. Однак за змістом ст.ст. 13,16, 319, 391 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, не допускаються дії з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватись моральних засад суспільства. Спосіб захисту права повинен бути співмірним з характером порушення. Оскільки вимога позивачів про знесення будівлі пов'язана з позбавленням права відповідачів на житло, яке для них є єдиним, то вона не є співмірною з характером порушеного права та не підлягає задоволенню. При цьому суд бере до уваги і наступне: В рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Звежинський проти Польщі» від 19.06.2001 р. зазначено, що позбавлення майна може бути виправданим, лише якщо воно відбудеться в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом; що необхідно дотримуватися справедливої рівноваги між загальними інтересами суспільства і вимогами захисту основних прав людини і що цю рівновагу буде порушено, якщо людині доведеться нести надто специфічний або надмірний тягар. У разі задоволення позову відповідачі будуть фактично позбавлені житла, тоді як на час приватизації позивачами будинку в 1997 р. вже існувало таке «обтяження» їх права власності як самочинна спірна будівля відповідачів. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed