Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-24 00:00:00

В жовтні 2017 року позивачка звернулася до суду з даною позовною заявою, в якій просила визнати за нею право власності на 1/2 частину домоволодіння в порядку спадкування за законом, після смерті її чоловіка [PERSON], який помер 04 квітня 2016 року, що розташоване за адресою: вул. І. Клюєва, буд. 11 у м. Дніпрі, і яке є частиною житлового будинку літера «А-1», з прибудовами літ. а-1, а-2, а4-1, а5-1, з ґанком літ. а7, а8, з підвалом а-1, сараями літ. Г, Д, К, Н, вбиральнями літ. Ж, Л, літніми душами літ. И, М, навісом літ. О, споруд № 1-13, 1, 11 та розташоване на земельній ділянці площею 756 кв.м. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що вказаний житловий будинок (домоволодіння) було побудовано у період 1934-1939 років [PERSON], дідом її чоловіка [PERSON], та [PERSON]. Домоволодіння складається з двох частин, а саме: частини, що належала діду її чоловіка, [PERSON], та частини, яка належала громадянину [PERSON], правонаступником якого є його онук - [PERSON]. Загальна площа не приватизованої земельної ділянки, на якій розміщено домоволодіння, складає 756 кв.м. На цей час домоволодіння вже має три квартири[ADDRESS] зареєстрована за громадянином [PERSON], а квартири № 2 та № 3 тривалий час, як було закінчено будівництво, на праві фактичної власності, а саме з 12.06.1965 року, користується їхня родина, родина [PERSON]. Впродовж тривалого часу, по невідомим їй обставинам, правовстановлюючі документи на ці квартири не були зроблені до кінця. Проте, законність її володіння і проживання в цих квартирах підтверджується договором про початок будівництва та актом вводу в експлуатацію на імя [PERSON], діда її померлого чоловіка, [PERSON], особистим технічним паспортом на його імя, домовою книгою (квартальною) та безпосередньо відміткою у паспорті [PERSON], де вказано, що він проживав у цьому будинку з 1965 року до 2016 року, коли він помер. У 1952 році [PERSON] звернувся до БТІ для реєстрації за собою права власності на 1/2 домоволодіння за вищевказаною адресою і отримав її, а друга 1/2 домоволодіння не була зареєстрована з невідомих їй причин. У письмовій відповіді [PERSON] міжміського бюро технічної інвентаризації вказано, що і з самого початку, і на цей час, у інвентаризаційній страві за адресою вулиця Ігоря Клюєва буд. 11 (вул. Паровозна буд. 11) Акт приймання житлового будинку в експлуатацію відсутній. 04 травня 1950 року помер дід [PERSON]. Відкрилася спадщина за адресою вулиця Паровозна 11 місто Дніпропетровськ, зараз це вулиці Ігоря Клюева 11 місто Дніпро. Спадкоємцем першої черги за законом став [PERSON], батько її чоловіка, [PERSON]. [PERSON] фактично прийняв спадщину після смерті свого батька, хоча і не звертався у нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини у зазначений законом строк. 31 березня 1971 року помер [PERSON], батько її чоловіка - [PERSON]. Після його смерті спадкоємцями стали [PERSON], її чоловік, та його брати - [PERSON] та [PERSON]. Проте, [PERSON] помер 06 липня 1993 року, а 13 листопада 2008 року помер [PERSON]. [PERSON], син померлого [PERSON], теж помер 26 грудня 1995 року. [PERSON], син померлого [PERSON], визнаний безвісно відсутнім за рішенням Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 04 грудня 2008 року по справі № 2о-47/2008 року. 28 серпня 1993 року її чоловік - [PERSON], отримав технічний паспорт, де вказані дані житлових приміщень, що є їхньою квартирою, і де вона постійно мешкає з 1965 року. Отримавши цей документ, [PERSON] звернувся до виконкому Красногвардійської районної ради народних депутатів з проханням про узаконення належної їм нерухомості, спадкоємцем якої він став, у звязку зі смертю його діда, батька та двох братів у відповідності до діючого на той час законодавства. 15 жовтня 1993 року їм був наданий акт про введення домоволодіння у експлуатацію, де зазначено про те, що даний житловий будинок прийнятий у експлуатацію згідно рішення виконкому Красногвардійської районної ради народних депутатів № 406 від 15.10.1993 року. Крім того, договір забудови від 18.07.1939 року замінено на свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок з імя [PERSON] на імя її чоловіка - [PERSON]. Але ці документі, ще при житті [PERSON] не зареєстрував у КП ДМБТІ, як то було зазначено у рішенні виконкому. 