Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-17 00:00:00

В грудні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя посилаючись на те що, 22 вересня 1989 року між ними був укладений шлюб, який розірвано рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 08 квітня 2016 року. Під час шлюбу подружжям була придбана двокімнатна квартира [ADDRESS], кошти на придбання якої надавалися матір'ю позивача - [PERSON], яка для цього продала квартиру своїх батьків за адресою: [ADDRESS], про що позивачем надано розписку. При оформленні договору купівлі-продажу спірної квартири, по ? частини квартири оформлені на позивача та сина подружжя. Після розірвання шлюбу відповідач не має можливості проживати у квартирі, на даний час проживає в іншій квартирі з батьками. Оскільки в позасудовому порядку між сторонами досягти згоди не вдається, позивач змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Просить визнати ? частини квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя, визначити право власності на ? частину квартири за [PERSON] та на ? частину квартири - за [PERSON] та стягнути з [PERSON] на його користь грошову компенсацію ? частини спірної квартири, що складає вартість ? частини квартири в розмірі 369 317,00 грн., виділивши у власність [PERSON] ? частину квартири. Відповідач подала до суду відзив на позовну заяву з якого вбачається, що позовні вимоги вона не визнає виходячи з наступного. Так, твердження позивача про те, що вона не дає йому можливості проживати в спірній квартирі не можуть знайти свого підтвердження, оскільки в 2007 році відповідач пішов з сім'ї до іншої жінки та жодного разу не намагався обговорити питання поділу майна мирним шляхом ні з нею, ні з їх повнолітнім сином, який також проживає у спірній квартирі. Зазначила, що спірна квартира ще до укладення шлюбу була житловою площею, яка складалася з однієї кімнати [NUMBER] і яку вона отримала внаслідок своєї трудової діяльності в ТОВ «Київська макаронна фабрика», а позивач, в свою чергу, ніколи не мав проблем із житлом, на квартирному обліку не перебував та був зареєстрований на спірну житлову пощу лише за згодою відповідача і тільки після реконструкції її помешкання у двокімнатну квартиру. Договір на інвестування вказаної реконструкції № 33-ст від 11 квітня 2000 року було укладено з відповідачем і профінансовано за кошти, виручені в зв'язку з продажем іменних акцій, які були у неї на той час. Також відповідач уклала з ТОВ «Київська макаронна фабрика» договір на видачу довгострокової позики № 6 від 17 квітня 2000 року, позивач за даною угодою виступив поручителем, оскільки на той час перебував шлюбі з нею. Крім того, вказує на те, що розписка, надана позивачем, не може прийматися судом в якості належного та допустимого доказу, оскільки неможливо без експертизи встановити давність її написання та вона не доводить факту перерахування позивачем отриманих по ній коштів на рахунок ДГО «Житло-інвест». Також відповідач просить зменшити частку позивача у спірній квартирі, оскільки останній понад 11 років не дбає про неї та не сплачує за житлово-комунальні послуги. Враховуючи викладене, позовні вимоги в частині стягнення з неї на користь [PERSON] судового збору і грошової компенсації у сумі 369 317,00 грн. вона не визнає та заперечує проти них повністю. Крім того, звертає увагу суду на те, що належна їх сину ? частина спірної квартири 15 грудня 2016 року була подарована відповідачу. В березні 2018 року позивач подав відповідь на відзив з якої вбачається, що відповідачем в квартирі змінені замки, а ключі вона не віддає, що унеможливлює його вільний доступ до квартири. Зазначив, що кімната [ADDRESS] була надана для проживання, тобто лише у користування, а не у власність, і тільки на підставі розпорядження КМДА № 60 від 18 січня 1999 року (після укладення шлюбу), дана кімната була реконструйована у двокімнатну квартиру, і лише 26 січня 2004 року у відповідача виникло право власності на квартиру. Крім того, інвестиційний договір № 33-ст від 11 квітня 2000 року та договір довгострокової позики від 17 квітня 2000 року є правовідносинами за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї [PERSON], оскільки в 2000 році сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Квитанції, подані відповідачем щодо погашення позики, не є достатнім доказом того, що кошти, які зазначені в даних квитанціях були особистими коштами відповідача. Вимоги відповідача про відступлення рівності часток не можуть бути задоволені судом, оскільки позивач з 2010 року не проживає в спірній квартирі, а отже не може користуватися житлово-комунальними послугами, спрямованими на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у спірній квартирі, а він не зобов'язаний здійснювати оплату таких послуг. Наголошує на тому, що ? частини спірної квартири була подарована відповідачу сином [PERSON], а тому у власності відповідача перебуває ? частини квартири і саме це дає підставу для звернення позивача з вимогою щодо грошової компенсації за ? частину квартири. Ухвалою суду від 06 березня 2018 року клопотання представника відповідача про призначення оціночно-будівельної експертизи задоволено, провадження у справі зупинено. Ухвалою суду від 11 жовтня 2018 року поновлення провадження у справі. Ухвалою суду від 18 грудня 2018 року в задоволенні клопотання представника відповідача про зобов'язання внести на депозитний рахунок суду грошових коштів - відмовлено. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги в частині визнання за [PERSON] права власності на ? частину квартири [ADDRESS] в порядку поділу спільного майна подружжя підтримали, просять їх задовольнити, в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на ? частину квартиру [ADDRESS] та за [PERSON] - право власності на ? частину квартиру [ADDRESS]. Представник відповідача в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення вимог позивача в частині визнання за [PERSON] та [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя по ? частини квартири [ADDRESS]. Суд, вислухавши позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку. У п.п. 1, 3 ст. 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 22 вересня 1989 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який розірвано рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 08 квітня 2016 року (а.с. 49). Згідно ч. 1 ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Як роз'яснено у п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). У відповідності до положень ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як вбачається з матеріалів справи, в зв'язку з трудовою діяльністю [PERSON] на ТОВ «Київська макаронна фабрика» в період з 04 лютого 1983 року по 07 червня 2013 року, у 1986 році їй для особистого проживання була надана житлова площа у м. Києві, окрема кімната [NUMBER], площею 19 кв.м. в будинку за адресою: [ADDRESS] яка згодом, на підставі розпорядження КМДА № 60 від 18 січня 1999 року була реконструйована у двокімнатну квартиру за тією ж адресою, що підтверджується копією довідки № 09/08 від 08 лютого 2018 року, виданої директором та начальником відділу кадрів ТОВ «Київська макаронна фабрика» (а.с. 50). 11 квітня 2000 року між державною госпрозрахунковою організацією «Житло-інвест» в особі начальника [PERSON] та [PERSON], яка діє від свого імені та від імені свого сина [PERSON],

Outcome: partial