Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-19 00:00:00

В вересні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про захист прав споживачів та визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки, в якому просив постановити рішення яким визнати недійсними кредитний договір від 04.10.2007 року № DNDZGK00000960, укладений між ним, [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк», а також визнати недійсною додаткову угоду від 24.04.2012 року до кредитного договору від 04.10.2008 року № DNDZGK00000960, укладену між ним, [PERSON] та ПАТ «Акцент-Банк»; застосувати наслідки визнання основного зобов`язання кредитного договору, недійсним, а саме: визнати недійним договір іпотеки від 04.10.2007 року посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Козіною А.В., зареєстровано в реєстрі №2258, виключити з Державного реєстру іпотек записи: на земельну ділянку площею 0,050 га, надана для будівництва і обслуговування житлового будинку що знаходиться на адресою: [ADDRESS] , запис №22086002, на земельну ділянку площею 0,0073 га, надану для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться на адресою: [ADDRESS] , запис №22086955, на будинок [ADDRESS] , запис 22084668, виключити з Єдиного реєстру заборон відчужень об`єктів нерухомого майна: на земельну ділянку площею 0,050 га, надану для будівництва і обслуговування житлового будинку, що знаходиться на адресою: [ADDRESS] , запис №5782061, на земельну ділянку площею 0,0073 га, надану для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться на адресою: [ADDRESS] , запис №5782136, на будинок [ADDRESS] , запис №5781941. Позивач [PERSON] надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх в повному обсязі (а.с.167). Представник відповідача Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» за довіреністю Омельченко Є.В. надав суду письмові заперечення в яких просив розглядати справу без його участі та просив в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити в повному обсязі (а.с.93-94). Повно та всебічно вивчивши матеріали справи, ознайомившись з наданими сторонами відзивом, запереченнями та відповіддю на відзив, суд приходить до наступного. Частина перша ст. 203 ЦК України, встановлює, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Встановлено, що 04 жовтня 2007 року між [PERSON] та ЗАТ КБ «Приватбанк» було укладено Кредитний договір №DNDZGK00000960 (а.с.9-11), за умовами якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 62124,80 доларів США строком на 20 років зі сплатою щомісячно 0,92% відсотків, щомісячно 0,20% винагороди та одноразово 3,00% винагороди. В забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором, того ж дня 04 жовтня 2007 року між [PERSON] та ЗАТ КБ «Приватбанк» був укладений Договір іпотеки, за яким [PERSON] в забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним Кредитним договором надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: домоволодіння [ADDRESS] з господарськими будівлями і спорудами який знаходиться на земельній ділянці площею 573 кв.м. та двох земельних ділянок площею 0,050 га та 0,0073 га (а.с.18-20). В подальшому між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ЗАТ «Акцент-Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Акцент-Банк», а в подальшому і AT «A-Банк» було укладено договір факторингу, згідно до якого ЗАТ КБ «Приватбанк» відступило на користь ЗАТ «Акцент-Банк» право вимоги за вищевказаним Кредитним договором. Так, 24 квітня 2012 року між [PERSON] та ПАТ «Акцент-Банк» було укладено Додаткову угоду до Кредитного договору №DNDZGK00000960 від 04 жовтня 2007 року щодо зміни деяких пунктів кредитного договору, зокрема п. 7.1 викладено в новій редакції відповідно до якої банк (новий кредитор) зобов`язується надати кредитні кошти у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 82973,17 доларів США (а.с.14). Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього кодексу та інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості. У відповідності до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Так, фінансові послуги через їхню складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і, таким чином, ефективного вибору. Для підтримання впевненості споживачів загальна заборона несправедливих видів торговельної практики однаковою мірою повинна застосовуватись до тих із них, що виникають як за межами контрактних відносин між торговцем та споживачем, так і під час виконання укладеного контракту (п.п. 9,13,14 преамбули Директиви Європейського Парламенту та Ради 2005/29/ЄС від 11.05.2005 року щодо несправедливих видів торговельної практики). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України та згідно роз`яснень п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в постанові від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз`яснив у п. 14, що суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою ст. 215 ЦК України, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (ст. 536, 638, 1056-1 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ч.ч. 1. 2 ст. 638 ЦК України). За нормою ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Згідно ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. За своєю юридичною природою кредитний договір є реальним договором, оскільки для його укладення, крім згоди сторін, необхідно вчинення певної дії, зокрема, передачі коштів, а тому такий договір є укладеним з моменту передачі грошей. Як вбачається з матеріалів справи, Кредитний договір №DNDZGK00000960 від 04 жовтня 2007 року є укладеним, оскільки позичальником [PERSON] відповідно до особисто підписаних Кредитного договору від 04 жовтня 2007 року та Додаткової угоди до кредитного договору від 24 квітня 2012 року отримано грошові кошти, про що також не заперечував сам позивач. Згідно розрахунку заборгованості (а.с.67-73), [PERSON] не регулярно здійснював погашення заборгованості за кредитом. Крім того, судом встановлено, що між сторонами існували певні відносини, а саме, позивач дійсно отримував кредитні кошти на придбання житла. Окрім цього, при укладенні спірного Кредитного договору волевиявлення позивача було вільним та відповідало його внутрішній волі. Згідно з п. 20 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях ПАТ «Акцент-Банк», істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Враховуючи наведені вище обставини, твердження [PERSON] про недійсність спірного Кредитного договору, який був укладений внаслідок обману є безпідставними і непідтвердженими. Відповідно до умов Кредитного договору №DNDZGK00000960 від 04 жовтня 2007 року позичальник несе усі валютні ризики під час виконання зобов`язань за цим кредитним договором. Частиною 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», та ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що фінансові послуги врегульовують питання щодо відомостей, які кредитодавець має у письмовій формі повідомити споживачеві перед укладенням договору споживчого кредитування. У ч. 4 п. