Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-02 00:00:00

Вимоги позивача та доводи на їх обґрунтування Звернувшись до суду із вказаним позовом, представник позивача посилався на те, 20 липня 2018 року відповідач звернувся до позивача із анкетою заявою до Договору про надання банківських послуг «monobank» яка одночасно із Умовами і правилами надання банківських послуг (далі Умови), Тарифами, Таблицею обчислення вартості та Паспортом споживчого кредиту складають договір про надання банківських послуг. Позивач свої зобов`язання за цим договором виконав повністю, відкривши картковий рахунок та установивши кредитний ліміт у розмірі 70 000,00 грн., із наданням відповідачу можливості користуватись цими коштами. Проте, відповідач умови кредитного договору виконував неналежно, внаслідок чого у нього виникла заборгованість за тілом кредиту у розмірі 41 118,10 грн. Посилаючись на те, що відповідач жодних дій щодо повернення кредитних коштів не вживає, позивач через свого представника просив суд стягнути із [PERSON] на його користь заборгованість за тілом кредиту у розмірі 41 118,10 грн. та судовий збір у розмірі 2 270,00 грн. Процесуальні дії у справі Спрощене провадження за цими вимогами було відкрите ухвалою судді Арбузинського районного суду Миколаївської області від 16 червня 2021 року після отримання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання/перебування відповідача - фізичної особи. Позиції сторін Представник позивача в судове засідання не з`явився, про його дату, час і місце повідомлявся належно кожного разу, направив до суду заяву, якою просив розглядати справу за його відсутності. Паралельно представник позивача висловив позицію щодо підтримання заявлених вимог. Відповідач до суду не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся шляхом направлення судових повісток за адресою зареєстрованого місця проживання та публікації оголошення на офіційному веб - порталі судової влади України, причин свого неприбуття не повідомляв, будь - яких заяв чи то клопотань не направляв. При цьому, відповідач причин своєї неявки до суду не вказував, будь - яких заяв, у тому числі й заяв по суті справи, не направляв, про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належно в силу положень ч.9 ст. 10, ч. 11 ст. 128 ЦПК України, у зв`язку із чим суд вважає наявними одночасно існування усіх передумов, визначених ч.1 ст. 280 ЦПК України, і необхідних для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки відповідач двічі повідомлений про дату, час і місце судового засідання, проте, на розгляд справи свого представника не направив, причин його неявки не вказав, відзив на позов не подав, у той час, як позивач не заперечує проти такого порядку вирішення справи. За такого, на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, позаяк, жоден із учасників справи у судовому засіданні присутнім не був. Установлені фактичні обставини справи і зміст правовідносин з посиланням на докази, а також оцінка аргументів, наведених учасникам справи У свою чергу, суд, дослідивши надані позивачем докази, оцінивши їх з точки зору належності і допустимості, а також достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні доказів, виходив із такого. Зокрема, суд установив, що 20 липня 2018 року відповідач звернувся до позивача із анкетою - заявою, якою порушив питання надання йому кредитних коштів. При цьому, відповідач погодився, що анкета - заява до Договору про надання банківських послуг одночасно із Умовами і правилами надання банківських послуг, Тарифами, Таблицею обчислення вартості та Паспортом споживчого кредиту складають Договір про надання банківських послуг «monobank». У свою чергу, позивач умови кредитного договору виконав, позаяк, відкрив поточний рахунок № [NUMBER] та установив на ньому кредитний ліміт у розмірі 70 000,00 грн., надавши відповідачу цим самим можливість використати ці кредитні кошти. Відповідач, у свою чергу, зобов`язавшись повернути отриману суму кредитних коштів та сплатити проценти за користування ними, свої зобов`язання виконував не у точній відповідності до умов договору, внаслідок чого станом на 08 лютого 2021 року заборгував банку за тілом кредиту у розмірі 41 118,10 грн., що підтверджується доданим до позовної заяви розрахунком. Тож, вирішуючи спір по суті, суд враховував таке. Статтями 526, 530 ЦК України визначено, що зобов`язання повинно виконуватися належним чином і у встановлений строк. А за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (1статті 1054 ЦК України). У даному випадку установлено, що відповідач отримав у позивача кредитні кошти, використовував їх та здійснював платежі у рахунок погашення кредиту. Отже, вимога про стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту є обґрунтованою. Разом із цим, ця вимога підлягає до часткового задоволення, зокрема, через таке. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі, а кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (статті 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець, як у даному випадку «Універсал - Банк». Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У даному випадку має місце той факт, що у анкеті - заяві відповідача процентна ставка, установлена за користування кредитними коштами, не зазначена, порядок нарахування процентів також не обумовлений. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме із цими Умовами і правилами надання банківських послуг, Тарифами, Таблицею обчислення вартості та Паспортом споживчого кредиту ознайомився відповідач, підписуючи анкету - заяву. А також те, що ці документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. У даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у його заяві домовленості про сплату відсотків за користування кредитними коштами, доводи позивача про обізнаність відповідача із умовами кредитування не можуть, у тому числі й розміром процентної ставки та порядком їх нарахування, не можуть сприйматись судом як достовірно доведені. Але обґрунтування наявності обставин повинне здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Проте, позивачем не зважаючи на вимоги ст. 81 ЦПК України, не було надано суду доказів на підтвердження обставин того, Витяг з Умов обслуговування рахунків фізичної особи, Витяг з Тарифів за карткою Monobank (додатки) підписані відповідачем електронним цифровим підписом. Також, позивачем не надано доказів того, що відповідач у мобільному додатку отримав примірники зазначених документів, як то зазначено у позовній заяві, або іншим способом отримав та ознайомився із цими документами. Як наслідок, суд приходить до висновку про відсутність підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому виді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Разом із цим, із наданого позивачем розрахунку заборгованості слідує, що відповідачем сплачено у рахунок погашення процентів сплачено 7 542,76 грн. (графа 10 розрахунку заборгованості). Відповідно, у світлі наведених вище правових норм, суд вважає за необхідне частково задовольнити вимогу про стягнення заборгованості за тілом кредиту, відрахувавши із неї суму сплачених відповідачем відсотків, які, розмір яких, як вже сказано вище, не був обумовлений при укладення договору. Отже, суд вважає, що заборгованість за тілом слід стягнути у розмірі 33 575,34 грн. (41 118,01 - 7 542,76 грн. сплачених відсотків = 33 575, 34 грн.) Відповідно, суд констатує, що права позивача є порушеними через неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором і вони підлягають судовому захисту у спосіб, що запропонований позивачем, тобто шляхом стягнення із відповідача на користь позивача дійсної заборгованості за кредитним договором. Разом із цим, з мотивів, що наведені вище, позов підлягає до часткового задоволення. Щодо розподілу судових витрат Стосовно ж стягнення з відповідачки на користь позивача судового збору у розмірі 2 270,00 грн., то суд виходив із правила, установленого ч.1 ст. 141 ЦПК України, за яким судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. А тому, з відповідача на користь позивача слід стягнути 1 853,68 грн. судового збору, що становить 81,66 % від задоволених позовних вимог. З цих мотивів,

Outcome: partial