04 квітня 2016 року помер її чоловік [PERSON]. У листопаді 2016 року вона звернулась до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори з проханням отримання спадщини після смерті її чоловіка [PERSON], який фактично прийняв спадщину після померлого у 1971 році його батька, [PERSON], який теж, фактично, прийняв спадщину від померлого у 1950 році його діда [PERSON]. Також, її чоловік, [PERSON], прийняв спадщину і за своїми братами [PERSON] та [PERSON]. Однак, отримати свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого чоловіка, його батька та діда вона не може тому, що цю нерухомість у свій час не зареєстрували у КП ДБМТІ, і тому, нотаріус відмовила їй в отриманні свідоцтва про право на спадщину. В судовому засіданні позивачка та її представник [PERSON] підтримали позовні вимоги та просили задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилалися на обставини, які викладені в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог позивачки та просила відмовити їй в повному обсязі. При цьому, вказала, що позивачкою не наведено правових підстав для задоволення позову, а також відсутні правовстановлюючі документи на домоволодіння. Представник Дніпровської міської ради [PERSON] в судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, раніше надала суду письмові судові дебати, в яких просила розглянути справу без її участі та відмовити позивачці в задоволенні її позовних вимог, оскільки не було надано доказів, що підтверджують надання позивачці права на земельну ділянку під спірним будинком. Представник Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» [PERSON] обласної ради в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причину своєї неявки суду не повідомив. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивачки задоволенню не підлягають по наступним підставам. У судовому засіданні встановлено, що відповідно до договору забудування від 18 грудня 1929 року, посвідченого [PERSON] державною нотаріальною конторою за № 23473/2М, [PERSON] - дідові померлого чоловіка позивачки [PERSON], та [PERSON] була виділена під забудування земельна ділянка № 11 по вул. Паровозній у м. Дніпропетровську. Згідно архівного витягу з рішення виконкому [PERSON] міської ради депутатів трудящих від 16 вересня 1962 року № 362 вулицю Паровозну перейменовано у вулицю ім. Ігоря Клюєва. Cпірне домоволодіння було побудовано у період з 1929 року по 1934 рік, що підтверджується актом прийняття спірного будинку в експлуатацію від 11 жовтня 1993 року, затвердженого рішенням виконкому Красногвардійської районної ради народних депутатів №406 від 15 жовтня 1993 року. 04 травня 1950 року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії ЯР № 475959 виданим 05.05.1950 року Красногвардійським РАГС, актовий запис № 240. Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно. Спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] був його син, батько покійного чоловіка позивачки, [PERSON], який у зазначений законом строк не звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, але фактично прийняв спадщину після смерті спадкодавця, оскільки був зареєстрований у спадковому домоволодінні та постійно проживав у ньому. Таким чином, фактично прийняв спадщину після смерті свого батька відповідно до вимог діючого на час відкриття спадщини цивільного законодавства УРСР. 31 березня 1971 року помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-КИ № 336514, виданим Кіровським відділом реєстрації актів цивільного стану [PERSON] міського управління юстиції від 26 травня 2010 року, актовий запис № 1369. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] були його сини: покійний чоловік позивачки [PERSON] та його брати [PERSON] і [PERSON], які на день смерті батька постійно проживали і були зареєстровані у спірному житловому будинку та на підставі п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК України (1963 року) є такими, що прийняли спадщину після смерті батька. