Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-28 00:00:00

Виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Позивачка [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, вказуючи, що вона є членом сім`ї наймача квартири [ADDRESS] , [PERSON] , який помер [INFO] . Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в розділі обтяжень під номером 9353528 накладено арешт на 1/2 частину квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Спірна квартира на даний час не є власністю відповідача, а тому позивач звернувся з даним позовом до суду. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 23 жовтня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.34-36). Позивач отримала ухвалу про відкриття провадження у справі, відповідач та третя особа отримали пакет документів, що підтверджується матеріалами справи (а.с.42-47). Клопотань від учасників процесу про розгляд справи у поряду загального позовного провадження не надходило. Відзив від відповідача до суду не надходив. 18 листопада 2019 року на адресу суду надійшли пояснення від третьої особи [PERSON] в яких він просить відмовити в задоволенні позову, оскільки позивач не є власником вказаної квартири (а.с.51-52). Фактичні обставини, встановлені судом, норми права, які застосовував суд, мотиви суду. Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч.8 ст.178 ЦПК України). Оскільки, відповідно до вимог ст.279 ЦПК України, справа в порядку спрощеного позовного провадження розглядається без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, то, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу суд не здійснює. Дослідивши докази в їх сукупності, оцінюючи їх за своїм внутрішнім переконанням, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступного. На примусовому виконанні Житомирського районного відділу ДВС ГТУЮ у Житомирській області перебуває виконавче провадженні про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ Страхове Товариство «Гарантія» 20662 гривні 64 копійки відшкодування в якості завданих збитків. 11 грудня 2012 року державним виконавцем було прийнято рішення про відкриття виконавчого провадження на підставі заяви стягувача ПАТ Страхове Товариство «Гарантія». 10 квітня 2015 року постановою державного виконавця Житомирського районного відділу ДВС ГТУЮ у Житомирській області накладено арешт та внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на частку власності 1/2 частина квартири за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку загальною площею 1,2911 га., за адресою: Житомирська область, Житомирський район, рада Глибочицька, кадастровий номер 1822082000:01:000:0262, призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Станом на 27 червня 2019 року судове рішення Житомирського районного суду Житомирської області №2-1595 від 15 листопада 2012 року не виконано (а.с.16). Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. [INFO] в с.Вереси Житомирського району Житомирської області помер [PERSON] , про що складено відповідний актовий запис №61 (а.с.17). Згідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. У відповідності із ч.1 ст.321, ст.391 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних спга» 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновками експертів. Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтями 12, 13 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та диспозитивності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Аналізуючи зазначені норми, суд приходить до висновку, що позивачем не надано достовірних, належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження її права на володіння та розпорядження нерухомим майном, а саме квартирою [ADDRESS] , а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed