Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-22 00:00:00

В жовтні 2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON], в якому просила стягнути з останньої на її користь грошові кошти в сумі 825840,00 грн., суму інфляційних втрат в розмірі 15695,01 грн. та суму трьох відсотків річних в розмірі 5294,43 грн. В обґрунтування позову зазначено, що 02.08.2014 року відповідач отримала від позивача завдаток в сумі 31000,00 доларів США на підтвердження і забезпечення виконання зобов»язання щодо купівлі-продажу нерухомості в м. Симеїз, що підтверджується відповідною розпискою. До тепер жодних дій щодо укладення договору купівлі-продажу нерухомості між сторонами не здійснювалось, будь-які відносини між ними припинені, що свідчить про припинення зобов»язання позивача по оплаті вартості нерухомого майна до початку його виконання, а тому у відповідача виник обов»язок щодо повернення позивачу коштів. З метою повернення коштів, 20.07.2017 року позивачем був направлений лист відповідачу з вимогою повернути кошти, однак, жодних відповідей отримано не було та кошти на даний час не повернуті, в зв»язку з чим позивач звернулась до суду за захистом своїх прав та просить суд стягнути кошти в примусовому порядку. В ході розгляду справи представник позивача уточнив предмет позову та просив суд стягнути суму завдатку з урахуванням інфляційних втрат та трьох відсотків річних на загальну суму 847042,56 грн. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити з викладених в ньому підстав. Проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечував. Відповідач, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи у судове засідання не з'явилася, причини своєї неявки суду не повідомила, відзив на позовну заяву не подала, а тому суд вважає за можливе розглянути справу без її участі та провести заочний розгляд справи. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом установлено, що 02.08.2014 року відповідач отримала від позивача гроші в сумі 31000,00 доларів США в рахунок завдатку за еллінг в м. Симеїзі (а.с.8). Будь-які договори купівлі-продажу нерухомості в м. Симеїзі між сторонами укладено не було, та доказів зворотному з боку відповідача суду надано не було. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на те, що з відповідачем була домовленість укласти договір купівлі-продажу нерухомості, проте в подальшому такий договір укладено не було. Частиною 1 статті 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Відповідно до ст. 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. З аналізу зазначеної норми матеріального права випливає, що завдаток видається кредиторові боржником у разі укладення договору, а тому гроші, передані майбутнім покупцем потенційному продавцю за усною чи письмовою домовленістю, але до укладення основного договору, ще не є завдатком, не виконують забезпечувальної функції, а відтак їх видача не має правових наслідків для продавця, відповідно норми ч. 1 ст. 571 ЦК України. Другим критерієм відмінності завдатку від авансу є умова обов'язкового дотримання сторонами форми укладення договору, встановленої законом. Викладені положення закону є підставою для обґрунтованого висновку про те, що основними критеріями відмінності завдатку, як одного із засобів забезпечення виконання зобов'язань від авансу, як однієї з форм розрахунків є: забезпечення завдатком тільки дійсного, тобто укладеного сторонами цивільно-правового зобов'язання; обов'язкове дотримання сторонами встановленої законом форми укладення договору, який забезпечений завдатком; винне ухилення одної зі сторін від виконання укладеного з дотриманням встановленої законом форми договору, який забезпечений завдатком. Таким чином, за умови відсутності хоча б одного з вищенаведених критеріїв, передані однією стороною другій стороні грошові суми або рухоме майно у рахунок належних за договором платежів є не завдатком, а авансом. Договір купівлі-продажу квартири між сторонами укладено не було, доказів ухилення відповідача від укладання договору суду не надано, а тому передані позивачем грошові кошти не можуть вважатись завдатком, вони є авансом, який підлягає поверненню у зв'язку із не укладенням договору купівлі-продажу незалежно від того, з чиєї вини він не був укладений. Частина 2статті 570 ЦК України визначає презумпцію авансу, який не виконує забезпечувальної функції, а є лише способом платежу і фактично попередньої оплати, а також підлягає поверненню у всіх випадках у разі не виконання або неналежного виконання договору, або його не укладення. Таким чином, при вирішенні питання щодо стягнення з відповідача грошових коштів у заявленому позивачем розмірі, суд виходить з того, що внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може бути лише у випадку наявності зобов'язання, яке мало б випливати з основного договору, тобто договору купівлі-продажу нерухомості, а тому передані позивачем кошти є авансом, сторони не уклали та не оформили договір чи попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна за формою, передбаченоюст. 657 ЦК України; особа, що отримала грошову суму, відмовляється від повернення безпідставно отриманого, а тому такі кошти, незалежно від поведінки та вини будь-якої зі сторін, повинні бути повернуті власнику в тому розмірі, в якому вони надавались. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13.02.2013 року у справі № 6-176цс12, у якій зазначено наступне, що внесення завдатку як способу забезпечення виконання зобов'язання може мати місце лише в разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникати на підставі договору. Оскільки договору, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана однією зі сторін грошова сума є авансом, який підлягає поверненню. Відповідно до листа від 19.07.2017 року, яка була направлена позивачем поштою 20.07.2017 року, остання, звернулась до відповідача з вимогою повернути у строк до семи днів кошти в сумі 31000 доларів США (а.с.7,8,9), однак, гроші в добровільному порядку повернуті не були, та доказів зворотному з боку відповідача суду надано не було. Враховуючи вищевикладене та те, що грошові кошти безпідставно на даний час утримуються відповідачем, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню в частині стягнення з відповідача грошових коштів (авансу) у розмірі 31000,00 доларів США, що має здійснюватись з конвертацією в національній валюті на день подачі позову, що складає суму в розмірі 825840,00 грн. (31000,00 * 26.64). Крім того, в зв'язку з невиконання грошового зобов'язання - повернення авансу, позивач не позбавлена права отримання трьох відсотків річних, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, які від суми боргу в розмірі 825840,00 грн. за період з 28.07.2017 року по 13.10.2017 р. становлять суму в розмірі 5294,43 грн. (формула: [Відсотки] = [Сума боргу] ? [Процентна ставка] / 100% / 365 днів ? [Кількість днів]; розрахунок: 825840,00 грн. х 3%) : 100 % / 356 днів х 78 (днів прострочки), а тому вимоги в цій частині є обґрунтованими, в зв»язку з чим підлягають задоволенню. Разом з тим, вимога позивача про стягнення індексу інфляції не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 3.07.91 №1282-ХІІ, індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає тільки грошова одиниця України, а іноземна валюта, яка була передана відповідачу в якості авансу, індексації не підлягає, а тому, норми ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене в гривні. Враховуючи викладене, суд вважає, що вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. В порядку ст. 141 ЦПК України, з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, підлягають стягненню на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 7856,00 грн.

Outcome: partial