Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-15 00:00:00

В жовтні 2013 року [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що їй належить квартира [ADDRESS]. 28.10.2009 року вона уклала із [PERSON] договір довічного утримання. В 2013 році від нотаріуса дізналась, що насправді було укладено договір дарування квартири. Вважає, що [PERSON] ввела її в оману, а вона помилилась щодо природи правочину, тому просила визнати договір дарування недійсним. Позивач та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали, на його задоволенні наполягали. [PERSON] суду пояснила, що знайома із [PERSON], яка має доньку [PERSON] В 2009 році [PERSON] запропонувала їй доглядати її, оскільки вона є літньою людиною, проживає сама і часто хворіє. В якості винагороди вони домовились, що після смерті [PERSON] відповідача отримає право власності на квартиру. Вони разом були у нотаріуса, вона знаходилась у коридорі, в той час як [PERSON] винесла їй договір, який вона не читаючи підписала, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання. Нотаріуса вона не бачила, в його кабінет не заходила, текст договору не читала. [PERSON] деякий час допомагала їй, а потім перестала. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] в судовому засіданні заперечили проти позовних вимог, просили суд відмовити в їх задоволенні з підстав, наведених в письмовому запереченні (а.с. 19-21). [PERSON] суду пояснила, що її матір [PERSON] знайома із позивачем. В 2009 році [PERSON] запропонувала її матері подарувати свою квартиру, оскільки вона мала погані стосунки із родичами, і не бажала щоб вони успадкували квартиру. Вони домовились, що [PERSON] подарує квартиру [PERSON], жодних умов договір між ними не передбачав. 28.10.2009 року вони разом прийшли до нотаріуса [PERSON] В кабінеті нотаріуса вони були удвох, [PERSON] прочитала проект договору, при цьому знайшла в ньому помилку в своїй анкетних даних, яка була виправлена. Нотаріус роз'яснив позивачу, що [PERSON] не є її родичем, і після укладення договору може розпорядитися квартирою на власний розсуд, на що [PERSON] погодилась. Ніяких умов договір між нею і позивачем не передбачав, але [PERSON] залишилась проживати в квартирі. [PERSON] пояснила, що частково сплачувала комунальні послуги, оскільки вважала, що квартира належить їй, хоча позивач в ній і проживає. Третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти позову, просив суд відмовити в його задоволенні. Пояснив, що посвідчував договір дарування 28.10.2009 році в своєму робочому кабінеті в присутності сторін. Проект договору був підготовлений та наданий сторонам для ознайомлення. При укладенні таких правочинів він зачитує вголос текст договору, роз'яснює дарувальнику, що він позбавляється права власності на квартиру, має виїхати з квартири, а обдарований може розпоряджатися нею на власний розсуд. Заперечив щодо можливості підписання договору поза межами його робочого кабінету. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні правовідносини, та прийшов до наступних висновків. 28.10.2009 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом ЗМНО [PERSON] За умовами договору [PERSON] подарувала [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с. 22-23). В договорі вказано, що [PERSON] (Дарувальник) уклала договір, діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, розуміючи значення своїх дій. Згідно пункту 4 сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру мнимого, фіктивного та удаваного правочину, дарування здійснюється без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як морального, так і фізичного. Судом були допитані свідки, які дали наступні показання. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона працює листоношею, обслуговувала будинок, в якому проживає [PERSON] Позивач скаржилась їй, що вона проживає сама і їй ніхто не допомагає. В 2009 році [PERSON] розповіла їй, що уклала договір довічного утримання. Свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] є її сусідкою. Підтвердила, що [PERSON] ніколи не допомагала [PERSON] Свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] є її подругою. Від позивача їй відомо, що нею був укладений договір довічного утримання із [PERSON], але відповідач їй не допомагала, не доглядала [PERSON] Свідок [PERSON] по суті справи нічого суду не пояснила. Свідок [PERSON] суду пояснила, що давно знайома з [PERSON], працювала разом з нею на заводі. В 2009 році [PERSON] розповіла, що має погані стосунки із своїми родичами і не бажає, щоб вони отримали після смерті належну їй квартиру. Запропонувала подарувати квартиру її доньці [PERSON] Домовленості щодо утримання [PERSON] не було. Вона була присутня в нотаріальній конторі 28.10.2009 року під час укладення договору. [PERSON] і [PERSON] винесли проект договору для ознайомлення. Після цього [PERSON] та [PERSON] зайшли в кабінет нотаріуса, де був підписаний договір. Згідно з ч.1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність За змістом ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилялась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, тощо. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до положень ст. 44 Закону України «Про нотаріат» нотаріус під час посвідчення правочинів визначає обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб. У разі потреби нотаріусу надається довідка про те, що особа не страждає на психічний розлад, який може вплинути на її здатність усвідомлювати свої дії та (або) керувати ними. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Позивач та її представник стверджували, що [PERSON] помилилась щодо природи правочину, вважаючи, що укладає договір довічного утримання. Суд критично ставиться до пояснень позивача. Її доводи спростовуються поясненнями [PERSON], яка вказала, що ніколи не обіцяла доглядати [PERSON] та не допомагала їй. Свідки, які були допитані за ініціативою позивача, також підтвердили, що [PERSON] не доглядала позивача. Крім того власні пояснення [PERSON] в судовому засіданні свідчать про те, що умова договору довічного утримання про забезпечення доглядом, [PERSON] фактично не виконувалась. При цьому судом були встановлені певні суперечності в позиції [PERSON], яка в позовній заяві вказала, що [PERSON] утримувала її з жовтня 2009 по вересень 2013 року, в той час як в судовому засіданні наполягала на тому, що [PERSON] відмовляла їй у наданні будь-якої допомоги. Дана обставина була підтверджена і самою [PERSON], яка пояснила суду, що не мала можливості доглядати [PERSON], про що і повідомила позивача перед укладенням договору. Суд не бере до уваги твердження позивача про те, що текст договору був винесений їй [PERSON] в коридор нотаріальної контори, оскільки воно не підтверджується дослідженими по справі доказами. Приватний нотаріус [PERSON] категорично заперечив проти можливості підписання стороною договору поза межами його робочого кабінету. Вказав, що попередньо був підготовлений проект договору, який наданий сторонам. Пояснення нотаріуса узгоджуються з показаннями свідка [PERSON], та відповідача [PERSON], яка пояснила, що [PERSON] прочитала текст договору і знайшла в ньому технічну помилку, яка була виправлена. Доводи [PERSON] про те, що вона підписала текст договору в коридорі, також спростовуються доказами по справі. Крім самого договору, [PERSON] була підписана заява про сімейний стан (а.с. 130), заява про відсутність сервітутів (а.с. 131). В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на положення ст. 230 ЦК України, відповідно якої якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Договір дарування від 28.10.2009 року, укладений між сторонами по справі, у розумінні статті 202 ЦК України є одностороннім правочином, оскільки створив обов'язки лише для дарувальника [PERSON] За змістом договору дарування [PERSON] жодних обов'язків, які можуть бути передбачені главою 55 ЦК України, на себе не брала. У зв'язку із цим, заперечити або не повідомити про наявність обставин, що мають істотне значення, [PERSON] не могла. А тому норми статті 230 ЦК України до даних правовідносин застосуванню не підлягають. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Аналізуючи та оцінюючі зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, враховуючи показання свідків, інші матеріали справи, суд дійшов до висновку про неможливість задоволення позовних вимог, оскільки позивачем не доведений факт того, що [PERSON] помилялась щодо природу правочину, який вона вчинила.

Outcome: dismissed