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 серпня 2014 року встановлено, що після смерті [PERSON], померлого 31 березня 1971 року, в Третій дніпропетровській державній нотаріальній конторі була заведена спадкова справа та видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом від 06 травня 1971 року після смерті батька на спадкове майно у вигляді заробітної плати та видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом від 01 жовтня 1971 року після смерті батька на спадкове майно у вигляді грошового внеску в ощадбанку. [PERSON] у зазначений законом строк не звернувся до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, але фактично прийняв спадщину після смерті спадкодавця, бо був зареєстрований в спірному домоволодінні та проживав там постійно. Таким чином, [PERSON] фактично прийняв спадщину після смерті свого батька відповідно до вимог ст. 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року. 06 липня 1993 року помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії ІV-КИ №478283, виданим Красногвардійським відділом РАЦС м. Дніпропетровська від 07 липня 1993 року, актовий запис № 926. 13 листопада 2008 року помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії 1-КИ №248372, виданого відділом реєстрації смерті [PERSON] міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 8877. Відповідно до відповіді Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 14 лютого 2017 року за вих. №379/02-14 вбачається, що із заявою про відмову/прийняття спадщини після смерті [PERSON], померлого 13 листопада 2008 року, ніхто не звертався та спадкова справа після його смерті не відкривалася і свідоцтво про право на спадщину за законом/заповітом не видавалися. З копії спадкової справи № 2/94, відкритою Третьою дніпропетровської державною нотаріальною конторою, вбачається, що із заявою про прийняття спадщини після [PERSON], померлого 06 липня 1993 року, 04 січня 1994 року звертався його син [PERSON], однак свідоцтво про право на спадщину за законом йому не видавалося. Станом на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] та [PERSON] їхні діти та будь-хто інший, крім позивачки, її померлого чоловіка [PERSON] та їх сина [PERSON] не проживав в спірному будинку № 11 по вул. Ігоря Клюєва в м. Дніпрі, що підтверджується копією домової книги. 04 квітня 2016 року помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану [PERSON] міського управління юстиції, після смерті якого відкрилася спадщина на спірну частину домоволодіння. Постановою державного нотаріуса Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] від 25 листопада 2016 року позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину домоволодіння, що знаходиться за адресою: вул. Ігоря Клюєва, буд. 11 у м. Дніпрі, після померлого 04 квітня 2016 року її чоловіка [PERSON] через відсутність документу, що посвідчує право власності на частину домоволодіння. Син померлого 04 квітня 2016 року [PERSON] - [PERSON], відповідно до заяви від 26 травня 2016 року, відмовився від прийняття спадщини за законом на користь позивачки. Таким чином, позивачка є спадкоємицею всього майна померлого 04 квітня 2016 року її чоловіка [PERSON], який мешкав в м. Дніпрі по вул. Ігоря Клюєва, буд. 11. Всі вищевказані обставини встановлені рішеннями Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, які скасовані не були та набрали законної сили, зокрема: від 03 березня 2014 року по цивільній справі № 204/8445/13-ц (набрало законної сили 19 серпня 2014 року); від 03 грудня 2015 року по цивільній справі № 204/7360/14-ц (набрало законної сили 15 грудня 2015 року); від 14 березня 2017 року по цивільній справі № 204/8443/16-ц (набрало законної сили 27 березня 2017 року). Також, рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2017 року по цивільній справі № 204/8443/16-ц, яке скасоване не було та набрало законної сили 27 березня 2017 року, встановлено наступне. Вирішуючи предявлені позовні вимоги судом не може бути взято до уваги твердження позивачки, що спірна частина домоволодіння не є самочинним будівництвом відповідно до Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 22 січня 1979 року «Про боротьбу з самовільним будівництвом господарсько-побутових будівель» з огляду на наступне. Згідно технічного паспорту на домоволодіння № 11 по вул. Ігоря Клюєва у м. Дніпропетровську, виготовленого станом на 28 серпня 1993 року, вказане домоволодіння складалося з: житлового будинку літ. А-1, загальною площею 163,2 кв.