Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-03 00:00:00

В грудні 2013 року представник позивача [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просить визнати фіктивним та недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] , що діяла на підставі довіреності та від імені [PERSON], та [PERSON], посвідчений 04 серпня 2008 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу, [PERSON], реєстраційний номер 1745. В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що [PERSON] , яка була на той час його дружиною, користуючись його довірою та використовуючи нотаріально посвідчену довіреність уклали, на його думку , фіктивний правочин - оспорюваний договір купівлі-продажу належної йому квартири . Так , цей договір не був вчинений для створення реальних правових наслідків , які обумовлені купівлею-продажем нерухомого майна , оскільки не відбулося відчуження цієї квартири та передача коштів за її вартість. Квартира фактично залишилася у власності ( за наступним договором дарування) [PERSON], не вибувала із користування самого позивача. Покупець [PERSON], яка є близькою подругою [PERSON], ніколи не вселялася до цієї квартири , не сплачувала її вартість , до тепершнього часу розрахункові книжки за оплату за комунальні послуги залишилися на ім'я власника - [PERSON] Крім того, з пояснень самих відповідачів , наданих в іншому судовому процесі , вбачається, що [PERSON], якщо і передавала кошти в рахунок вартості квартири , то сума складала 10 000 доларів США, в той час як реальна ринкова вартість квартири на той час складала приблизно 60 000 доларів США. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав в повному обсязі з викладених в ньому підстав. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що укладена угоди випливала з життєвих обставин за реально досягнутими домовленостями між усіма її учасниками, виконана в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, повідомлялася судом неодноразово належним чином, причини неявки суду не повідомила. Допитаний в якості свідка [PERSON], який тривалий час є сусідом сторін у справі [PERSON] та їх приятелем, суду пояснив, що перед позивач видав довіреність своїй дружині [PERSON] для продажу спірної квартири з тією метою, щоб на отримані кошти вони придбали інше житло - приватний будинок, щоб спокійніше було відвідувати Україну. Навіть йому він надава доручення на пошуки такого будинку. Він часто з 2007 року бував у спірній квартирі, але не знав , що квартира була оформлена на [PERSON], оскільки в ній не змінювалася побутова обстановка, не було чужих ( крім родини [PERSON]) речей и вважав, що квартира належить саме родині [PERSON] , про продаж квартири нічого не чув. Вислухавши пояснення учасників судового засідання та дослідивши письмові докази по справі суд встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. В період перебування у шлюбі з [PERSON], [PERSON] згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна, що укладено між ним та [PERSON] на «Південній товарній біржі» 02 жовтня 1995 року придбав житлову квартиру [ADDRESS]. Отже, ця квартира була спільною сумісною власністю подружжя. 14 червня 2007 року позивач видав довіреність [PERSON] , відповідно до якої наділив відповідачку повноваженнями від свого імені оформлювати будь-які документи для продажу належної йому квартири [ADDRESS] та продати квартиру на будь-яких умовах та за будь-якою ціною. Довіреність була посвідчена приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу, [PERSON] та діяла до 14 червня 2010 року . 04 серпня 2008 року, між [PERSON], яка діяла на підставі вищевказаної довіреності, від імені продавця [PERSON] з однієї сторони, та [PERSON] як покупцем укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], та згідно з умовами якого право власності на цю квартиру перейшло до [PERSON] Договір посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу, [PERSON], та зареєстровано у відповідному державному реєстрі за №1745. Згідно п. 2.1 вказаного договору ціна квартири визначена за домовленістю сторін за 6777,00 гривень, які представником продавця було отримано від покупця під час оформлення договору, така ціна квартири дорівнює інвентаризаційній вартості цієї квартири на момент продажу відповідно до п.п. 2.2. зазначеного договору. 13 квітня 2009 року між [PERSON], дарувальником, та [PERSON], обдарованою, було укладено договір дарування квартири [ADDRESS], що посвідчено нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу, [PERSON], та зареєстровано у відповідному державному реєстрі за №570. Відповідно до наданих суду квитанцій та матеріалів про користування комунальними послугами та їх оплату, встановлено, про що не заперечували сторони, що по при переході права власності між власниками, супутні договори на переоформлення особових рахунків новими власниками не укладались, утримування квартири ними не здійснювалось. Як пояснив представник відповідача, в цьому не було необхідності, оскільки [PERSON], маючи на руках усі розрахункові книжки, здійснює за дорученням [PERSON] оплату всіх комунальних послуг. Як вбачається, з рішення від 05 вересня 2013 року колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області , яким відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсними договорів відчуження нерухомого майна, визнання права власності ,позовні вимоги були заявлені про визнання недійсним вищевказаного договру купівлі-продажу квартири та наступного договру дарування з підстав, визначених ст. 232 ЦК України -у зв'язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною . Під час розгляду даної справи судом бул встановлено, що відповідно до пояснень [PERSON] та свідків покупцем було сплачено за придбання квартири 10000,00 дол. США. За змістом розписки, складеної від імені позивача, вбачається , що він через [PERSON] 28 серпня 2008 року отримав від [PERSON] повну суму вартості квартири, згідно домовленості . З огляду на встановлені обставини колегія суддів дійшла висновку, що під час укладання вказаного договору купівлі - продажу [PERSON] діяла в межах наданих їй повноважень щодо продажу спірної квартири, зокрема з питань ціни цієї нерухомості, оскільки саме в довіреності зазначено, що квартира може бути продана на будь-яких умовах та за будь-якою ціною. Разом з тим представник позивача заперечував факт складання [PERSON] такої розписки , посилаючись на використання [PERSON] чистого підписаного бланку, який він неодноразово надава їй , перебуваючи з нею у вкрай довірительних стосунках в зв'язку з необхідністю для ведення спільного бізнесу. Тим більше , що копією закордонного паспорту [PERSON] (відбитків печаток про перетин кордонів здійснених на стор. 10 паспорту) підтверджується, що останній 20.08.2008 року в'їхав на територію України а виїхав за її межі - 31.08.2008 року, таким чином на день складання розписки перебував на території України і [PERSON] мала можливість сама передати йому кошти за квартиру. Проте, такі доводи представника позивача не підтверджені достеменними доказами, в той же час позивач справжності свого підпису на розписці не заперечував. Крім того, суд враховує, що рішенням апеляційного суду від 05.09.2013 року встановлено , що ціна продажу квартири за домовленістю складала 10000 доларів США, встановлено сам факт отримання [PERSON] грошей за продаж спірної квартири. Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до абзацу 2 п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до ч.1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків , які обумовлювалися цим правочином. Згідно п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Позивач, який звертається з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки на момент вчинення правочину. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Під майном, згідно з ч. 1 ст. 190 ЦК розуміються і майнові права. На підставі ч.4 ст. 334 ЦК якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації . Згідно зі ст. 657 ЦК договір купівлі-продажу квартири підлягає державній реєстрації. Як встановлено судом, оспорюваний договір купівлі-продажу був зареєстрований [PERSON] ММ БТІ 06 жовтня 2008 року, отже з цього моменту у неї виникло право власності на зазначену квартиру . Таким чином , оскільки на підставі укладеного договору купівлі-продажу у [PERSON] виникло право власності на набуту квартиру , яке вона повністю реалізувала, розпорядившись отриманим майном шляхом його відчуження за наступним договором дарування 13 квітня 2009 року , державна реєстрація якого також здійснена в установленому законом порядку, не можна вважати про недійсність цього договору через його фіктивність. Те, що [PERSON] після придбання квартири туди не вселялася, не переносила свої речі, не користувалася приміщенням цієї квартири , не переоформлювала договори на постачання комунальних послуг , не може слугувати єдиною підставою для визнання договору фіктивним. Не є підставою для визнання цього договору фіктивним, як-то стверджує позивач, і продаж квартири за ціною, значно нижче ринкової вартості. Дійсно, згідно висновку експерта № 621-622 від 29 вересня 2014 року судової будівельно-технічної експетизи , дійсна ринкова вартість двокімнатної квартири [ADDRESS] станом на 04 сепня 2008 року становила 296 918 грн., що в еквіваленті за курсом НБУ на той час становило 61 346,69 доларів США. Проте , в самій довіреності, яку надав позивач 14.06.2007 р. [PERSON] , зазначено, що він наділив останню повноваженнями від свого імені оформлювати будь-які документи для продажу належної йому квартири та продати квартиру на будь-яких умовах та за будь-якою ціною. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. ст. 11, 27, 60 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір. Враховуючи викладене, суд доходить висновків , що в позові слід відмовити за необгрунтованістю та недоведеністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed