Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-19 00:00:00

В грудні 2019р. позивачка звернулась до суду з позовом, в якому просить суд встановити факт, що [PERSON] , який помер [INFO] , є її батьком та визнати за нею в порядку спадкування за законом право власності на домоволодіння [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що її батьки - [PERSON] та [PERSON] познайомились в кінці 50-х років і через деякий час стали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Вона народилась [INFO] , проте через відсутність зареєстрованого шлюбу в свідоцтві про її народження відомості про батька відсутні і проставлений прочерк, лише по батькові зазначено « [PERSON] ». Також від сумісного проживання у її батьків народилися сини [PERSON] та [PERSON] , які на даний час померли. При житті [PERSON] визнавав позивачку своєю донькою, утримував, займався вихованням та піклувався про неї протягом всього свого життя, тобто вони були однією сім`єю, весь час були зареєстровані та проживали в будинку [ADDRESS] , який був придбаний 13.08.1965р. у зв`язку із збільшенням родини, і позивачка все своє життя знала, що [PERSON] є її рідним батьком. Оскільки на даний час її мати та брати померли, а їй у видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно після смерті батька відмовлено у зв`язку з відсутністю підтвердження родинних відносин, просить встановити факт батьківства та визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька - [PERSON] на будинок [ADDRESS] . В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник позов підтримали. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 4.02.2020р. відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження (а.с. 47). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 13.08.2020р. задоволено клопотання представника позивачки та замінено неналежного відповідача - Центр з надання адміністративних послуг Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації на належного - Київську міську раду (а.с. 125). 15.10.2020р. від відповідача надійшов відзив, згідно якого він просить ухвалити рішення згідно вимог чинного законодавства, врахувавши, що спадщина відкрилась до 1 січня 2004р., а тому дані відносини спадкування регулюються за правилами ЦК УРСР, тобто має бути доведеним факт прийняття спадщини. Крім того, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту і позов може бути задоволеним у разі відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину (а.с. 141-144). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 23.11.2020р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с. 168-169). В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали. Відповідач в судове засідання не з`явився, просить слухати справу у відсутність його представника. Суд, вислухавши пояснення позивачки та її представника, свідків, дослідивши матеріали справи, вражає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Як встановлено в судовому засіданні позивачка [PERSON] народилась [INFO] в с. Хотів Києво-Святошинського району Київської області від матері [PERSON] , про що зазначено у свідоцтві про її народження, яке видане на підставі запису, складеного 11 серпня 1961 року Хотівською сільською Радою Києво-Святошинського району Київської області - запис за № 84, у графі «батько» вказаного свідоцтва про народження позивачки та запису акта про народження відомості про батька дитини відсутні (а.с. 10). Як зазначила позивачка, її батьки [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, від спільного проживання народилося троє дітей: вона та її брати [PERSON] , [PERSON] . З матеріалів справи вбачається, що з 1965р. і до дня своєї смерті [PERSON] був зареєстрований і проживав однією родиною з позивачкою, а також синами та дружиною за адресою: [ADDRESS] , що підтверджено довідкою форми 3 № 249 від 30.07.1986р., довідкою Управління житлового господарства № 250 від 19.08.1987р., будинковою книгою, в якій [PERSON] зазначений як власник будинку на підставі договору купівлі-продажу від 13.08.1965р., [PERSON] (матір позивачки) - його дружина, [PERSON] (позивачка) - донька, [PERSON] - син, [PERSON] - мати, [PERSON] - син (а.с. 8, 9, 18-22). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] пояснили, що їм достовірно відомо про те, що батьками позивачки [PERSON] являлися [PERSON] та [PERSON] , вони всі разом з братами позивачки проживали в будинку [ADDRESS] , всі сусіди знали їх як одну сім`ю. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно п.7 Постанови Пленуму ВСУ від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» встановлено, що у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, або смерті жінки, яка вважалась матір`ю останньої, факт їхнього батьківства (материнства) може бути встановлено за рішенням суду в окремому провадженні. Заяви про встановлення факту як батьківства, так і материнства суд приймає до розгляду, якщо запис про батька (матір) дитини в книзі реєстрації народжень учинено згідно зі ст. 135 СК України. У відповідності до п.9 вказаної Постанови визначено, що питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них. Як зазначено в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», яка була діючою на час дії КпШС України, згідно зі ст. 53 КпШС підставою для встановлення батьківства (факту батьківства) може бути не сам по собі факт біологічного походження дитини, а фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері й особи, яку та вважає батьком дитини, ведення ними спільного господарства до народження останньої, або спільне її виховання чи утримання, або ж докази, що достовірно підтверджують визнання особою батьківства. Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 «положення про встановлення батьківства, викладені у ч.3 ст.53 КпШС України, дають підстави для визнання ознаками сім`ї фактичних шлюбних відносин». Відповідно до п.п. 6,7 Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 29 грудня 1969 року «Про порядок введення в дію Кодексу про шлюб та сім`ю Української РСР» правила частини другої та третьої статті 53 Кодексу про встановлення в судовому порядку батьківства особи, з якою мати не перебувала у шлюбі, застосовуються у відношенні дітей, що народилися після введення в дію Основ законодавства Союзу РСР і союзних республік про шлюб та сім`ю, тобто після 1 жовтня 1968 року . У відношенні дітей, які народилися до 1 жовтня 1968 року від осіб, що не перебувають між собою в шлюбі, батьківство може бути встановлено за спільною заявою матері дитини і особи, яка визнає себе батьком дитини. В разі смерті особи, на утриманні якої перебувала дитина і яка визнавала себе батьком дитини, факт визнання нею батьківства, може бути встановлений в судовому порядку. На підставі спільної заяви батьків або рішення суду про встановлення факту визнання батьківства проводиться відповідна реєстрація в органах запису актів громадянського стану з внесенням запису про батька у свідоцтво про народження дитини. Оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у ст. 128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст. 53 КпШС України, при вирішенні питання про те, якою нормою необхідно керуватися при розгляді справ цієї категорії, слід виходити з дати народження дитини. Враховуючи те, що [PERSON] народились [INFO] , суд застосовує до вказаних правовідносин норми Кодексу про шлюб та сім`ю, а саме норми ч. 2 ст. 53 КпШС України. Згідно норм вказаної статті, в разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків, батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою як одного з батьків так і самої дитини після досягнення нею повноліття. Частиною 3 вказаної статті передбачено, що при встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір`ю дитини та відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства. В третьому абзаці п. 13 постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначено, що факт батьківства може бути встановлено за наявності однієї з таких обставин: 1) спільне проживання батьків дитини і ведення ними спільного господарства, яке не припинилось до її зачаття; 2) спільне виховання дитини; 3) спільне утримання дитини; 4) докази, що з вірогідністю підтверджують визнання відповідачем батьківства. Встановлення батьківства в судовому порядку можливо як в порядку позовного провадження, так і в порядку окремого провадження (встановлення факту визнання батьківства та факту батьківства). Встановлення батьківства у позовному провадженні можливо лише за життя припустимого батька дитини. У випадку, якщо він помер, та дитина народилась від незареєстрованого шлюбу, то встановлення факту визнання або факту батьківства має відбуватись в порядку окремого провадження. Можливість встановлення факту визнання батьківства передбачена ст. 3 Закону СРСР «Про затвердження Основ СРСР та союзних республік про шлюб і сім`ю від 27 червня 1968р., який є чинним та підлягає застосуванню згідно з Постановою Верховної Ради України від 12 вересня 1991р. «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів СРСР». Згідно з положеннями вказаної норми, якщо дитина народилась до 1 жовтня 1968 року , та її припустимий батько помер, і батьківство не було оформлено в добровільному порядку, то можливо встановлювати в окремому провадженні факт визнання батьківства, якщо померлий визнавав себе батьком дитини. При цьому, не має значення, помер припустимий батько дитини до чи після 01.10.1968 року . Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір`ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї. Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги. Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини. З урахуванням положень ст. 212 ЦПК України, жоден доказ не має для суду наперед установленого значення для суду, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. Відповідно до норм статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України). Таким чином, дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлення факту визнання [PERSON] свого батьківства відносно доньки [PERSON] знайшло своє підтвердження під час судового розгляду, оскільки юридично значимі обставини, такі як: спільне проживання і ведення спільного господарства [PERSON] та [PERSON] ; спільне виховання дітей; спільне утримання дітей батьками та визнання батьком дітей свого батьківства підтверджені належними доказами. За таких обставн суд вважає можливим встановити факт визнання батьківства [PERSON] відносно доньки [PERSON] , [INFO] . Згідно свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 24.10.1995року [PERSON] помер [INFO] (а.с. 7). Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 4.03.1988р. домоволодіння [ADDRESS] , оригінал якого був оглянутий в судовому засіданні (а.с. 12). З відповіді Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори від 10.11.2020р. на ухвалу суду від 13.08.2020р. щодо надання інформації про спадкові справи вбачається, що спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась (а.с. 150). Позивачка звернулась до приватного нотаріуса Габрієль Л.Є. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, однак у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують родинні відносини, у видачі свідоцтва їй було відмовлено (а.с. 183-184). Згідно інформаційної довідки КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 7.04.2021р. житловий будинок [ADDRESS] на праві власності зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Ленінградської районної Ради 4.03.1988р. (а.с. 185). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно відомості про будинок [ADDRESS] у реєстрі відсутні (а.с. 186). Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008р. № 7 встановлено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004р. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Оскільки спадщина відкрилась до 1.01.2004р., дані відносити спадкування регулюються за правилами ЦК УРСР. Згідно ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і заповітом. Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР зазначено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги, в рівних частках, є діти (у тому числі усиновлені) дружина і батьки (усиновителі) померлого. Згідно із ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженням. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Статтею 549 ЦК УРСР визначено, що спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Оскільки позивачка [PERSON] після смерті батька [PERSON] фактично вступила в управління та володіння спадковим майно, постійно проживаючи в будинку [ADDRESS] , вона вважається такою, що прийняла спадщину. Однак, приватним нотаріусом позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, а тому за нею підлягає визнанню право власності на домоволодіння [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: approved