Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-10 00:00:00

В жовтні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності в порядку поділу майна подружжя на Ѕ частину квартири, що розташована за адресою [ADDRESS] . 29 листопада 2017 року [PERSON] подав до суду уточнений позов, відповідно до якого просив суд визнати за ним право власності на Ѕ частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування уточненого позову [PERSON] посилається на те, що 07.10.2000 року він уклав шлюб з [PERSON] . Спільних дітей від шлюбу подружжя не має. За період шлюбу, а саме [INFO] , на ім`я відповідача було придбано житловий будинок [ADDRESS] . Оскільки згоди про поділ спільного майна подружжя між сторонами не досягнуто, позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 грудня 2017 року уточнений позов [PERSON] залишено без руху, наданий строк для усунення недоліків. ( т.1 а.с. 41) Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 січня 2018 року позовну заяву [PERSON] повторно залишено без руху, наданий строк для усунення недоліків. ( т.1 а.с. 65) Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 31 січня 2018 року, постановленою без видалення до нарадчої кімнати, було прийнято уточнений позов [PERSON] ( т.1 а.с. 84-85) Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 березня 2018 року заяву [PERSON] про забезпечення позову у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна подружжя надбаного за час шлюбу повернуто заявнику. ( т.1 а.с. 102-103) Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 квітня 2018 року у задоволені заяви [PERSON] про забезпечення позову у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна подружжя надбаного за час шлюбу відмовлено. ( т.1 а.с. 114-115) Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 вересня 2018 року задоволено клопотання позивача про виклик в судове засідання свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а також про допит в якості свідка позивача у справі. ( т.1 а.с. 169, 171) 01 жовтня 2018 року відповідач [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про визнання права власності та розподіл спільного майна подружжя, який ухвалою суду від 01 жовтня 2018 року прийнятий до розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна подружжя надбаного за час шлюбу. ( т.1 а.с. 259) Відповідно до зустрічного позову [PERSON] просить суд визнати житловий будинок за [ADDRESS] приватною власністю [PERSON] ; визнати право власності на Ѕ частину автомобіля марки КІА, модель MAGENTIS, 2007 року випуску, сірого кольору, р.н. [NUMBER] за [PERSON] ; визнати право власності на Ѕ частину будівельних матеріалів овочесховища за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] . В обґрунтування зустрічного позову [PERSON] посилається на те, що 07 жовтня 2000 року між нею та [PERSON] було зареєстровано шлюб, який рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 грудня 2017 року було розірвано. Позивачу [PERSON] та її дочці [PERSON] на праві спільної сумісної власності належала квартира за адресою: [ADDRESS] , яка відповідно до договору купівлі-продажу від 14 лютого 2006 року була продано за 50\~000 грн., що відповідно до офіційного курсу НБУ, станом на момент укладання договору, еквівалентно 9\~900,99 доларів США. Половину отриманих коштів після укладання договору купівлі-продажу отримала позивач, а друга половина була нарахована на банківський рахунок її малолітньої доньки. Відповідно до договору дарування від 21 грудня 2007 року позивачем була прийнята в дар квартира за адресою: [ADDRESS] , що належала її матері [PERSON] . Вищезазначена квартира відповідно до договору купівлі-продажу від 28 січня 2011 року була продана позивачем за 264\~000 грн., що є еквівалентом 33\~000 доларів США. В квітні 2011 року позивач домовилась про придбання у власність житлового будинку за адресою [ADDRESS] . Але договір купівлі-продажу даного будинку було оформлено тільки 15 липня 2011 року. Даний будинок було придбано за 280\~000 грн., що еквівалентно 35\~000 доларів США. Отже, спірний будинок було придбано за особисті кошти позивача, а саме 33\~000 доларів США, що вона отримала від продажу квартири, яку отримала в дар від своєї матері, та 2\~000 доларів США, які отримані від продажу квартири в Сумській області, яка належала їй на праві приватної власності. Ще 3\~000 доларів США, які залишилися у позивача, вона витратила на ремонтні роботи. Також подружжю та доньці позивачки від іншого шлюбу на праві власності належало по 1/3 частині квартири [ADDRESS] . Належну позивачу 1/3 частину квартири вона подарувала своїй доньки. Крім того, під час сумісного проживання 28 вересня 2007 року було придбано автомобіль марки КІА, модель MAGENTIS, 2007 року випуску, сірого кольору, р.