Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-22 00:00:00

в грудні 2019 року позивачка [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначила, що їй на підставі договору дарування квартири від 21 березня 2007 року на праві власності належить однокімнатна квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Після отримання в дар квартири, в ній залишився зареєстрованим дарувальник, відповідач [PERSON] , який в квартирі не проживає з 01 вересня 2000 року, тобто ще до відчуження квартири. Ніяких відомостей про відповідача позивачка не має, зв`язку не підтримують, у добровільному порядку знятися з реєстрації відповідач не бажає. Позивачка просить усунути перешкоди в користуванні власністю, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом. Ухвалою суду від 03 січня 2020 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 07 квітня 2020 року підготовче судове засідання закрито, справу призначено до судового розгляду. Представник позивачки у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти проведення заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся своєчасно та належним чином, відзиву не надав. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянувши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачці на підставі договору дарування квартири від 21 березня 2007 року, ВЕК № 013676, зареєстрованого Криворізьким бюро технічної інвентаризації, 30 серпня 2007 року, реєстраційний номер [NUMBER] , на праві власності належить однокімнатна квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Дана обставина також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 96929400 від 11 вересня 2017 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 30 серпня 2007, № 15750573, номер запису 388 в книзі 193П-388. Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання у квартирі за адресою: [ADDRESS] : відповідач [PERSON] . Згідно акту, що складений мешканцями будинку [ADDRESS] та посвідчений майстром та директором ТОВ «Житлокомцентр», відповідач [PERSON] [INFO] не проживає за адресою: [ADDRESS] з 01 вересня 2000 року, крім того зазначений факт також підтвердив допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] . Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 391 ЦК України, передбачає, що власник може вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Права власника житлового будинку, квартири, визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно зст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Так, позивачка [PERSON] є єдиним власником спірної квартири та правомірно набула право власності на неї. Згідно ч. 2 статті 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З урахуванням вище викладеного, суд приходить до висновку, що позивачка, будучи власником житлової квартири, не може в повній мірі володіти, розпоряджатись та користуватись належним їй на праві власності майном, оскільки в квартирі зареєстрований відповідач [PERSON] , який не проживає за адресою: [ADDRESS] з 01 вересня 2000 року, тобто ще до відчуження квартири, що становить більш ніж дев`ятнадцяти років, в зв`язку з чим позовні вимоги в частині визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню. Відповідно ст.141ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 768 гривень 40 копійок.

Outcome: approved