Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-15 00:00:00

Вимоги позивача та доводи на їх обґрунтування Позивач подала до Арбузинського районного суду Миколаївської області позов, яким порушила вимоги про розірвання шлюбу з відповідачем. Свої вимоги, зокрема, умотивувала тим, що 22 лютого 1997 року уклала з відповідачем шлюб, проте, наразі неповнолітніх дітей не має. Проте, як вказує позивач, спільне життя з відповідачем не склалось через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки щодо ведення спільного господарства. Наразі шлюбні відносини припинені, спільне господарство не ведеться, відповідач не піклується про побудову сімейних відносин і не приймає участі в матеріальному забезпеченні сім`ї, проживає окремо. Позивач, крім цього, вказувала на відсутність подальшого сенсу в підтриманні сімейних відносин через неприязнь з відповідачем та втрату почуття любові і поваги. Через таке, просила суд розірвати шлюб між ним та [PERSON] , зареєстрований 22 лютого 1997 року відділом реєстрації актів громадянського стану Арбузинського району Миколаївської області, актовий запис № 10. Процесуальні дії у справі Підготовче провадження за цими вимогами було відкрите ухвалою судді Арбузинського районного суду Миколаївської області від 11 липня 2019 року. 06 серпня 2019 року до справи долучено заяви сторін про розгляд справи за їх відсутності. Позиція учасників справи Позивач у підготовче судове засідання не з`явилась, про його дату час і місце повідомлена належно, надала письмову заяву, якою просила розглядати справу за її відсутності. Висловила, крім цього, позицію щодо підтримання своїх вимог, просила їх задовольнити, паралельно вказавши про відсутність потреби у наданні строку для примирення з відповідачем. Проти ухвалення рішення за результатами підготовчого судового засідання не заперечувала. Відповідач у підготовче судове засідання також не прибув, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Крім того, позов визнав, вказав на відсутність потреби у наданні строку для примирення та проти ухвалення судом рішення на стадії підготовчого провадження не заперечувала. За таких обставин, на підставі ч.3 ст. 200 ЦПК України, у зв`язку із визнанням відповідачем позову, суд вправі ухвалити рішення за результатами підготовчого провадження у порядку ст. 206 ЦПК України. При цьому, суд не установив будь - яких фактів, які б свідчили про те, що визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а як наслідок, не убачав підстав для відмови у прийнятті визнання ним позову і продовження у зв`язку із цим судового розгляду. Тому, за таких обставин, суд ухвалив рішення на даній стадії процесу на підставі ч.3 ст. 200 ЦПК України. Установлені судом фактичні обставини справи і зміст правовідносин з посиланням на докази, а також оцінка аргументів позивача Тож, суд, перевіривши доводи і обгрунтованість висунутих позивачем вимог, оцінивши надані йому докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому їх дослідженні, а також оцінивши з їх з точки зору належності і допустимості, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, прийшов до такого. Як вбачається із свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , сторони уклали шлюб 22 лютого 1997 року, який був зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Арбузинського району Миколаївської області, актовий запис № 10. Від шлюбу сторони неповнолітніх дітей не мають. Та відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Стаття ж 55 СК України встановлює обов`язок дружини та чоловіка спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. Дружина та чоловік зобов`язані спільно дбати про матеріальне забезпечення сім`ї. Крім того, за ст. 56 СК України, дружина та чоловік мають право на вільний вибір місця свого проживання, мають право вживати заходів, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства, щодо підтримання шлюбних відносин. Але кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин або до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Та як слідує із позовної заяви, сторони шлюбні відносини фактично припинили, спільне господарство не ведуть, проживають окремо, примирення між собою не бажають, що слідує із їхніх заяв, а тому таке дає суду підстави вважати, що вони про побудову сімейних відносин між собою на почуттях взаємної любові, поваги, дружби і взаємодопомоги не піклуються, шлюбні стосунки не підтримують, внаслідок чого їх шлюб носить формальний характер. Згідно ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Суд, окрім цього, виходив із положень ч.1 ст. 82 ЦПК України, за якою обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Тому з урахуванням такого, проаналізувавши позиції сторін, суд приходить до висновку, що збереження шлюбу суперечить їхнім інтересам. Водночас, згідно із положеннями ч.4 ст. 206 ЦПК України, суд переконався, що визнання відповідачем позову у цьому випадку не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. За таких обставин, враховуючи відносини між позивачем та відповідачем, відсутність бажання досягти примирення, обставини, на які посилається позивач і які визнав, у свою чергу, відповідач, суд вважає, що подальше сумісне життя сторін, як подружжя, і збереження їх шлюбу суперечить їхнім же інтересам, а тому такий шлюб, згідно вимог ч. 3 ст. 105, ст. 112 СК України підлягає розірванню, а позов у цій частині відповідно - задоволенню. При цьому, за правилами ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом він припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу, а документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили (ч. 3 ст. 115 СК України). Однак, у задоволенні вимоги про залишення прізвища належить відмовити. При цьому, суд, зокрема, виходив із такого. За змістом ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. При цьому, способи цивільних прав та інтересів визначені ч.2 ст. 16 ЦК Укераїни. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках, що прямо визначено ч.3 ст. 16 ЦК України. Проте, хто не визнає чи порушує інтерес позивача у частині залишення шлюбного прізвища, перед судом доведено не було, а тому він не підлягає судовому захисту. Як наслідок, позов підлягає частковому задоволенню. Щодо розподілу судових витрат Суд, окрім цього, за імперативною вимогою ч.1 ст. 142 ЦПК України, у зв`язку із визнанням відповідачем позову, вважає за необхідне вирішити питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову, що становить 352, 40 грн. І з цих мотивів,

Outcome: partial