н. [NUMBER] . Вказаний автомобіль було придбано в кредит за 118\~800 грн. Кредит погашався частинами зі спільного бюджету сім*ї. Отже, позивач вважає, що даний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, а тому за нею повинно бути визнано право власності Ѕ частину вказаного автомобілю. Крім того, в 2007 році позивач разом з чоловіком отримали дозвіл на побудову овочесховища за адресою: [ADDRESS] , 18, 20. Вказаний сарай-овочесховище було побудовано на сумісні кошти подружжя, однак право власності зареєстровано не було. Тому в даному випадку, на думку позивача, підлягають розділу будівельні матеріали, які були придбані на побудову овочесховища. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2018 року долучено до матеріалів справи відзив [PERSON] на зустрічний позов, відповідно до якого він просив суд відмовити [PERSON] у задоволені її зустрічного позову, посилаючись на те, що квартиру, яку подарувала теща своїй доньки [PERSON] , він отримав як військовослужбовець. В цій квартирі проживав він разом з дружиною та її донькою, робив там ренти. Дана квартира була приватизована його тещею, а згодом подарована доньки. Що стосується квартири, яка була продана позивачем за зустрічним позовом в м. Конотоп Сумської області, то дані кошти були давно витрачені на нужди сім*ї. Відповідач за зустрічним позовом стверджує, що після придбання будинку [ADDRESS] , за сумісні кошти подружжя в ньому було зроблено капітальний ремонт, в наслідок чого, його вартість збільшилася. Крім того, відповідач [PERSON] зазначає, що дійсно під час шлюбу подружжям було придбано автомобіль марки КІА, модель MAGENTIS, 2007 року випуску, сірого кольору, р.н. [NUMBER] та побудовано овочесховище, право власності на яке не зареєстровано. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 грудня 2018 року задоволено клопотання відповідача [PERSON] про виклик в судове засідання свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та про допит її в якості свідка. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 10 квітня 2019 року, постановленої без видалення до нарадчої кімнати, суд вирішив обмежитися дослідженням доказів по справі без допиту свідків зі сторони позивача за основним позовом, у зв`язку з тим, що їх явка не була забезпечена позивачем. Представник позивача\~ [PERSON] \~ адвокат\~ Кожушкова\~Л.А.,\~яка діє\~на підставі\~ордеру,\~ в судовому засіданні первісний позов підтримала та просила його задовольнити. Проти задоволення зустрічного позову [PERSON] заперечувала та пояснила, що спірний будинок, автомобіль було придбано за сумісні кошти подружжя, а отже вони є об`єктами спільної сумісної власності подружжя. Що стосується овочесховища, то воно дійсно було побудовано подружжям, але право власності на нього не зареєстровано. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, надав заяву про розгляд справи у його відсутність. (т.1 а.с. 83) Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Вільховий Ю.Ф. в судовому засіданні проти задоволення первісного позову [PERSON] заперечували та підтримали зустрічний позов, посилаючись на обставини, які викладені у рішенні вище. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідка, дослідивши надані сторонами та долучені до матеріалів справи докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В судовому\~засіданні було\~встановлено, що 07 жовтня 2000 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] . ( т.1 а.с. 7) Як зазначили сторони шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано 11 грудня 2017 року. В своєму позові [PERSON] зазначає, що під час шлюбу подружжям за спільні кошти був придбаний будинок [ADDRESS] , на який він і просить в порядку поділу майна подружжя визнати за ним право власності на Ѕ частину даного житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд. В свою чергу, у зустрічному позові позивач [PERSON] просить суд визнати будинок [ADDRESS] її особистою власністю, оскільки він був придбаний за кошти, які вона отримала від продажу нерухомого майна, яке належала їй як за договором дарування, так і до реєстрації шлюбу з відповідачем. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Пленум Верховного Суду України в\~постанові № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~роз`яснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні було встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 15 липня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Гуменною Л.П., [PERSON] придбала у власність житловий будинок за [ADDRESS] . Ціна продажу будинку становить 280\~000,00 грн., що становить еквівалент 35\~000,00 доларів США, яку покупець ще до підписання цього договору сплатила повністю продавцям. ( т. 1 а.с. 203-205) Як пояснив суду представник відповідача (позивача за зустрічним позовом), даний будинок хоча і був придбана під час шлюбу [PERSON] та [PERSON] , однак остання його придбала за особисті кошти, які вона отримала від продажу іншого нерухомого майна. З матеріалів справи вбачається, що 14 лютого 2006 року було укладено договір купівлі-продажу квартири, згідно до якого [PERSON] , яка діє від свого імені та як законний представник від імені малолітньої доньки [PERSON] , продали квартиру [ADDRESS] . Квартира належить продавцям на праві приватної спільної сумісної власності та була отримана ними згідно із Свідоцтвом про право власності на житло, виданим Конотопською КЕЧ району 04 листопада 1997 року за р.№ 164. Продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 50\~000 грн. ( т.1 а.с. 186) Згідно довідки курсу валют станом на 14.02.2006 року 100 доларів США дорівнює 505 грн. (т.1 а.с. 187) Отже, судом було достовірно встановлено, що вищезазначена квартира набута у власність відповідача (позивача за зустрічним позовом) [PERSON] до шлюбу з [PERSON] , а отже у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст. 57 СК України є особистою приватною власністю дружини. Крім того, відповідно до договору дарування від 21 грудня 2007 року [PERSON] , діючий від імені [PERSON] , подарував належну останній на праві приватної власності, а [PERSON] прийняла в дар квартиру [ADDRESS] . ( т.1 а.с. 188) Відповідно до п.2 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Оскільки [PERSON] набула право власності на квартиру [ADDRESS] хоча і під час шлюбу, але на підставі договору дарування, спірне нерухоме майно є її особистою приватною власністю. 25 січня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено попередній договір купівлі-продажу, відповідно до п.3.2 даного договору визначено вартість квартири [ADDRESS] , яка становить 33\~000 доларів США. (т.1 а.с. 196-197) Згідно договору купівлі-продажу квартири від 28 січня 2011 року [PERSON] продала [PERSON] двохкімнатну кватиру №3 у будинку [ADDRESS] . Продаж вказаної квартири вчинено за суму 58\~873,00 грн., які [PERSON] отримала повністю від покупця [PERSON] ( т.1 а.с. 198-200) З розписки від 28 січня 2011 року вбачається, що [PERSON] отримала від [PERSON] суму у розмірі 264\~000 грн., що є еквівалентом 33\~000 доларів США за продану належну їй квартиру за адресою: [ADDRESS] . ( а.с. 202) Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а також сама позивач за зустрічним позовом [PERSON] пояснили суду, що останній на праві власності належали дві квартири, одна в [ADDRESS] . Дані квартири були особистою власністю [PERSON] . Вказані квартири були продані, а саме квартира по [ADDRESS] була продана за 33\~000 доларів США. За кошти виручені від реалізації квартир [PERSON] придбала у власність будинок по [ADDRESS] . Спірний будинок було куплено за 35\~000 доларів США. Також свідки пояснили, що відповідач за зустрічним позовом [PERSON] з 2006 року був військовим пенсіонером, розмір його пенсії, як старшого прапорщика в запасі, був невеликий. Отже, на їх думку, він не міг заощадити кошти в розмірі 35\~000 доларів США на придбання спірного будинку. Дійсно, як вбачається з витягу із наказу командира військової частини [NUMBER] від 22.12.2006 року №205, старшого прапорщика [PERSON] , звільнено у запас, з правом носіння військової форми одягу, з виплатою грошової винагороди та премії. ( т. 1 а.с. 228) Отже, судом встановлено, що відчуження майна, а саме квартири [ADDRESS] та кватири [ADDRESS] , які належали на праві особистої приватної власності [PERSON] відбулося до придбання у власність спірного будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , за кошти, які були отримані позивачем від їх реалізації, а отже у суду не має підстав ставити під сумнів позицію позивача за зустрічним позовом стосовно того, що спірне майно було придбано за її особисті кошти, які були отримані від реалізації іншого нерухомого майна. В п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», роз`яснено судам, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Пунктом 3 ч.1 ст. 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму\~статті 60 СК України\~та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. \~\~\~\~ \~ \~ \~ \~Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; \~2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Норма\~ст.60 СК України\~вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. \~\~\~\~\~\~\~\~ \~ \~ \~ \~Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Отже, спірне нерухоме майно, хоча і набуте під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, проте не може вважатися спільної сумісною власністю подружжя, оскільки набуте одним з подружжя, а саме [PERSON] , за особисті кошти. Позивачем за основним позовом [PERSON] не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених ним позовних вимог, а саме що спірний будинок придбаний подружжям за сумісні кошти, походження даних коштів, тоді як, позивачем за зустрічним позовом [PERSON] доведено, що спірний будинок придбаний за її особисті кошти. Відтак, суд приходить до висновку, що у задоволенні основного позову [PERSON] слід відмовити, а зустрічний позов [PERSON] в цій частині задовольнити. Крім того, під час шлюбу, а саме 28 вересня 2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено договір кредиту №837/18-27/36/7-147 на купівлю автотранспортних засобів. (т.1 а.