Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-07 00:00:00

В жовтні 2013 року [PERSON] звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що вони з [PERSON] з 23 жовтня 1999 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Кіровського районного суду м.Донецька від 04 липня 2012 року. За час шлюбу ними було придбане майно, яке складається з 1/3 частини квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] та автомобілю «ДЕУ Ланос», державний номерний знак [NUMBER]. Оскільки домовленості про поділ даного майна між нею та [PERSON] не досягнуто, просила визнати за нею право власності на 1/6 частину зазначеного нерухомого майна та ? частину автомобілю. Рішенням Ленінського районного суду м. Донецька від 19 листопада 2013 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Поділено майно, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, визнано за [PERSON] право власності на 1/2 автомобіля «ДЕУ Ланос», державний номерний знак [NUMBER]. В задоволенні визнання за позивачкою право власності на 1/6 частину квартири за адресою: [ADDRESS] відмовлено. Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Донецька від 10 квітня 2014 року вирішено питання про судові витрати. З рішенням суду від 19 листопада 2013 року не погодився відповідач [PERSON] та подав на нього апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову [PERSON] відмовити в повному обсязі. При цьому зазначив, що суд першої інстанції не дав належної оцінки доказам по справі, які свідчать про те, що спірний автомобіль є його особистою власністю, оскільки був придбаний за позичені у його батька гроші та отримані ним грошові кошти від продажу автомобіля ВАЗ 2107, державний номерний знак [NUMBER], який він придбав до укладення шлюбу з позивачем. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON], в судовому засіданні апеляційного суду підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити. Позивач [PERSON] просила апеляційну скаргу як необґрунтовану відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Заслухавши суддю - доповідача, пояснення сторін та представника відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно п.4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. У відповідності до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Судом першої інстанції при вирішенні справи встановлено, що з 23 жовтня 1999 року по 04 липня 2012 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, під час якого придбали легковий автомобіль «ДЕУ Ланос», державний номер [NUMBER](а.с.19-21). Також, згідно договору купівлі-продажу від 25 липня 2005 року [PERSON] придбав 1/3 частину квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.6). Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідності до вимог сімейного законодавства, автомобіль придбаний під час шлюбу підлягає поділу між сторонами в рівних частках, а частина квартири не може бути поділена з тих підстав, що не проведена її державна реєстрація, з моменту якої виникає право власності на нерухоме майно. В частині відмови у задоволенні позову рішення суду першої інстанції не оскаржується, тому на предмет законності та обґрунтованості апеляційним судом не перевіряється. З висновком суду в частині задоволення позову в повній мірі погодитись не можна. Так, згідно ч. 1 та 2 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) та вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Разом з тим, згідно п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Апеляційним судом встановлено, що з 23 жовтня 1999 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Кіровського районного суду м.Донецька від 04 липня 2012 року. 09 червня 2007 року [PERSON] за 18000 грн. продав належний йому на праві особистої власності автомобіль, марки ВАЗ-2107, державний номерний знак [NUMBER], а 12 червня 2007 року за 47935 грн. придбав автомобіль «ДЕУ Ланос», державний номерний знак [NUMBER] (а.с.36, 19-21). Обставини з продажу автомобіля марки ВАЗ-2107, державний номерний знак [NUMBER], який належав відповідачу до шлюбу сторін були підтверджені позивачем як у суді першої, так і апеляційної інстанції. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про поділ спірного автомобілю між сторонами в рівних частках, не врахував зазначені вимоги процесуального закону та не звернув уваги на те, що позивач визнавала той факт, що частина коштів, що була сплачена за автомобіль «ДЕУ Ланос» в сумі 18000 грн була особистою власністю відповідача і це складає приблизно 1/ 3 частину цього транспортного засобу. З огляду на наведене, є підстави для визнання за позивачкою права власності на 1/ 3 частину автомобілю «ДЕУ Ланос», державний номерний знак [NUMBER], а за відповідачем на 2/ 3 частини вказаного майна. Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач решту коштів на придбання спірного автомобілю позичив в свого батька, апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки на підтвердження цих заперечень [PERSON] не надав належних та допустимих доказів. З урахуванням наведеного, оскаржуване рішення підлягає зміні в частині поділу між сторонами спірного автомобілю «ДЕУ Ланос», державний номерний знак [NUMBER], а в іншій частині апеляційний суд вважає необхідним рішення залишити без змін.

Outcome: partial