Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-04 00:00:00

В жовтні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], в якому після уточнення позовних вимог просило стягнути в солідарному порядку з відповідачів заборгованість в сумі 123151,35 дол. США, що в гривневому еквіваленті складає 2898982,89 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 13 червня 2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та [PERSON] було укладено кредитний договір SUC0GK0000000015, відповідно до умов якого [PERSON] було надано кредит в сумі 33921,00 дол. США на придбання нерухомості зі сплатою відсотків 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом зі строком повернення до 13 червня 2028 року. З метою забезпечення виконання зобов'язання позичальником за цим договором 13.06.2008 року було укладено між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] договір поруки, відповідно до якого останній взяв на себе зобов'язання відповідати перед кредитором за виконання зобов'язання за кредитним договором у тому ж розмірі, що і боржник. Ухвалою Борзнянського районного суду Чернігівської області від 28 січня 2016 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту в сумі 26037,74 дол. США, 963,81 дол. США - заборгованість за відсотками; 26,31 дол. США - заборгованість за нарахованою пенею, та 187,19 дол. США - заборгованість за комісією, - закрито, оскільки мається в цій частині рішення Зарічного районного суду м. Суми від 03 листопада 2010 року, яке постановлене між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Рішенням Борзнянського районного суду Чернігівської області від 28 січня 2016 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за відсотками за користування кредитом в сумі 20995,15 дол. США, що складає в гривневому еквіваленті 494225,83 грн.; заборгованість по пені в сумі 627855,35 грн. та заборгованість по комісії в сумі 5676,70 дол. США, що в гривневому еквіваленті складає 133629,52 грн. ПАТ КБ «Приватбанк» у стягненні заборгованості за кредитним договором з [PERSON] відмовлено. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» судовий збір в сумі 18837,59 грн. В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати ухвалу Борзнянського районного суду Чернігівської області від 28 січня 2016 року у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості та постановити нову, про відмову в задоволенні заяви про закриття провадження. ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначає в апеляційній скарзі, що суд першої інстанції застосував норму процесуального права, яка не підлягала застосуванню, а саме п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України, оскільки відсутні умови, при одночасній наявності яких можливе застосування вказаної норми закону. В даному випадку наявні різні предмети позовів, оскільки рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не припиняє кредитних правовідносин та не списує суми боргу, що були заявлені в позові про звернення стягнення. Вказане рішення обмежує позивача способом виконання ( погашення заборгованості шляхом продаж предмету іпотеки) та сумою стягнення, оскільки вартість за якою предмет іпотеки може бути реалізовано не співпадає з наявною поточною заборгованістю за кредитним договором. В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області від 28 січня 2016 року просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» зводяться до того, що рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не припиняє кредитних правовідносин та не списує суми богу, що були заявлені в позові про звернення стягнення. У зв'язку з чим апелянт не погоджується із зменшенням заборгованості за кредитом з урахуванням наявності рішення Зарічного районного суду м. Суми від 03 листопада 2010 року, а також зменшенням розміру заборгованості за пенею на підставі ч.3 ст.551 ЦК України, оскільки в такому разі розмір пені не перевищує розмір збитків, який складає - 61118,84 доларів США.( тіло,проценти,комісія) Крім того, судом першої інстанції не вірно визначено розмір заборгованості за відсотками та комісією з урахуванням рішення Зарічного районного суду м. Суми від 3 листопада 2010 року. В апеляційній скарзі на рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області від 28 січня 2016 року [PERSON] просить скасувати рішення та ухвалити нове , яким відмовити в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на його незаконність та необґрунтованість. [PERSON] зазначає, що рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 03 листопада 2010 року з неї вже стягнуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 29175,73 дол. США, що еквівалентно 230780 грн. 02 коп. та звернуто стягнення на предмет іпотеки, а тому нарахування відсотків за користування кредитом, комісії та пені після постановлення рішення Зарічним районним судом м. Суми є незаконним. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку. По справі встановлено, що 13 червня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір SUC0GK0000000015, відповідно до якого банк надав [PERSON] кредит в сумі 33921,00 дол. США зі сплатою відсотків 1,25 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом зі строком повернення до 13 червня 2028 року. ( а.с.15-17) З метою забезпечення виконання зобов'язання позичальником за вказаним вище кредитним договором 13.06.2008 року було укладено між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] договір поруки. ( а.с.18) Також з метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором позивач та відповідач [PERSON] уклали договір іпотеки №SUC0GK0000000015 від 13 червня 2008 року, відповідно до умов якого [PERSON] надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 32,40 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Майно належить відповідачу на праві власності відповідно до договору купівлі-продажу № АВО 999260 від 23.01.2001 року. ( а.с. 15 справа №2-279/10. В зв'язку з невиконанням умов кредитного договору позичальником [PERSON] ЗАТ КБ «Приватбанк» 10 квітня 2009 року звернулося з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. ( а.с. 1-2 справи №2-279/10) На адресу [PERSON] банком було направлено лист-повідомлення № 2953809160 від 12 серпня 2010 року з вимогою повернути суму кредиту в повному обсязі, нараховані відсотки, комісії та штрафні санкції в тижневий термін з дати одержання повідомлення та з попередженням про намір звернення стягнення на предмет застави шляхом продажу або будь-яким іншим чином. ( а.с. 166) 03 листопада 2010 року Зарічним районним судом м. Суми у справі за позовом ЗАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором SUC0GK0000000015 від 13 червня 2008 року в розмірі 29175,73 дол. США було постановлено рішення, яким позов ЗАТ КБ «ПриватБанк» було задоволено і стягнуто з [PERSON] на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» прострочену заборгованість за кредитним договором в сумі 230780,02 грн. Звернуто стягнення на предмет іпотеки: квартиру [ADDRESS], шляхом продажу даної квартири ПАТ КБ « ПриватБанк» від свого імені, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності з наданням повноважень з приводу продажу зазначеної квартири. Виселено [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого житла. Рішенням апеляційного суду від 13 січня 2011 року рішення Зарічного районного суду м. Суми було змінено в частині звернення стягнення на предмет іпотеки і викладено в наступній редакції: « Звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] початковою вартістю 189317 гривень 70 копійок шляхом продажу даної квартири ПАТ КБ « ПриватБанк» від свого імені, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності з наданням повноважень з приводу продажу зазначеної квартири». Рішення суду набрало законної сили.( а.с.153-158) Відповідно до повідомлення Відділу Державної виконавчої служби Сумського міського управління юстиції № 15181 вбачається, що станом на 01.12.2015 року згідно з перевіркою даних ЄДРВП рішення Зарічного районного суду м. Суми від 03.11.2010 року про стягнення заборгованості по кредитному договору з [PERSON] на користь ПАТ КБ « ПриватБанк» на виконанні у відділі не перебуває ( а.с.111) Умов кредитного договору [PERSON] не виконувала, заборгованість яка виникла в зв'язку з невчасною сплатою коштів за кредитним договором не погашена, тому на її адресу та на адресу поручителя [PERSON] банком було направлено повідомлення № 30.1.0.0/2-80613DN0S837 від 22.09.2015 року з вимогою повернути суму кредиту в повному обсязі, а також нараховані відсотки та штрафні санкції. ( а.с.11-14) 27 жовтня 2015 року з позовом до суду звернувся ПАТ КБ»ПриватБанк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості, яка виникла в зв'язку з невиконанням позичальником [PERSON] умов кредитного договору SUC0GK0000000015 від 13 червня 2008 року. Під час розгляду справи судом першої інстанції, предмет іпотеки - квартира [ADDRESS], був реалізований, кошти від продажу зараховані в рахунок кредитної заборгованості,( а.с.177-181) в зв'язку з чим позивачем були уточнені позовні вимоги.( а.с.140-143) Постановляючи ухвалу про закриття провадження в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту, відсотках, комісії, пені, суд першої інстанції виходив з того, що в цій частині позовних вимог банку, мається рішення Зарічного районного суду м. Суми від 03.11.2010 року, яке постановлене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Апеляційний суд не може погодитись з даним висновком суду з наступних підстав. Відповідно до вимог ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних осіб чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб,які беруть участь у справі. Розпорядження правами щодо предмету спору повинно здійснювати з урахуванням меж здійснення цивільних прав, що передбачені ст. 13 ЦК, а саме в межах, передбачених законом та у встановленій законом процесуальній формі; без порушення прав інших осіб, без завдання шкоди довкіллю або культурній спадщині; без наміру завдати шкоди іншій особі; з додержанням моральних засад суспільства. Предмет позову - це частина позову, яка становить матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, щодо якої суд повинен ухвалити рішення. Ця вимога повинна мати правовий характер, тобто бути врегульованою нормами матеріального права, а також підпадати під цивільну юрисдикцію. Предметом позову з яким звертався до Зарічного районного суду м. Суми ЗАТ КБ «Приватбанк» 10 квітня 2009 року є звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. В якості доказів по вказаній справі надавались суду документи, що підтверджували право власності на квартиру та право банку на звернення стягнення на майно в тому числі що перебувало в заставі. На підтвердження обґрунтованості позовних вимог банком надавався розрахунок заборгованості. Хоча в резолютивній частині рішення Зарічного районного суду м. Суми і зазначено суму заборгованості що стягується, але вказане свідчить про наявність суми заборгованості, що виникла на певну дату дії договірних відносин між сторонами в зв'язку з чим судом звернуто стягнення на предмет іпотеки та не може бути самостійною підставою для виконання рішення суду щодо її стягнення, оскільки такі вимоги банком не заявлялись при звернені до суду. Позивачем обрано інший спосіб захисту своїх прав - звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому рішення суду і не перебувало на виконанні у виконавчій службі та виконано в інший спосіб. Виходячи з вище зазначеного, у суду першої інстанції були відсутні підстави для закриття провадження в частині позовних вимог на підставі п.2 ч.1 ст.205 ЦК України, а тому ухвала суду від 28 січня 2016 року підлягає скасуванню. Відмовляючи частково в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором з [PERSON], суд першої інстанції, виходив з наявності рішення Зарічного районного суду м. Суми, відповідно до якого з [PERSON] на користь банку було стягнуто прострочену заборгованість за кредитним договором в сумі 230780,02 грн. ( за тілом кредиту, відсотках, комісії, пені), закривши провадження в цій частині на підставі п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України. Крім того, суд першої інстанції вважає, що не підлягають задоволенню позовні вимоги, щодо стягнення штрафів, оскільки штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне і те ж порушення є порушенням ст.61 Конституції України. Задовольняючи частково позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з [PERSON] заборгованості за відсотками за користування кредитом в сумі 20995,15 дол. США, за пенею в сумі 627855,35 грн., за комісією в сумі 5676,70 дол. США, які нараховані за кредитним договором після постановлення рішення Зарічним районним судом м. Суми, суд першої інстанції виходив з того, що наявність рішення Зарічного райсуду м. Суми про стягнення заборгованості за даним кредитним договором, не є підставою для відмови в задоволенні позову та підлягають стягненню виходячи з норм ст.ст.525,526.599,611 ЦК України. Виходячи з принципів розумності і справедливості, співмірності з характером порушення зобов'язань боржником і розміром збитків, а також враховуючи матеріальний стан позивачки, суд застосувавши ч.3 ст.551 ЦК України зменшив розмір пені. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог позивача щодо стягнення боргу з [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що договір поруки є припиненим, оскільки пред'явивши позов про дострокове повернення кредиту у квітні 2009 року, банк змінив строк виконання основного зобов'язання і зобов'язаний був пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців з дня пред'явлення позову до суду. На час звернення до суду 27 жовтня 2015 року з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором договір поруки є припиненим. З таким висновком суду першої інстанції не погоджується апеляційний суд. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч. 2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами ( з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України. Статтею 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Відповідно до приписів ч.1 ст. 12 ЦК України учасники цивільно правових відносин здійснюють свої цивільні права вільно, на власний розсуд. ПАТ КБ « ПриватБанк» в квітні 2009 року скористався своїм правом на звернення до суду з позовом в якому, як спосіб погашення заборгованості обрав звернення стягнення на майно - на предмет іпотеки. Оскільки квартира на яку було звернуто стягнення, тривалий час не була продана, а заборгованість по сплаті кредиту зростала банк, обрав інших спосіб погашення заборгованості - шляхом стягнення коштів з позичальника та поручителя. Враховуючи вказане, позовні вимоги банку щодо стягнення заборгованості за кредитом в розмірі 26037,74 долари США; заборгованість по відсотках за користування кредитом в сумі 27768,37 доларів США; заборгованість по комісії за користування кредитом в сумі 7312,73 долари США підлягають стягненню з [PERSON] на користь ПАТ КБ « ПриватБанк» в рахунок погашення кредитної заборгованості. Частиною третьою статті 551 ЦК України, передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, наявності обставин, які мають істотне значення. Виходячи з вище зазначеного, апеляційний суд вважає за можливе зменшити розмір неустойки( пені,штрафів) з 56158,05 доларів США до 627855,35 гривень враховуючи, що квартира на придбання якої було отримано кредит реалізована, але коштів на погашення кредитної заборгованості не вистачило, враховуючи майновий стан [PERSON] та наявність на утриманні малолітньої дитини та матері інваліда, а також ту обставину, що стягнення пені в розмірі зазначеному в позові є надмірним стягненням в порівнянні з отманим кредитом. Відповідно до правової позиції від 21 жовтня 2015 року, висловленої Верховним Судом України у справі №6-2003цс15, відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України,щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Виходячи з аналізу п.п. 5.1,5.3 кредитного договору, в ньому в порушення вимог ст. 61 Конституції України передбачено сплату пені при порушенні позичальником зобов'язань із погашення кредиту в розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожен день прострочки але не менше 1 гривні, а також штраф при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань передбачених кредитним договором більш ніж 30 днів, тобто фактично за одне і те ж порушення передбачено подвійну відповідальність одного виду (цивільно-правову) у виді як пені, нарахування якої передбачено ч.3 ст. 549 ЦК України, так і штрафу, визначення розміру якого сторони передбачили в твердій грошовій сумі та у відсотковій . Таким чином, стягнення одночасно пені і штрафу, нарахованих за порушення строків сплати по кредиту, не відповідає вимогам закону та є подвійним стягненням, а тому в задоволенні позовних вимог щодо стягнення штрафу слід відмовити. У зв'язку з порушенням боржником виконання зобов'язання за кредитним договором банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов кредитного договору використав право достроково вимагати стягнення з позичальника заборгованості за кредитним договором, звернувшись з позовом до Зарічного районного суду м. Суми в квітняі 2009 року про звернення стягнення на майно та шляхом направлення на адресу відповідачки [PERSON] у серпні 2010 року повідомлення про дострокове повернення всієї суми кредиту і пов'язаних із ним платежів (а.с. 166,84-85), змінивши таким чином строк виконання основного зобов'язання. В разі, якщо кредитор змінює на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строк виконання основного зобов'язання, то передбачений частиною четвертою статті 559 цього Кодексу припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. Згідно з п.12 договору поруки між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] передбачено, що порука за договором припиняється після закінчення п»яти років з дня настання терміну, повернення кредиту за кредитним договором. Строк виконання заявником умов кредитного договору щодо повного повернення отриманих кредитних коштів та виконання інших зобов'язань настав в квітні 2009 року. Перебіг п»ятирічного строку для пред'явлення Банком вимог до поручителя розпочався 10 квітня 2009 року( дата подачі позову до Зарічного районного суду м. Суми) та закінчився 10 квітня 2014 року. У вказаний проміжок часу Банк у будь-якій формі вимог до поручителя не пред'явив. Натомість судом встановлено, що позов Банк про стягнення заборгованості із боржника та поручителя подав 27 жовтня 2015 року, а провадження у справі відкрито 30 жовтня 2015 року. Отже, позов до поручителя подано з пропуском встановленого договором поруки строку, а тому в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ « ПриватБанк» до [PERSON]. про стягнення заборгованості, слід відмовити. Зважаючи на наведене, ухвала та рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області від 28 січня 2016 року підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення апеляційним судом Чернігвської області про часткове задоволення позовних вимог ПАТ КБ « ПриватБанк» про стягнення кредитної заборгованості з відповідача [PERSON] та відмови у задоволенні позовних вимог банку щодо поручителя [PERSON] Оскільки позовні вимоги банку рішенням апеляційного суду задоволено частково, то судові витрати підлягають розподілу з урахуванням вимог ст.88 ЦПК України.

Outcome: partial