Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-18 00:00:00

В грудні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» суму вкладу згідно умов Договору № 4462/370-13 від 05 серпня 2013 року в розмірі 20 000 євро, а також проценти по вкладу у розмірі 354,96 євро. Пізніше позовні вимоги були уточнені, а саме [PERSON] просив стягнути з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на скою користь депозитний внесок у розмірі 20 000 євро, проценти по вкладу у розмірі 916,98 євро, пеню за прострочення виконання зобов'язання в розмірі 305,75 євро, а також 3 % річних за прострочення виконання зобов'язання в розмірі 305,75 євро. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 05 серпня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» (надалі - відповідач) та [PERSON] (далі - позивач) було укладено Договір № 4462/370-13 про строковий банківський вклад (депозит) «Класік» на 370 днів в іноземній валюті. Сума вкладу згідно Договору складає 20 000 євро. Відповідно до п. 1.1 Договору строк депозитного вкладу закінчується 10 серпня 2014 року, п. 1.2 Договору встановлено проценти за час користування вкладом за ставкою 9 % річних. Однак, сума вкладу, а також нараховані проценти по закінченню строку дії договору позивачу повернуті не були. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, з урахуванням уточнень, просив їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечував та просив відмовити у їх задоволенні з огляду на ту обставину, що у матеріалах справи відсутня заява позивача щодо повернення йому депозитного вкладу та нарахованих процентів по закінченню дії Договору, тобто від 11 серпня 2014 року. Разом з тим, вважає, що позивачем помилково здійснено розрахунок відсотків за договором вкладу, з огляду на п. 4.1 Договору, у відповідності до якого Банк здійснює перерахунок із розрахунку 1,00 % річних сум процентів, нарахованих за останній строк, на який було продовжено розміщення Вкладу, а не 9 %, як вважає позивач. Також, відповідач посилався на Постанову Правління Національного Банку України № 758 від 01 грудня 2014 року, як на обґрунтування правомірності своїх дій щодо відмови виплати вкладу у повному обсязі. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено і це вбачається із матеріалів справи, що 05 серпня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] було укладено Договір № 4462/370-13 про строковий банківський вклад (депозит) «Класік» на 370 днів в іноземній валюті. Сума вкладу згідно Договору складає 20 000 євро (п. 9.1 Договору). Відповідно до п. 1.1 Договору строк депозитного вкладу закінчується 10 серпня 2014 року, п. 1.2 Договору встановлено проценти за час користування вкладом за ставкою 9 % річних. По закінченню строку дії Договору позивач звернувся до відповідача із вимогою повернути суму вкладу, а також нараховані проценти. Позивач стверджує, і це не заперечувалось представником відповідача у судовому засіданні, що [PERSON] було повернуто нараховані відсотки, проте суму вкладу Банк пообіцяв повернути у готівковій формі в іноземній валюті шляхом виплати частинами у межах до 15 000 грн. на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом НБУ, посилаючись на Постанову Правління Національного Банку України № 758 від 01 грудня 2014 року. Згідно ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. Відповідно до ч. 2 ст. 1060 ЦК України за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. За ч. 1 ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом. Грошові кошти згідно договору депозиту належать позивачеві на праві приватної власності. Згідно ст. 317 ЦК України змістом права власності є права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Як зазначено у ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. За змістом ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Право Національного банку України, використовуючи адміністративний метод банківського регулювання, встановлювати заборону та обмеження щодо вчинення банківськими установами певних дій (операцій) закріплено у Законі України «Про банки та банківську діяльність». Так, згідно ч. 1 ст. 66 ЗУ «Про банки та банківську діяльність» передбачено, що державне регулювання діяльності банків здійснюється Національним банком України шляхом встановлення вимог та обмежень щодо діяльності банків. Разом з тим, як вже зазначалося, положення ЦК України передбачають обов'язок банку повернути вклад на першу вимогу вкладника. З огляду на зазначене суд приходить до висновку, що Постанова Правління Національного Банку України № 758 від 01 грудня 2014 року є такою, що обмежує право особи на вільне розпорядження належних їй на праві власності грошових коштів, а тому не може бути підставою для правомірності дій Банку щодо відмови повернення вкладнику депозиту. Таким чином, суд приходить до висновку про правомірність вимоги позивача щодо повернення суми вкладу у розмірі 20 000 євро. Відповідно до п. 1.2 Договору розмір процентної ставки складає 9% річних. Отже, з відповідача підлягають стягненню проценти за користування вкладом, що складає: (20 000 євро * 9 % / 365 дн.) * 186 днів (період з 11 серпня 2014 року по 12 лютого 2015 року) / 100 % = 916,98 євро. Згідно положень ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредитору у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Згідно ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожен день прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі, коли вартість роботи не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Таким чином, Банк обов'язаний сплатити позивачеві штрафні санкції, а саме пеню у розмірі трьох відсотків від суми прострочення за кожен день прострочення, що становить: 20 000 євро * 3% * 186 дн. / 365 дн. / 100 % = 305,75 євро. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Станом на 12 лютого 2015 року відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання у розмірі 20 000 євро на 186 дні (період з 11 серпня 2014 року по 12 лютого 2015 року). Відповідно 3 % річних становлять?20 000 євро * 3% * 186 дн. / 365 дн. = 305,75 євро. З огляду на зазначене, суд вважає, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими, а тому позов є таким, що підлягає задоволенню. Як роз'яснив Верховний суд України у постанові від 18 грудня 2009 року № 14 згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Станом на 19 лютого 2015 року офіційний курс гривні до євро становить: 1 євро = 30,59 грн. Таким чином, 20 000 євро (сума депозиту) * 30,59 грн. = 611 800 грн.; 916,80 євро (нараховані проценти) * 30,59 грн. = 28 050,42 грн.; 305,75 євро (пеня) * 30,59 грн. = 9 352,89 грн.; 305,75 євро (3 % річних) * 30,59 грн. = 9 352,89 грн. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: approved