Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-10 00:00:00

В грудні 2018 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначив наступне. [PERSON] та його матір [PERSON], згідно свідоцтва про право власності від 13.02.20107 року є співвласниками квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. В зазначеній квартирі разом з ними зареєстровані неповнолітня дитина позивача - [PERSON], 2011 року народження та колишня дружина позивача - [PERSON] Відповідач фактично в квартирі не проживає, не бере участі у її утриманні, не оплачує комунальні послуги, особисті речі [PERSON] в квартирі відсутні. Зв'язку з відповідачем позивач не має. Оскільки збереження реєстрації за відповідачем перешкоджає позивачу вільно користуватися та розпоряджатися належним йому майном, він змушений звернутися до суду про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Позивач в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву в якій просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує, наполягає на їх задоволенні. Відповідач у судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи була належним чином повідомлена, заяву про розгляд справи за її відсутності не надала, про причини неявки суд не інформувала. Суд, у зв'язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, розглянув позовну заяву та додані матеріали, повно та всебічно з'ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, і, об'єктивно оцінивши докази, доходить наступного висновку. Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини, які регулюються Цивільним кодексом України, Житловим кодексом України та іншими нормативно - правовими актами. У відповідності до вимог ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно положень ст.ст.317, 319 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. Права власника житлового будинку також визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК , які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Судом встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS]. належить на підставі свідоцтва про право власності від 13 лютого 2007 року позивачу [PERSON] та його матері [PERSON] на праві спільної часткової власності кожному по Ѕ частки квартири (а.с.8-9). Разом з позивачем в зазначеній квартирі зареєстровані: [PERSON] 2011 року народження - дочка та [PERSON] - колишня дружина (відповідач), що підтверджено довідкою б/н від 12.12.2018 року (а.с.10). Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано на підставі рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 26.12.2014 року, що підтверджується відповідним записом у паспорті позивача (а.с. 6). З Актів вуличного комітету вбачається, що відповідач [PERSON] та неповнолітня [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS], однак ніколи не мешкали в зазначеній квартирі. (а.с.11-12). Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом було встановлено, що відповідач зареєстрована в квартирі за вказаною адресою однак ніколи в ній не проживала. Згідно статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За таких обставин суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням слід задовольнити. Позивач не ставить питання про стягнення з відповідача судового збору, сплаченого при зверненні до суду, тому суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат.

Outcome: approved