м, житловою площею 100,9 кв.м.; сараїв літ. В, Г, Д; вбиралень літ. Е,Б,Ж,З; літ. И душ; споруд №1-6, І, ІІ. При цьому технічна документація на домоволодіння містить зазначення про те, що маються самочинні прибудови, а саме сіни а?, а4, а5 та сарай літ. В. Рішенням виконавчого комітету Красногвардійської районної ради народних депутатів № 406 від 15 жовтня 1993 року замінено договір забудови від 18 грудня 1929 року на свідоцтво на право особистої власності на імя [PERSON] (померлого) та прийнято в експлуатацію кв. № 3 і № 1, які належать [PERSON] з кількістю кімнат 3+3, житловою площею 59,6 кв.м., загальною площею 94,3 кв.м. Узаконено сіни а?, а4, а5 та сарай літ.В. по вул. Ігоря Клюєва, буд. 11 у м. Дніпропетровську. Також, зазначеним рішенням затверджено акт ідеальних часток по вул. Ігоря Клюєва, буд. 11 у м. Дніпропетровську та за [PERSON] визначено 44/100 частини, а за [PERSON] 46/100 частини від усього домоволодіння. Також, рішенням виконавчого комітету Красногвардійської районної ради народних депутатів № 406 від 15 жовтня 1993 року затверджено прийняття 11 жовтня 1993 року в експлуатацію квартири [ADDRESS], предявленої до здачі [PERSON] (померлим). Відповідно до технічного паспорту на домоволодіння № 11 по вул. Ігоря Клюєва у м. Дніпропетровську, виготовленого станом на 24 липня 2013 року, встановлено, що зазначене домоволодіння складається з: житлового будинку А-1 загальною площею 163,2 кв.м, житловою площею 96,4 кв.м.; сараїв літ. Г,Д; вбиралень літ. Ж, Л; сараїв (тимч) літ. К,Н; літніх душів літ. М, И; навісу літ. О; споруд 1-13, І,ІІ. У вказаному домоволодінні після 1950 року були добудовані будівлі та споруди, а саме прибудова літ. а2-1 в 1970 році, прибудова літ. а4-1 та а5-1 в 1976 році, ганок літ. а7 в 1976 році, вбиральня літ. Л в 1986 році, літній душ літ. М в 1986 році та навіс літ. О в 1970 році. Рішеннями Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2014 року у цивільній справі № 204/8445/2013-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] міської ради, [PERSON], третя особа: Третя дніпропетровська державна нотаріальна контора, про встановлення факту прийняття спадщини, належності домоволодіння, визнання права власності на 1/2 частини домоволодіння в порядку спадкування за законом, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 серпня 2014 року, та від 03 грудня 2015 року у цивільній справі № 204/7360/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] міської ради, [PERSON], третя особа: Третя дніпропетровська державна нотаріальна контора, про встановлення фактів набуття права власності на домоволодіння, прийняття спадщини, визнання права власності на 56/100 частин домоволодіння в порядку спадкування за законом, встановлено, що згідно листа КП ДМБТІ [PERSON] обласної ради від 01 липня 2013 року за № 6705 - право власності на 1/2 частину домоволодіння № 11 по вул. Ігоря Клюєва в м. Дніпропетровську зареєстровано за [PERSON], на підставі свідоцтва про право на спадщину від 22 січня 2004 року, виданого Сьомою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 5-202, а реєстрація права власності на іншу 1/2 частину вищевказаного домоволодіння не проводилась. Позивачкою докази на підтвердження прийняття державною комісією збудованого [PERSON] житлового будинку в експлуатацію та затвердження відповідного акту державної комісії виконавчим комітетом місцевої ради суду не надані. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 серпня 2014 року за апеляційною скаргою [PERSON] на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2014 року встановлено, що факт не надання суду за їх відсутності свідоцтва на право особистої власності на імя гр. [PERSON] та акту ідеальних часток, та з урахуванням того, що за [PERSON] спірне домоволодіння зареєстроване в інвентарбюро 29 листопада 1952 року за №22-27 на підставі договору забудови, посвідченого Держнотконторою 18 грудня 1929 року в розмірі 1/2 частини домоволодіння та остання реєстрація цієї частини домоволодіння в КП «ДМБТІ» за зареєстрованим № 4220189 проведена 07 травня 2004 року, приводить до висновку, що акт прийняття спірного будинку в експлуатацію від 11 жовтня 1993 року, затверджений рішенням виконкому Красногвардійської районної ради народних депутатів №406 від 15 жовтня 1993 року, - не відповідає зазначеним правовстановлюючим документам на спірне домоволодіння. Оскільки житловий будинок не був прийнятий в експлуатацію, померлий чоловік позивачки [PERSON] не набув на нього права власності (виходячи з того, що виникнення права власності повязане саме з фактом прийняття будинку в експлуатацію, а не реєстрації права власності) і таке право не може бути успадковане позивачем. Аналогічний правовий висновок викладений й Верховним Судом України у його постанові № 6-130цс13 від 04 грудня 2013 року, згідно якого у розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений обєкт, а і обєкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого обєкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій обєкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Як вже було зазначено, судом встановлено, що після завершення будівництва житлового будинку в 1934 році в подальшому без одержання дозволу органів місцевого самоврядування та місцевих органів виконавчої влади, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, були зведені прибудова літ. а2-1 в 1970 році, прибудова літ. а4-1 та а5-1 в 1976 році, ганок літ. а7 в 1976 році, вбиральня літ. Л в 1986 році, літній душ літ. М в 1986 році та навіс літ. О в 1970 році. Порівнюючи технічні паспорти на спірне житлове приміщення станом на 28 серпня 1993 року та станом на 24 липня 2013 року встановлено, що житлова площа житлового будинку з 1993 року зменшилася з 100,9 кв.м. до 96,4 кв.м. Внаслідок наведеного, житловий будинок та домоволодіння в цілому втратили тотожність з тим, на який було надано дозвіл на будівництво і право власності на яке виникло б у померлого [PERSON] при введенні житлового будинку в експлуатацію, отже домоволодіння набуло статусу самочинного будівництва. Як розтлумачив Пленум Верховного Суду України в абз. 1 п. 7 Постанови «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року, якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (частина перша статті 376 ЦК), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. За наведених обставин, позивачка має право на спадкування будівельних матеріалів, використаних в процесі самочинного будівництва, а також визначені майнові права, які [PERSON] мав на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку позивачка повинна здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на зазначене нерухоме майно (введення в експлуатацію тощо). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, вищевказані обставини не потребують доказування, оскільки ці обставини встановлені судовими рішеннями по вказаним цивільним справам, які набрали законної сили. Після ухвалення Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська рішення від 14 березня 2017 року по цивільній справі № 204/8443/16-ц, яке скасоване не було та набрало законної сили 27 березня 2017 року, вищевказані обставини, що встановлені в даному судовому рішенні, не змінилися, а іншого суду не доведено належними доказами. Крім всього вищевказаного, судом також встановлено, що у [PERSON], сина померлого [PERSON], який ([PERSON]) визнаний безвісно відсутнім за рішенням Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 04 грудня 2008 року по справі № 2о-47/2008 року, на яке посилається позивачка у своєму позові, є спадкоємець, син [PERSON], [INFO], що встановлено зокрема вказаним рішенням Ленінського районного суду міста Дніпропетровська, яке набрало законної сили. Разом з тим, позивачка не залучила вказану особу до участі у справу. На розяснення суду щодо необхідності залучення до участі у справу осіб, інтереси яких можуть бути порушені, представник позивачки вказав, що вважає необхідним розгляд справи саме таким складом. За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає необхідним відмовити позивачці в задоволенні її позовних вимог.. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed