Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-25 00:00:00

Відповідачі [PERSON], [PERSON] позовні вимоги визнали, щодо їх задоволення не заперечували, просили розглянути справу у їхню відсутність. Представник позивачки - [PERSON], діючий від імені та в інтересах [PERSON], на задоволенні позову наполягав, просив про розгляд справи без його участі. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання. Відповідно до ч.4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія свідоцтва про смерть [PERSON] - помер [INFO]; копія свідоцтва про укладення шлюбу [PERSON] із [PERSON]; копії свідоцтв про народження відповідачів; копія державного акту серії ЯЕ № 759759 від 30.08.2010р. на право власності на земельну ділянку (присадибну ділянку), оформленого на ім'я [PERSON]; копія технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS], оформленого на ім'я [PERSON] та [PERSON]; копія рішення виконкому Ренійської міської ради від 30.03.1978р. про відведення земельної ділянки під житлову забудову [PERSON]; копія договору забудови від 24.04.1978р., оформленого на ім'я [PERSON] та [PERSON]; копія акту про відведення в натурі земельної ділянки; копія плану забудови; копія рішення виконкому Ренійської міськради про надання дозволу на будівництво гаражу; копія рішення від 11.05.1989р. виконкому Ренійської міськради про затвердження акту введення житлового будинку до експлуатації; копія акту про закінчення будівництва та введення до експлуатації домоволодіння від 06.05.1989р.; копія висновку про реєстрацію житлового будинку; копія довідки КП «Ренійське БТІ» від 07.03.2014р. про належність спірного житлового будинку; постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 19.03.2014р. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивачка [PERSON] є вдовою нині померлого [PERSON], відповідачі - його дітьми. За життя [PERSON] та [PERSON] на підставі договору забудови від 24.04.1978р. на праві власності належав житловий будинок із надвірними спорудами, розташований [ADDRESS] - по ? частині кожному з них. Факт належності житлового будинку [PERSON] та [PERSON] підтверджується також: копією довідки КП «Реніське БТІ», актом про закінчення будівництва та введення його до експлуатації, технічним паспортом на нерухомість та іншими доказами, доданими до справи. Крім того, 30.08.2010р. на ім'я [PERSON] був оформлений державний акт на право власності на земельну ділянку, виділену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану [ADDRESS]. На випадок смерті [PERSON] не розпорядився належним йому майном, заповіту не залишив, [INFO] - помер. У встановлений законодавством строк для прийняття спадщини позивачка не звернулася до нотаріальної контори із заявою про її прийняття. Цього не зробили і відповідачі. Проте, навіть у випадку своєчасного звернення позивачки за прийняттям спадщини, оформити її було б неможливо у зв'язку із тим, що ні позивачкою, ні вже нині померлим її чоловіком спірний нерухомий об'єкт не було належним чином зареєстровано у Державному реєстрі прав власності на нерухомість. На момент смерті [PERSON] разом із ним мешкала позивачка - його дружина. Відповідачі - діти нині померлого мешкали окремо, після смерті батька за прийняттям спадщини не зверталися, на неї не претендують, не заперечують, щоб спадщину оформила позивачка. Таким чином, позивачка прийняла спадщину в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, що залишилася після померлого [PERSON] і вважає, що має всі законні підстави для визнання за нею права власності на неї, оскільки до держави вона не перейшла, відумерлою не визнана, інші спадкоємці на неї не претендують. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки, діючої через свого представника, обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки її доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. Оскільки щодо позовних вимог, обставин справи сторони не заперечують, визнають їх, суд вважає, що факти, які обґрунтовують заявлені вимоги і мають значення для справи встановлені, у зв'язку із чим немає необхідності у підтвердженні їх доказами засобом дослідження показань свідків. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 ЦК України (ст. 1223 ЦК України). Ст. 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно поживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.ст. 1270 ЦК України, він не заявив відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Отже, позивачка у справі є спадкоємицею першої черги за законом. Після смерті свого чоловіка [PERSON] оформити своє право на спадщину та отримати відповідне свідоцтво не має можливості також, оскільки, як з'ясувалося, нині померлий за своє життя не зареєстрував належним чином своє право власності на нерухомість. З цих причин позивачка не може надати нотаріусу витяг про реєстрацію права власності на спадкове нерухоме майно (на ? частину житлового будинку), у зв'язку із чим вимушена звернутися із позовом до суду. Прийняття спадщини є фактом, яке відображає волю спадкоємця придбати майно після смерті спадкодавця. В даному випадку позивачка прийняла спадщину фактично, оскільки її воля, як спадкоємиці за законом, була виражена у її діях по фактичному управлінню та володінню спадковим майном (догляд за спадковою нерухомістю, сплата витрат по утриманню будинку та ін.). Таким чином, позивачка прийняла спадщину в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та не заявила про відмову від неї. Слід зауважити і те, що не тільки ? частина житлового будинку [ADDRESS], що належала [PERSON], не була належним чином зареєстрована відповідно до вимог законодавства, а і інша ? частина нерухомості, яка належить позивачці. Беручі до уваги те, що вся документація щодо відведення земельної ділянки для житлової забудови, договір забудови, акт закінчення будівництва та введення житлового будинку до експлуатації були оформлені на [PERSON] та [PERSON], позивачка просить суд визнати і за нею право власності на іншу ? частину спірного житлового будинку. Отже, позивачка та її чоловік (за його життя) дотримувались всіх вимог чинного законодавства, що діяло на 1989р. щодо виникнення та реєстрації свого права на домоволодіння [ADDRESS], крім того, у 2010р. на ім'я [PERSON] було видано державний акт на право власності на присадибну земельну ділянку за вказаною адресою. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004р. права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966р. і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 31.01.1966р. №56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом МЮУ від 07.02.2002р. № 7/5. Пункт 4 вищевказаної Інструкції вказує, що реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності. Будинки, що підлягають реєстрації, повинні бути закінчені будівництвом і прийняті в експлуатацію за актом, затвердженим виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих. Отже, зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 01.07.2004р. «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З урахуванням викладених представником позивачки та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити вимоги позивачки щодо визнання за нею права власності на житловий будинок із надвірними спорудами: на ? його частину, що належала [PERSON] та іншу ? частину даної нерухомості.

Outcome: approved