Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-24 00:00:00

Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав, щодо їх задоволення не заперечував, просив розглянути справу в попередньому судовому засіданні у його відсутності. Представник позивача на задоволенні позову наполягав, просив розглянути справу без його участі. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання. Відповідно до ч.4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія звіту ПП «Експерт центр «Авант» про проведення незалежної оцінки вартості вбудованих нежитлових приміщень магазину, розташованих у будівлі літери «Г», за адресою: Одеська область, м. Рені, вул. Пролетарська № 29 від 25.04.2014р.; копія свідоцтва про реєстрацію в Державному реєстрі оцінювачів № 3347 від 22.06.2005р.; копія сертифікату субєкта оціночної діяльності № 11837/11 від 17.05.2011 р.; копія технічного паспорту на громадський будинок магазин № 29 по вул.. Пролетарська в м. Рені Одеської обл..; копія виписки серії ААБ № 412005 ; копія довідки АБ № 288100 з єдиного державного реєстру підприємств та організацій України; копія статуту Громадської організації Ренійська районна організація Українського товариства мисливців і рибалок; копія наказу Ренійської районної організації УООР; Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач звернувся до суду із вищевказаними вимогами, зазначивши, що в період з 2001 р. до теперішнього часу Громадська організація РРОУТМР безперервно, відкрито, добросовісно користується вбудованими нежитловими приміщеннями магазину, загальною площею 22,8 кв. м., які розташовані за адресою: м. Рені вул.. Пролетарська № 29, у будівлі літ. Г, на території ТОВ «Міськкоопринторг». У 2001 р. відповідач [PERSON], як фактичний власник нежитлових приміщень магазину, не маючи на той час відповідних правовстановлюючих документів на нерухомість, фактично передав у користуванні позивачеві нежитлові приміщення магазину по вул.. Пролетарська № 29, на території центрального ринку ТОВ «Міськкоопринторг», для розміщення і оформлення вказаного магазину, передавши у володіння та користування фактично належну йому нерухомість. Отже, з 2001р. по теперішній час позивач фактично, відкрито володіє вказаним магазином, зберігає у належному стані, а також несе витрати повязані з його утриманням та ін. На момент фактичної передачі вищевказаних нежитлових магазину у володіння та користування сторони по справі не оформили угоду у письмовому вигляді та не засвідчилии її нотаріально, оскільки відповідач [PERSON], як фактичний власник вищевказаних нежитлових приміщень магазину, не оформив правовстановлюючі документи на нього. У звязку із вищевикладеними обставинами позивач вважає, що має право на нежитлові приміщення магазину, загальною площею 22,8 кв. м., які розташовані за адресою: м. Рені вул.. Пролетарська № 29, у будівлі літ. Г, на території центрального ринку, оскільки з 2001 р. володіє та безперервно користується ними, слідкує за їх технічним станом, несе витрати у звязку із її утриманням, зберігає у себе всю документацію на домоволодіння, як власник нерухомості, отже з підстав ст. 344 ЦК України набув право власності на квартиру. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги представника позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки його доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Згідно із ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. За ч. 1, 3 ст. 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. В силу ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відповідно до вимог п. 1 та 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. Правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом (тобто з 01 січня 2001 року). Як виходить з доводів позивача, у 2001р. між ним та [PERSON] фактично була досягнута домовленість про передачу у володіння та користування нежитлових приміщень магазину, загальною площею 22,8 кв. м., які розташовані за адресою: м. Рені вул.. Пролетарська № 29, у будівлі літ. Г, на території центрального ринку. Письмово та в нотаріальному порядку сторони цю угоду не оформляли за незалежними від позивача причинами. Таким чином, з 2001р. по теперішній час позивач безперервно, відкрито володіє приміщенням, сплачує всі належні платежі, як власник нерухомості, розпоряджається нею, зберігає у належному стані, а також несе витрати повязані з її утриманням. За весь час володіння позивачем магазином, відповідач, як фактичний власник, не предявляв позивачеві жодних вимог про витребування нерухомості, не брав участі у її утриманні та не ніс витрат по сплаті належних платежів. На момент розгляду справи в суді [PERSON] не заперечував щодо фактів, вказаних у позові, визнав позовні вимоги в повному обсязі. Таким чином, суд встановив, що володіння позивачем нежитловими приміщеннями магазину є добросовісним (тобто позивач вважав, що він володіє нерухомістю з законних підстав, оскільки була фактично досягнута домовленість про передачу у володіння та користування нерухомістю), правомірним, відкритим (позивач, вважаючи себе власником, сплачував всі належні платежі за утримання магазину, розпоряджається ним та ін.) та безперервним. Таким чином, суд вважає, що магазин цілком з законних підстав було передано у володіння та користування Громадської організації РРОУТМР., внаслідок чого остання набула право власності на нього за набувальною давністю. З урахуванням викладених позивачем та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити вимоги позивача щодо визнання за ним права власності на магазин.

Outcome: approved