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; умови дострокового розірвання договору; інші умови, визначені законодавством. За змістом ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. В постанові від 11 вересня 2013 року Верховний Суд України зазначив наступну правову позицію: «Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону-умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав обов`язків на шкоду споживача. Аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві». Відповідно до частини другої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Аналогічний правовий висновок викладений в Постанові Верховного Суду України по справі №619/130/16-ц від 23.05.2018 року. Судом встановлено, що на час укладання Кредитного договору №DNDZGK00000960 та Додаткової угоди до нього, Банком було роз`яснено позичальнику всю обов`язкову інформацію яка передбачалась ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Так, на даний час є чинним кредитний договір і змінами викладеними у додатковій угоді до нього від 24 квітня 2012 року та графіку погашення заборгованості від 24 квітня 2012 року, а вся зазначена інформація викладена в цих трьох документах. Що стосується тверджень [PERSON] , що Банк зобов`язався видати йому через касу Банку кредитні грошові кошти судом встановлено, що такої умови в кредитному договорі не існує, а згідно до п. 7.1 Кредитного договору (в редакції Додаткової угоди) Банк зобов`язався надати [PERSON] кредитні кошти на сплату страхових платежів відповідно до п.п.2.1.3 та 2.2.7 Кредитного Договору, а п.2.1.3 Кредитного Договору свідчить, що Банк щорічно перераховуватиме необхідну суму згідно до Договорів страхування, та що позичальник доручає Банку проводити всі необхідні операції для цього, в тому числі і одержання коштів в касі готівкою від первісного кредитора ЗАТ «ПриватБанк». Згідно до умов кредитного договору Банк, на виконання абз. «д» п. 2 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», повідомив позивачку про винагороду за надання фінансового інструменту у момент видачі кредиту, процентну ставку за кредитом та винагороду за надання фінансового інструменту щомісячну. Таким чином Банк повідомив позивачу про орієнтовну сукупну вартість кредиту. Орієнтовна сукупна вартість кредиту включає лише платежі пов`язані з кредитом, це передбачене вимогами абз. «д» п. 2 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Тобто, вказана позивачем комісія є такою, що пов`язана з одержанням кредиту, оскільки вона є частиною ефективної процентної ставки. Аналогічною є і вимога абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і вона Банком виконана. Що стосується окремих пунктів Кредитного договору №DNDZGK00000960 від 04 жовтня 2007 року, зокрема п.2.3.1, то варто зазначити, що хоча Банк і має право збільшувати процентну ставку, але він зобов`язаний попередити про таке збільшення позичальника, який, в свою чергу, має право, у разі незгоди, скористатись п.2.4.1 та достроково погасити кредит. А щодо порядку погашення коштів, то варто зазначити, що даний порядок використовується лише при порушенні позичальником умов кредитного договору щодо своєчасної сплати платежів та є механізмом захисту кредитора від порушень зі сторони позичальника. А згідно умов Кредитного договору, пеня не нараховується взагалі у разі належного виконання позичальником своїх обов`язків. Щодо подвійної відповідальності варто зазначити, що це не відповідальність боржника як така, а забезпечення виконання зобов`язання згідно до Глави 49 ЦК України. А посилання позивача на неможливість відступлення прав вимоги за даним кредитом суд не приймає до уваги, оскільки Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» прийнято 03 червня 2014 року, в той час коли навіть з додаткової угоди (яка укладена в 2012 році) вбачається, що відступлення права вимоги відбулось задовго до прийняття зазначеного Закону. За змістом ч. ч. 1, 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, позивачем не надано суду будь-яких доказів того, що Кредитний договір №DNDZGK00000960 від 04 жовтня 2007 року та Додаток до нього, порушують фінансові права відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів», а також є порушення вимог ст. 203, 1054, 1055 ЦК України, у зв`язку з чим є недійсними. Вимога [PERSON] про застосування наслідки визнання основного зобов`язання кредитного договору шляхом визнання недійсним Договір іпотеки від 04 жовтня 2007 року є похідною позовною вимогою, тобто задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги), а тому суд залишає її також без задоволення. Також, судом не встановлено підстав для скасування заборони відчуження нерухомого майна, шляхом виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про державну реєстрацію заборони відчуження нерухомого майна (домоволодіння [ADDRESS] з господарськими будівлями і спорудами який знаходиться на земельній ділянці площею 573 кв.м. та двох земельних ділянок площею 0,050 га та 0,0073 га) за договором іпотеки та скасування запису про Іпотеку, оскільки дані позовні вимоги є похідними від первісних позовних вимог, а тому суд не вбачає підстав для перевірки обґрунтованості цих вимог. Позивач не довів істотних обставин які б вказували на введення його в оману під час укладання договорів Кредиту і додатку до нього та Іпотеки, судом не встановлено та позивачем доведено умисел дій відповідача, істотність значення обставин, а також і сам факт обману, а тому суд вважає, що відсутні правові підстави для визнання оспорюваних договорів недійсними відповідно до положень статей 203, 215, 230 ЦК України, як укладених унаслідок введення в оману позичальника та відповідно до положень ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо несправедливих умов договорів. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року справа № 464/3576/15-ц, від 10 жовтня 2018 року справа № 761/4828/15-ц, від 01 лютого 2018 року справа № 713/686/16-ц. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, а також те, що позовні вимоги не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених ЦК України, суд прийшов до висновку, що позовні задоволенню не підлягають. Згідно ст. 141 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. З огляду на те, що позивач відповідно до вимог ч. 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільнений від сплати судового збору, тому судові витрати по справі у вигляді судового збору необхідно віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed