Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-16 00:00:00

В жовтні 2018 року позивачем подано позов про позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON]. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що він перебував у шлюбі з відповідачем [PERSON] У шлюбі [INFO] у них народився син [PERSON]. На теперішній час малолітній [PERSON] проживає разом з ним, зі своїм батьком, він займається його вихованням, створює для нього всі необхідні умови для його проживання і розвитку. Мати дитини, навпаки немає бажання займатися вихованням сина, не цікавиться його життям, здоров'ям, матеріально дитину не забезпечує. Він, як батько є законним представником дитини, яка має право звернутися за захистом прав та інтересів малолітньої дитини. Він намагався змінити ставлення відповідача до свого життя, дитини, але все виявилось марним. Відповідач [PERSON] належних висновків не зробила, навпаки продовжує злісно ухилятися від виконання батьківських обов'язків відносно дитини, з сином не спілкується, не займається його вихованням, не цікавиться його здоров'ям, не приділяє уваги дитині, не проводить з дитиною вільний час, не піклується про його фізичний та духовний розвиток, тим самим свідомо переклала свій материнський обов'язок по вихованню дитини на іншу особу, тим самим віддалилася від своєї сім'ї. Тому, вважає доцільним позбавити відповідача по справі батьківських прав стосовно малолітнього сина. Позивач у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав повністю, наполягав на їх задоволенні. Належно повідомлена відповідач в судове засідання не прибула з невідомих причин, про час та місце розгляду справи була належним чином повідомлена у порядку, визначеному ч. 6 ст. 128 ЦПК України, шляхом надіслання рекомендованих листів з повідомленням про виклик. Представник третьої особи - орган опіки та піклування Костянтинівської райдержадміністрації в судове засідання не з'явився, просив розглянути справу без його участі, заявлені позовні вимоги підтримав повністю, наполягав на їх задоволенні, вважає доцільним позбавити [PERSON] батьківських прав стосовно сина. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є матір'ю позивача по справі [PERSON] Суду підтвердила, що її син знаходився у шлюбі з [PERSON] [INFO] року у них народився син [PERSON], її онук. В жовтні 2017 року шлюб між ними було розірвано. З моменту народження й по теперішній час малолітня дитина проживає разом з батьком, тобто позивачем по справі, повністю знаходиться на його утриманні, який займається його вихованням і розвитком, створює необхідні умови для його гармонійного життя. В той час, як відповідач [PERSON] з самого народження дитини зовсім не приділяє малолітньому сину уваги, не займається його вихованням, а зараз зовсім покинула дитину. Своє небажання виховувати дитину пояснює тим, що вона за станом свого здоров'я не може піклуватися про інших, а також може зашкодити дитині, тому обов'язок по вихованню дитини повністю передала його батькові, тобто її сину. Приймаючи до уваги, що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, тому суд розглядав справу на підставі ст.ст. 208-283 ЦПК України, заочно, у зв'язку з чим постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення позивача [PERSON], свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що повністю узгоджується з показаннями свідка [PERSON], позивач [PERSON] перебував у шлюбі з відповідачем [PERSON], зареєстрованому 30 квітня 2016 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Костянтинівці Костянтинівського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 95 від 30 квітня 2016 року. У шлюбі [INFO] року у них народився син [PERSON]. Відповідно до свідоцтва про народження батьками [PERSON], [INFO] є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 16). Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 26 жовтня 2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. На теперішній час малолітній [PERSON], 2016 року народження, знаходяться на вихованні у свого батька [PERSON], який займається його вихованням, створює всі необхідні умови для його розвитку. Також, судом з'ясовано, що відповідач по справі проживає окремо від малолітнього сина, не займається його вихованням, не цікавиться його здоров'ям та життям, не створює йому умов для духовного і фізичного розвитку, участі в його вихованні не приймає, матеріально не забезпечує, тобто всіляко ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, тощо. Відтак, відповідач [PERSON] свідомо відсторонилася від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню сина. Наряду з цим, орган опіки та піклування Костянтинівської райдержадміністрації у своєму висновку визнала доцільним позбавити відповідача по справі [PERSON] батьківських прав стосовно малолітньої дитини, [PERSON], [INFO] (а.с. 17). Крім того, суд приймає до уваги письмову розписку відповідача [PERSON], написану нею власноруч (а.с. 15), із змісту якої вбачається, що остання свідомо відмовилась від свого малолітнього сина [PERSON], 2016 року народження, немає ніякого наміру виховувати свою дитину, у зв'язку з чим залишає дитину його батькові, тобто позивачу [PERSON] З огляду на це, суд зазначає. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Згідно ст.165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. В ч.1 ст.164 СК України наведено перелік підстав позбавлення батьківських прав, який складається з шести пунктів. Він охоплює всі можливі способи порушення батьками прав і інтересів дитини. Для задоволення позову достатньо впевнитись водному з них. Відповідно до п. 2 ст.164 Сімейного кодексу України, мати та батько можуть бути позбавленні судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від своїх обов'язків по вихованню дитини. Так у п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав та поновлення батьківських прав» № 3 від 30 березня 2007 року роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Звертаючись до суду з позовом про позбавлення батьківських прав, позивач, як на підставу позову, посилався на ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини, схваленої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989, і ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991, а також ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402 кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно статті 12 цього Закону на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані поважати дитину, виховувати її, піклуватись про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Таким чином, проаналізувавши всі обставини справи, суд приходить до висновку, що відповідач не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі. Зазначені фактори в їх сукупності, суд може розцінювати як ухилення від обов'язків по вихованню дитини, так як вона розуміє свою поведінку та не зважаючи на це, продовжує свідомо нехтувати своїми обов'язками. За таких обставин, суд вважає, що відповідача по справі [PERSON] необхідно позбавити батьківських прав. Позбавлення її батьківських прав по відношенню до дитини є необхідною мірою в інтересах здоров'я та виховання дитини, оскільки відповідач своєю поведінкою шкідливо впливає на дитину, її фізичний та моральний розвиток. Таким чином, суд вважає позовні вимоги повністю доведеними, тому підлягають задоволенню в повному обсязі. Крім того, оскільки розгляд даної справи відбувався за відсутності відповідача, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до статті 169 Сімейного кодексу України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. В той же час, відповідно до ч.2 ст.166 Сімейного кодексу України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. В положеннях ч. 3 ст. 166 СК України зазначено, що при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов'язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Так, відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При визначенні розміру аліментів суд враховує матеріальне становище дитини, яка залишилась без батьківського піклування, відповідача, яка не є інвалідом, на утриманні ніхто не знаходиться, добровільно матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. За таких обставин, суд вважає, що відповідно до ст.183 СК України розмір аліментів на утримання дитини може складати 1/4 частину з усіх видів доходу кожного з відповідачів, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved