Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-29 00:00:00

В грудні 2018 року [PERSON] звернувся до суду із вищевказаною позовною заявою мотивуючи її тим, що він уродженець села Красноліси Сквирського району Київської області , в період з 04.02.1987 року по 1996 рік був членом Колективного сільськогосподарського підприємства «Красноліське» (КСП «Красноліське) , яке було розташоване на території Красноліської сільської ради Сквирського району Київської області, що підтверджується записом в його трудовій книжці колгоспника . В подальшому Колективне сільськогосподарське підприємство «Красноліське» було реорганізовано в Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Красноліське» (СТОВ «Красноліське» (ідентифікаційний код : 04529482), в якому позивач продовжував працювати . 14.11.1995 року Колективному сільськогосподарському підприємству «Красноліське» було видано державний акт на право колективної власності на землю для сільськогосподарського виробництва серії КВ , який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за № 17 . До державного акту додано список громадян-членів КСП , які мають право на земельну частку (пай) . Під час паювання земель Колективного сільськогосподарського підприємства «Красноліське» в 1995-1996 роках позивача , як члена КСП «Красноліське», не включили до списку осіб, що мають право на земельну частку (пай) внаслідок помилкового та безпідставного внесення 01.11.1995 року до трудової книжки запису про звільнення його із КСП «Красноліське», тоді як до лютого 1996 року він залишався членом КСП «Красноліське» , продовжував трудову діяльність, а фактичне припинення його трудової діяльності в КСП відбулося у 1996 році на підставі рішення правління КСП , що було оформлене протоколом №2 засідання правління КСП «Красноліське» за 1996 рік . За таких умов позивач не отримав право на земельну частку (пай) у КСП «Красноліське». Про рішення правління КСП «Красноліське» щодо звільнення позивача із КСП «Красноліське» , яке відбулося в 1996 році , позивачу стало відомо лише 26 грудня 2017 року при ознайомленні з архівною довідкою № 06-08/43 від 26.12.2017 року. За таких умов позивач вважає, що його неправомірно не внесли у список громадян , які мають право на земельну частку (пай) , оскільки такий список був складений та затверджений загальними зборами членів КСП ще до листопада місяця 1995 року тобто коли позивач був членом КСП, і його помилково не внесли до Списку громадян-членів КСП «Красноліське» , які мають право на земельну частку (пай) . Позивач просить суд визнати за ним право на земельну частку (пай) . В судове засідання позивач [PERSON] та його представник [PERSON] не з`явились, представник позивача надала до суду письмову заяву,Ю в якій просить суд розглянути справу у відсутність позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд не застосовувати фіксування судового засідання технічними засобами (а.с. 26). В судове засідання представник відповідача Красноліської сільської ради Сквирського району Київської області не з`явився, Сільський голова надав заяву № 134, в якій просить суд провести розгляд справи без представника сільської ради, позовні вимоги визнає в повному обсязі та повідомив суду, що станом на 20.05.2019 року земель резервного фонду та земель запасу за межами населеного пункту і в межах населеного пункту не має (а.с. 47). В судове засідання представник відповідача Сквирської районної державної адміністрації не з`явився , подала заяву про розгляд справи за відсутності її представника , прийняття рішення за позовною заявою залишає за судом (а.с. 39) . В судове засідання представник третьої особи Головного управління Держгеокадастру у Київській області не з`явився , причини неявки суду не повідомив, про час, дату та місце розгляду справи належним чином повідомлений, про що свідчать поштові повідомлення. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи позицію позивача , дослідивши матеріали справи , врахувавши думку відповідачів , оцінивши докази в їх сукупності , суд дійшов до висновку , що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав . В силу приписів ч.4 ст.206 ЦПК України - в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову . Повноваження сторін на вчинення дій по визнанню позову судом перевірені . Як вбачається з правових позицій Верховного Суду України , викладених в постанові №2 від 12.06.2009 року « Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» , у разі визнання відповідачем позову , яке має бути безумовним , і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права , свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача) , суд ухвалює рішення про задоволення позову , обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи . За вимогами ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України , кожна сторона повинна довести ті обставини , на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень . Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України , суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи , поданим відповідно до цього Кодексу , в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів , поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках . Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України , доказами є будь-які дані , на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів) , що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи , та інших обставин , які мають значення для вирішення справи . Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини . Із трудової книжки позивача, виданої 08.01.1971 року (а.с. 5-8), із архівної довідки архівного сектора Сквирської районної державної адміністрації № 06-08/43 від 26 грудня 2017 року (а.с. 9), вбачається , що [PERSON] працював та був членом Колективного сільськогосподарського підприємства «Красноліське» (надалі - КСП «Красноліське») в період з 04.02.1987 року по 1996 рік. Трудова книжка містить запис від 01.11.1995 року про звільнення [PERSON] із КСП «Красноліське» , тоді як відповідно до архівної довідки архівного сектора Сквирської районної державної адміністрації № 06-08/43 від 26 грудня 2017 року загальні збори , засідання правління КСП «Красноліське» питання про попередження інші покарання і виключення з членів КСП щодо [PERSON] за 1995 рік не розглядали . Згідно Протоколу засідання правління КСП «Красноліське» №2 (дата не вказана) за 1996 рік (а.с. 9) було прийнято рішення про звільнення [PERSON] в зв`язку з невиходом на роботу без поважних причин . Таким чином в 1996 році [PERSON] на підставі рішення правління КСП «Красноліське» був звільнений з роботи , залишаючись при цьому членом КСП «Красноліське» . Відповідно до положень Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній , затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року , трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника . Отже , виходячи із записів у трудовій книжці, архівних витягів протоколів загальних зборів та рішень правління КСП «Красноліське» , та враховуючи відсутність доказів виключення позивача з членів КСП «Красноліське», суд вважає доведеним , що [PERSON] перебував у трудових відносинах та був членом КСП «Красноліське» до лютого місяця 1996 року . Згідно довідки Сквирського відділу Головного управління Держгеокадастру у Київській області б/н Колективному сільськогосподарському підприємству «Красноліське» 14.11.1995 року було видано державний акт на право колективної власності на землю для сільськогосподарського виробництва серії КВ , який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за № 17 (а.с. 14) . До державного акту додано список громадян-членів КСП , які мають право на земельну частку (пай) , однак позивач до списку осіб , що додається до цього державного акту , внесений не був. Середній розмір земельної частки (паю) становить 5.7390 умовних кадастрових гектар . Аналіз даної довідки та державного акту на право колективної власності на землю дає можливість встановити , що станом на листопад 1995 року вже була виконана технічна документація на передачу земель у колективну власність КСП «Красноліське» і на підставі саме цієї документації було видано державний акт на право колективної власності на землю для сільськогосподарського виробництва серії КВ . Згідно ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток(паїв)» від 05.06.2003 року передбачено , що основним документом , що посвідчує право на земельну частку (пай) , є сертифікат на право на земельну частку (пай) , виданий районною(міською) державною адміністрацією . Документами , що посвідчують право на земельну частку (пай) , також є : свідоцтво про право на спадщину ; посвідчені у встановленому законом порядку договору купівлі-продажу , дарування , міни , до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай) ; рішення суду про визнання права на земельну частку (пай) . Як встановлено матеріалами справи та зазначено позивачем , останній не отримав сертифікату на право на земельну частку (пай) . Відповідно до п.п.1,2 Указу Президента України № 720/95 від 08 серпня 1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність , сільськогосподарським підприємствам , організація» (далі - Указ Президента України № 720/95) , ст.ст. 1, 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) , право на земельну частку (пай) мають члени КСП , сільськогосподарського кооперативу , сільськогосподарського акціонерного товариства , в тому числі пенсіонери , які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства , кооперативу , товариства , відповідно до списку , що додається до державного акту на право колективної власності на землю . Відповідно до ч.4 ст.122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності , крім випадків визначених ч.8 цієї статті , у власність або у користування для всіх потреб . Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено , що член колективного сільськогосподарського підприємства , включений до списку , що додається до державного акту на право колективної власності на землю , набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта , і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК , у тому числі й у випадку , коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай) . Невнесення до зазначеного вище списку особи , яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі , не може позбавити її права на земельну частку (пай) . За змістом статей 22, 23 Земельного кодексу України ( в редакції 1990 року) та Указу Президента України від 08.09.1995 року « Про порядок паювання земель , переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» (далі - Указ Президента) особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов : -перебування в членах КСП на час паювання ; -включення до списку осіб , доданого до державного акта на право колективної власності на землю; -одержання КСП цього акта на землю . Таким чином , право власності на земельну частку (пай) виникає не з часу внесення списків членів КСП до списків , доданих до державного акта на право колективної власності на землю , перевірки , уточнення і затвердження цих списків , а з моменту передачі власності на землю конкретному КСП , членом якого вони є . Отже , судом встановлено , що на час паювання позивач [PERSON] , був членом КСП «Красноліське», а тому мав право на отримання сертифікату. До теперішнього часу на дату звернення із позовною заявою до суду його не було внесено до списку осіб, які мали право на одержання земельної частки пай , як члену колишнього КСП «Красноліське» , та не було видано сертифікат на право на земельну частку (пай) , як члену колишнього колективного сільськогосподарського підприємства «Красноліське» . Оскільки спірні правовідносини щодо прав на земельну частку (пай) виникли з часу отримання в 1995 році КСП «Красноліське» державного акту на право колективної власності на землю , то до спірних правовідносин застосовуються положення ЦК УРСР 1963 року , в редакції , яка діяла на момент їх виникнення . Відповідно до ст.71 , 75 , 76 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи , право якої порушено (позовна давність) , встановлюється в три роки . Позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін . перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов . Право на позов виникає з дня , коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права . У своїй позовній заяві позивач повідомив , що в зв`язку із своєю юридичною необізнаністю не звертався до суду раніше так як вважав , що був звільнений 01.11.1995 року тобто до одержання КСП державного акту на землю однак , при одержанні 26.12.2017 року довідки архівного сектора Сквирської районної державної адміністрації № 06-08/43 від 26 грудня 2017 року йому стало відомо про те , що звільнення відбулося не 01.11.1995 року , а в лютому місяці 1996 року . За таких умов строк позовної давності для захисту свого права позивачем не пропущено . Відповідно до вимог п.1 ч.2 ст.16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права . За ключовими принципами статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є верховенства права та належне здійснення правосуддя . Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд . Правова справедливість є безумовним першочерговим , моральним обов»'зком влади , який повинен бути вищий від будь-яких прогресистських намірів та устремлінь . Наявність справедливості насамперед має існувати як принцип адекватності суспільних зусиль , спрямованих на відновлення священної рівноваги права, порушеної внаслідок діяльності або бездіяльності суспільства чи конкретної особи . За таких умов суд вважає, що при задоволенні позову буде відновлена справедливість на отримання позивачем того , на що він мав право , однак з об`єктивних причин не зміг це право своєчасно та належним чином захистити . Крім того , суд вважає , що при відновленні права позивача на земельну частку (пай) не буде порушення прав інших осіб . Дослідивши докази долучені до матеріалів справи щодо їх належності та допустимості , оцінивши їх в сукупності , суд дійшов висновку про те , що позов обґрунтований , а відтак підлягає задоволенню в повному обсязі . На підставі викладеного та

Outcome: approved