с. 229-234) В забезпечення виконання договору кредиту №837/18-27/36/7-147 на купівлю автотранспортних засобів, між АКБСР «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено договір застави №837/19-27/36/7-096, предметом якого є транспортний засіб марки КІА, модель MAGENTIS, 2007 року випуску, сірого кольору, шасі (кузов, рама) № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , тип ТЗ легковий седан-В, зареєстрований РЕВ МВ №1 ДАІ ГУМВС України в Харківській області 27.09.2007 року, що належить заставодавцю на підставі Свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії [NUMBER] , виданого РЕВ МВ №1 ДАІ ГУМВС України в Харківській області 27.09.2007 року. (т.1 а.с. 235-237) З листа ПАТ «Укрсоцбанк» №27/36-8/84-1573 від 02.09.2010 року вбачається, що у зв`язку з виконанням фізичною особою [PERSON] зобов`язань по кредитному договору №837/18-27/36/7-147 від 28 вересня 2007 року в повному обсязі, знято заборону відчуження на належний йому автомобіль марки КІА, модель MAGENTIS, 2007 року випуску, сірого кольору, шасі (кузов, рама) № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , тип ТЗ легковий седан-В, що належить йому на підставі Свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії [NUMBER] , виданого РЕВ МВ №1 ДАІ ГУМВС України в Харківській області 27.09.2007 року та є предметом договору застави майна № №837/19-27/36/7-096 від 28 вересня 2007 року. ( т.1 а.с. 240) Отже, [PERSON] є власником транспортного засобу автомобілю марки КІА, модель MAGENTIS, 2007 року випуску, сірого кольору, шасі (кузов, рама) № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , тип ТЗ легковий седан-В, який належить йому на підставі Свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії [NUMBER] , виданого РЕВ МВ №1 ДАІ ГУМВС України в Харківській області 27.09.2007 року. Таким чином, автомобіль марки КІА, модель MAGENTIS, 2007 року випуску, сірого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , який було придбано подружжям [PERSON] під час шлюбу, являється їх спільною сумісною власністю. Частиною 3 ст. 368 Цивільного кодексу України передбачено, що майно, придбане подружжям під час шлюбу, являється їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. (ч. ч. 1, 3 ст. 61 СК України) Відповідно до ч. 1 ст. 69, ч. 1 ст. 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною 1,2 ст. 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно з положеннями ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.25 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Отже, суд приходить\~до висновку,\~щодо необхідності\~задоволення зустрічного\~позову [PERSON] \~в частині\~поділу між\~нею та\~ [PERSON] \~ майна,\~що було\~придбано ними\~у період\~шлюбу,\~а саме: автомобілю марки КІА, модель MAGENTIS, 2007 року випуску, сірого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , та визнання за [PERSON] в порядку\~поділу майна\~подружжяна\~1/2\~частину вказаного автомобілю. Крім того, у зустрічному позові позивач [PERSON] просить суд визнати за нею право власності на Ѕ частину будівельних матеріалів овочесховища, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , 18, 20. Позивач зазначає, що дане овочесховище було побудовано подружжям під час їх сумісного проживання, за їх спільні кошти, однак право власності зареєстровано не було, а отже вона має право на Ѕ частину вартості матеріалів в порядку поділу майна подружжя. Згідно рішення виконавчого комітету Жовтневої районної у місті Харкові ради від 09 січня 2007 року №4-9, гр. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] дозволено побудувати колективне овочесховище (4 овочесховища) для зберігання сільгосппродуктів по вул. П. Свинаренко, 12-а, 18, 20. До початку робіт розробити проектну документацію і узгодити з органами нагляду. До початку робіт одержати дозвіл на відведення землі під побудову овочесховища. Право власності вирішити в народному суді. ( т.1 а.с. 241) Як зазначили сторони, право власності на спірне овочесховище не визнано. Згідно з ч. 3 ст. 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). До прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно, як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку, суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію. Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання. Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року № 6-388цс15. Однак позивачем за зустрічним позовом не надано достовірних та беззаперечних доказів витрат, понесених на будівництво овочесховища, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , 18, 20, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволені зустрічного позову [PERSON] вданій частині за недоведеністю. Таким чином, даючи оцінку вищезазначеному, суд приходить до висновку про відмову у задоволені основного позову [PERSON] , та необхідність часткового задоволення зустрічного позову [PERSON] . У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача за зустрічним позовом [PERSON] підлягає стягненню судовий збір у розмірі пропорційно до задоволених позовних вимог в сумі 5\~586,11 грн. (вартість будинку 499211 грн. + вартість Ѕ частини автомобілю 59\~400 грн. =558\~611 грн.) На підставі\~викладеного і

Outcome: partial