Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-01 00:00:00

В грудні 2014 року позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати за нею, [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON], померлого [INFO] року, на 1/4 частину домоволодіння [ADDRESS] Дніпропетровського району Дніпропетровської області, та на 1/4 частину земельної ділянки, площею 0,1579 га, яка належала [PERSON] на підставі Державного акту про право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого 17.05.1996 року Новомиколаївською сільською радою, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № [NUMBER], що розташована по [ADDRESS] В обґрунтування позову позивачка вказала, що 15 березня 1988 року вона вступила в фактичні шлюбні відносини з [PERSON] Шлюб було зареєстровано 22 травня 1993 року. Ще до реєстрації шлюбу у 1989 році вона з [PERSON] придбали старий будинок в с. Новомиколаївка Дніпропетровського району Дніпропетровської області, щоб на земельній ділянці на якій він знаходиться побудувати новий. Договір купівлі-продажу будинку був зареєстрований на ім'я [PERSON] Одразу після придбання будинку, його було зруйновано і на тому ж місці в 1991 році побудовано нове домоволодіння, яке не було зареєстроване у встановленому законом порядку. 17.05.1996 року [PERSON] приватизував земельну ділянку площею 0,1579 га під цим будинком, отримавши Державний акт на право приватної власності на землю. [INFO] року [PERSON] помер, після чого вона як спадкоємець першої черги звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але їй нотаріусом було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки не підтверджено право спільної сумісної власності на будинок, а також відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на обов'язкову частину, оскільки відсутні оригінали правовстановлюючих документів та Витяг з реєстру прав власності для оформлення спадщини на спадковий будинок. Крім того, її чоловік залишив заповіт на ім'я свого сина [PERSON], яким заповідав йому 1/2 частину домоволодіння та земельної ділянки. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2014 року було визнано заповіт частково недійсним, визнано за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] померлого [INFO] року на 1/4 частину вищевказаного домоволодіння та земельної ділянки. Але вона, як і сам відповідач є ще і спадкоємцем першої черги за законом після померлого [PERSON] та спадщину прийняла. Ця частка становить для неї та відповідача по 1/4 частині по відношенню до всього домоволодіння та земельної ділянки. Оскільки нотаріусом відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] вона звернулася до суду з позовом. Позивачка у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх в повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в позові. Представник відповідача за довіреністю [PERSON] позовні вимоги не визнав в повному обсязі. Вислухавши сторони, повно та всебічно вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 22 травня 1993 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серія [NUMBER], видане Відділом ЗАГС виконавчого комітету Бабушкінської районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська 22.05.1993 року, актовий запис № 1014 (а.с.9). [INFO] року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 17.02.2011 року, виданим виконавчим комітетом Новомиколаївської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області (а.с.10). Після його смерті відкрилася спадщина на майно, а саме: домоволодіння, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS], житловою площею 32,8 кв.м., загальною площею 70,0 кв.м. право власності на дане нерухоме майно спадкодавцем належним чином зареєстроване не було; та земельна ділянка, яка розташована с. Новомиколаївка, Новомиколаївської сільської ради, площею 0,1579 га, що підтверджується Державним актом про право приватної власності на землю серії [NUMBER] виданого 17.05.1996 року Новомиколаївською сільською радою. Так, згідно заповіту від 01.02.2011 року, посвідченого державним нотаріусом Дніпропетровської районної держаної нотаріальної контори Кобрусєвою Л.В., за реєстраційним номером № 166, [PERSON] заповів на випадок його смерті належну йому 1/2 частину житлового будинку з господарчими будівлями і спорудами та приватизовану земельну ділянку, що розташовані на території [ADDRESS] Дніпропетровської області - [PERSON] Спадкоємцями першої черги після померлого [INFO] року [PERSON], є його дружина - [PERSON] (право на обов'язкову частину в спадщині та право на спадщину за законом), та його син - [PERSON] (право на спадщину за заповітом). На підставі ст. 1261 ЦК України сторони, як спадкоємці першої черги та відповідно до вимог ст. 1269 ЦК України звернулися у встановлений законом шестимісячний строк до державного нотаріуса Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори Кобрусєвої Л.В. з заявами про прийняття спадщини та отримання свідоцтв. Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Постановою Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори №8115/02-31 від 21 жовтня 2011 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину оскільки не підтверджується право спільної сумісної власності на будинок, а також у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на обов'язкову частку після смерті [PERSON], померлого [INFO] року, оскільки в неї відсутні оригінали правовстановлюючих документів та Витяг з реєстру прав власності для оформлення спадщини на спадковий житловий будинок (а.с.20). Як вбачається з матеріалів справи, рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2014 року - рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 07 травня 2014 року та додаткове рішення цього ж суду від 15 вересня 2014 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом (на обов'язкову долю) на 1/4 частину будинку та земельної ділянки, визнання недійсним заповіту - скасовано та в цій частині постановлено нове рішення; визнано недійсним заповіт, посвідчений 01.02.2011 року державним нотаріусом Дніпропетровської районної держаної нотаріальної контори Кобрусєвою Л.В. за реєстраційним номером № 166, яким [PERSON] заповів на випадок своєї смерті належну йому 1/2 частину житлового будинку з господарчими будівлями і спорудами та земельну ділянку по [ADDRESS] Дніпропетровського району Дніпропетровської області [PERSON], в частині 1/4 частини цього житлового будинку з господарчими будівлями і спорудами та 1/4 частини цієї земельної ділянки; визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого [INFO] року, на 1/4 частину житлового будинку, житловою площею 32,8 кв.м., з господарчими будівлями і спорудами, який належав [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 16.09.1989 року, завіреного секретарем виконкому Новомиколаївської сільської ради народних депутатів [PERSON] і зареєстрованого в реєстрі за № 30, та на 1/4 частину земельної ділянки, площею 0,1579 га, яка належала [PERSON] на підставі Державного акту про право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого 17.05.1996 року Новомиколаївською сільською радою, що розташовані по [ADDRESS] Дніпропетровського району Дніпропетровської області; в решті рішення суду залишено без змін (а.с.17-19). Відповідно до ст. ст. 1217, 1222 ЦК України, спадкування здійснюється за законом або за заповітом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Судом встановлено, що до реєстрації шлюбу у 1989 році позивачка разом з [PERSON] придбали старий будинок в с. Новомиколаївка Дніпропетровського району Дніпропетровської області, щоб на земельній ділянці на якій він знаходиться побудувати новий. Договір купівлі-продажу будинку був зареєстрований на ім'я [PERSON] Ще в 1991 році було збудовано домоволодіння по [ADDRESS] Дніпропетровського району Дніпропетровської області, однак правовстановлюючі документи на домоволодіння спадкодавцем не оформлялись. З аналізу положень Конституції України та ЦК України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 05.08.1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти. Крім того, з листа Державної архітектурно-будівельної інспекції України № 40-19-5376 від 30.07.2012 року «Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів» видно, що документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05.08.1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. На теперішній час є чинним Порядок прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затверджений Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 24.06.2011 року № 91, в редакції від 13.06.2012 року. Згідно з п.1.1, п.3.1 Порядку передбачається прийняття в експлуатацію усіх закінчених будівництвом об'єктів, збудованих до 31.12.2009 року без дозволу на виконання будівельних робіт, заяви про прийняття в експлуатацію яких подано до 31.12.2012 року, за винятком закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них. За приписами абз.2 п.3.1 Порядку документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Таким чином, на час будівництва та завершення будівництва житлового будинку (згідно Технічного паспорту - 1991 року), що є предметом спору, реєстрація права власності на нього не вимагалась. В свою чергу, в листі ВССУ № 10-1387/0/4-12 від 27.09.2012 року «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування» викладено наступну правову позицію: «Право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку передбаченому цим Законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення». За положеннями ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового визначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. У відповідності до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності никається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або законність набуття права власності не встановлена судом. Крім того, у відповідності до п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі, зокрема, рішень судів, що набрали законної сили. Зібрані по справі докази вказують, що фактично померлому [INFO] року [PERSON] належав житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами. За життя спадкодавець не зареєстрував належне йому право власності на спадкове майно, у зв'язку з чим позивачка не має можливості скористатися належним їм правом на отримання спадщини на 1/4 її частину. Відповідач не визнає право позивачки на частину спадкового майна в порядку спадкування за законом, як дружини померлого, вона не має можливості оформити свої спадкові права, оскільки спадкодавцем [PERSON] за життя не оформлено правовстановлюючий документ на будинок. Відповідно до ст. 47 Закону України «Про нотаріат», та відповідно з пунктами 4.14, 4.15 глави 10 розділу 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (№ 296/5 від 22.02.2012 року), нотаріус перевіряє склад спадкового майна та видає на нього свідоцтво про право на спадщину. Для вчинення нотаріальних дій не приймаються документи, які не відповідають вимогам ст. 47 Закону України «Про нотаріат». Відповідно до пунктів 4.14, 4.15, 4.18 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, при видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, яке підлягає реєстрації, нотаріус перевіряє належність цього майна спадкодавцеві на підставі правовстановлюючих документів. Згідно зі ст. 116, 131 ЗК України, громадяни набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади в межах їх повноважень; громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі успадкування. Згідно з п.п. 212, 216 Інструкції про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 р. за N 20/5, нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців обов'язково вимагаються відповідні документи. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлювальних документів про належність цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Згідно ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Судом встановлено неможливість оформлення позивачкою спадкових прав на земельну ділянку та житловий будинок у позасудовому порядку, оформлення яких не порушує законних прав чи інтересів інших осіб, тому суд вважає за необхідне визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON], померлого [INFO] року, на 1/4 частину домоволодіння [ADDRESS] Дніпропетровського району Дніпропетровської області, та на 1/4 частину земельної ділянки, площею 0,1579 га, яка належала [PERSON] на підставі Державного акту про право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого 17.05.1996 року Новомиколаївською сільською радою, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № [NUMBER], що розташована по [ADDRESS] Згідно вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 243,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved