Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-21 00:00:00

В грудні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою про позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] та збільшення розміру аліментів. В обгрунтування позовних вимог вказував на те, що від шлюбу з відповідачем у них народилася дочка [PERSON], [INFO]. Шлюб між ними було розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач займалася влаштуванням особистого життя, виховання та піклування про дочку не здійснювала. Дочка проживає з батьком, який 11 лютого 2011 року вдруге одружився та підтримує гарні відносини з дружиною батька та їх спільними дітьми. Протягом всього часу мати матеріальної допомоги на утримання дитини в добровільному порядку не надавала, життям дочки не цікавилася, умовами її проживання, харчуванням, емоційним та психологічним станом дитини, станом здоров'я, духовним розвитком, успіхами в навчанні. 17 листопада 2015 року Шепетівським міськрайонним судом було прийнято рішення про стягнення з відповідача аліментів на утримання доньки [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісяця. Аліменти за рішенням суду відповідач не сплачує, внаслідок чого утворилась заборгованість. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, просили позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов не визнала і пояснила, що вона є матір'ю [PERSON]. Пояснювала, що вона бажає брати участь у вихованні дитини та бажає щоб дитина проживала разом з нею. Вона періодично надає матеріальну допомогу на її утримання, купує для неї одяг, дає гроші, вони постійно спілкуються з дочкою телефоном, іноді дочка приїжджає до неї на вихідні та на канікули. Зазначила, що після розірвання шлюбу з позивачем вона почала проживати з іншим чоловіком в с.Судилків Шепетівського району. У дочки не склалися відносини з її чоловіком та дочка почала проживати з батьком. Коли вона розійшлася з цим чоловіком, поїхала працювати спочатку в м.Житомир, а потім двічі їздила на заробітки до Польщі. Хотіла заробити грошей на купівлю житла, щоб мати де проживати разом з дочкою [PERSON]. Аліменти за рішенням суду вона не сплачувала, лише давала гроші для [PERSON] особисто в руки, або передавала їх для неї через старшу дочку. Представник служби у справах дітей Поліщук Л.В. в судовому засіданні підтримала заявлені позивачем вимоги. За клопотанням представника позивача та відповідача в судовому засіданні були допитані свідки: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] В судовому засіданні приймає участь практичний психолог Буртинської ЗОШ І-ІІІ ступенів [PERSON], де навчається неповнолітня [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердив слова позивача, що неовнолітня дочка [PERSON] дійсно проживає з батьком та відвідує Буртинську школу. Свідок [PERSON] в судовому засіданні, показав, що він є сусідом позивача. В с. Буртин проживає в свого батька та відвідує школу приблизно два роки неповнолітня [PERSON] [PERSON] з ними не проживає. Вихованням дочки займається [PERSON] та його дружина. Свідок [PERSON] в судовому засіданні, показала, що є дочкою сторін. Вказувала, що мати піклується про [PERSON], купує їй одяг, передає кошти. Батько чинить мамі перешкоди в спілкуванні з молодшою дочкою. Допитана в судовому засіданні неповнолітня [PERSON] вказала, що не бажає щоб позбавляли батьківських прав її матір. Дійсно було колись таке, що вона просила батька про позбавлення батьківських прав, але то було через її малолітній вік. В подальшому вона просила батька забрати заяву. З мамою вона постійно спілкується телефоном, приїздить до неї на вихідні та канікули та хоче з нею проживати. Мати купує для неї одяг та взуття, дає гроші. Заслухавши пояснення учасників процесу, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що батьками малолітньої [PERSON], [INFO], є сторони у справі [PERSON] та [PERSON] Згідно ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Полонської районної державної адміністрації Хмельницької області від 29.08.2016 року встановлено наявність підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо малолітньої дочки [PERSON]. Зі змісту вищезазначеного висновку органу опіки та піклування вбачається, що підставою для позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо дочки стало рішення комісії з питань захисту прав дитини №3 від 25 серпня 2016 року. Однак, суд не може погодитись з наданим органу опіки та піклування висновком про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо дитини, оскільки цей висновок наданий без врахування думки відповідача, так як остання не була присутня на засіданні комісії з питань захисту прав дитини і докази належного повідомлення останньої про такий розгляд в матеріалах справи відсутні. Крім того, з висновку не вбачається, які заходи та коли саме були вчиненні органом опіки та піклування з приводу поведінки відповідача щодо ухилення від виконання батьківських обов'язків, попередження про зміну такої поведінки, про можливість позбавлення батьківських прав. Поведінка спрямована на ухилення від виконання батьківських обов'язків завжди має умисний характер, тобто особа має усвідомлювати свої дії й бажати їх настання, незважаючи на неодноразові попередження про можливість настання негативних наслідків та цей є предметом встановлення у таких справах. Водночас, суд зауважує на тому, що даний висновок наданий 29.08.2016 року, в той час як позов поданий до суду 11.12.2017 року за сплином тривалого часу. Це ж стосується і інших доказів, які покладені позивачем в обґрунтування його позовних вимог і які були підставою для прийняття зазначеного вище висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Про бажання відповідача виконувати свої батьківські обов'язки та про те, що вона їх виконувала і виконує, вказали в судовому засідання свідки [PERSON] та безпосередньо сама неповнолітня [PERSON] Натомість суду не надано будь-яких інших доказів, в розумінні ст. 76 ЦПК України, того, що відповідач злісно ухиляється від виконання ним своїх батьківських обов'язків при можливості їх виконувати. Не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов'язків по утриманню доньки той факт, що з відповідача на користь позивача стягуються аліменти на утримання дитини, оскільки таке є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання матері до надання дитині належного утримання. Наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є підставою для позбавлення матері дитини батьківських прав. Відповідно до пунктів 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № З від 30 березня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та потовщення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно утримують та ін., що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного та об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1988 p., ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 p. № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Позивачем та його представником не надано, а судом не здобуто жодних доказів, про самоусунення [PERSON] від своїх батьківських обов'язків, або інших підстав для позбавлення останньої батьківських прав відносно неповнолітньої дочки [PERSON], допитані в судовому засіданні свідки також жодним чином не підтвердили факту ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків, тому в цій частині позову слід відмовити. Щодо вимоги про збільшення розміру аліментів, встановлено, що відповідач, згідно з рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 17 листопада 2015 року, повинна сплачувати аліменти на утримання доньки [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісяця до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ст.192 СК - розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути згодом змінено за позовом одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення здоров'я платника або одержувача. Оскільки з дня постановлення судового рішення про стягнення з відповідача аліментів, змінились зазначені вище обставини, зокрема, визначений законом інший мінімальний розмір сплати аліментів на дитину, тому суд вважає можливим встановити новий розмір аліментів. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Судовий збір, відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача на користь держави, оскільки позивач при подачі позову про стягнення аліментів від сплати судового збору звільнений.

Outcome: partial