Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-19 00:00:00

Відповідно до підпунктів 4, 14 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Судові рішення, ухвалені судами апеляційної інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в касаційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу У квітні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно, визнання недійсним свідоцтва про право власності. Позовна заява мотивована тим, що [PERSON] у березні 2005 року після смерті сина успадкувала 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами [ADDRESS]. [PERSON] у 1995 році також успадкував 1/2 частину спірного жилого будинку за вказаною адресою. Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 20 вересня 2012 року розподілено спадкове майно між сторонами та виділено конкретні приміщення кожному співвласнику. У 2014 році [PERSON] виготовив технічний паспорт на житловий будинок [ADDRESS] і зареєстрував своє право власності на нього з розміром 1/1, чим суттєво порушив права позивача як співвласника даного будинковолодіння. На підставі вищевказаного, [PERSON] просила визнати за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] та визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 31 жовтня 2014 року [NUMBER] на ім'я [PERSON] Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 28 вересня 2016 року позов [PERSON] задоволено. Визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS]. Визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 31 жовтня 2014 року [NUMBER], видане на ім'я [PERSON] Вирішено питання про розподіл судових витрат. Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що вирішуючи спір у 2012 році між [PERSON] та [PERSON], Христинівський районний суд Черкаської області рішення про виділ у натурі частки [PERSON], визнання за ним та [PERSON] права власності на нерухоме майно не приймав, тому таке право у відповідача на підставі рішення суду не виникло. Крім того, виділені рішенням суду [PERSON] приміщення не відповідають належній їй 1/2 частині житлового будинку, що відповідно до статті 358 ЦК України свідчить, що суд саме встановив порядок користування спільною частковою власністю, а не провів виділ часток з неї. Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 13 грудня 2016 року рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 28 вересня 2016 року залишено без змін. Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що право власності відповідача на житловий будинок зареєстровано не у спосіб, який визначено законом, та з істотним порушенням права власності позивача, а тому наявні правові підстави для задоволення позову. У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, [PERSON], посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Касаційна скарга мотивована тим, що рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 20 вересня 2012 року позов [PERSON] до [PERSON] про розподіл спадкового майна задоволено, виділено в натурі у користування кожному конкретні приміщення будинку. Вказане рішення суду першої інстанції після перегляду в апеляційному порядку набуло законної сили 18 квітня 2013 року. Отже, рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 20 вересня 2012 року має преюдиційний характер відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України (у редакції, чинній на момент звернення з касаційною скаргою). Крім того, суди попередніх інстанцій вказували, що рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 20 вересня 2012 року було встановлено порядок користування спадковим майном, проте вказане не є вірним, оскільки [PERSON] заявляв вимоги про розподіл майна, які були задоволені повністю. У квітні 2017 року [PERSON] подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що судові рішення є законними і обґрунтованими, всі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстави для їх скасування відсутні. 07 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають. Суди встановили, що рішенням виконавчого комітету Христинівської міської ради депутатів трудящих Черкаської області від 26 лютого 1974 року № 45 визнано право власності на житловий будинок [ADDRESS] за [PERSON], після смерті якого власником будинку на підставі свідоцтва на право власності на частку у спільному майні подружжя від 05 жовтня 1974 року та свідоцтва про право на спадщину від 05 жовтня 1974 року стала [PERSON] [INFO] після смерті [PERSON] 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS] успадкував [PERSON] [INFO] після смерті свого сина [PERSON] 1/2 частку спірного житлового будинку успадкувала [PERSON] Таким чином сторони у справі є співвласниками спірного майна по 1/2 частині кожний. Проведеною 21 серпня 2006 року комунальним підприємством Черкаського обласного об'єднаного бюро технічної інвентаризації (далі - КП Черкаського ООБТІ) технічною інвентаризацією встановлено, що будинковолодіння [ADDRESS] розташоване на неприватизованій земельній ділянці площею 704 кв. м та складається з глиновалькованого житлового будинку «А» житловою площею 30,6 кв. м, з прибудованими верандами «а» і «а1», сараїв «Б», «Г», «Д», погребу під сараєм «Б», літньої кухні «В», криниці «К», паркану № 1, воріт з хвірткою № 2, хвіртки № 3. Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 20 вересня 2012 року позов [PERSON] до [PERSON] про розподіл вищевказаного спадкового майна задоволено, виділено [PERSON] веранду ІІ площею 10,1 кв. м, кухню 2-1 - 13,2 кв. м, кімнату 2-2 - 14,6 кв. м, прибудову; до будинку «а» - 11,8 кв. м, сарай «Б» - 21,66 кв. м, погріб під «Б» - 21,66 кв. м, літню кухню «В» - 13,26 кв. м, сарай «Г» - 5,44 кв. м, 13,1 м/п огорожі № 1, ворота, хвіртку № 2, криницю «К». [PERSON] виділено веранду І площею 10,5 кв. м, кухню 1-1 - 16,0 кв. м, кімнату 1-2 - 16,0 кв. м, прибудову до будинку «а1» - 12,48 кв. м, 8,5 м/п огорожі № 1. Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 18 квітня 2013 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. Відповідно до статті 129 Конституції України основним засадами судочинства є, зокрема, обов'язковість судового рішення. Згідно з частин першої, другої статті 14 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Відповідно до частин першої, третьої статті 61 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно з частиною першою статті 213 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Отже, рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 20 вересня 2012 року набрало законної сили, є чинним та підлягає виконанню на всій території України. Також установлено, що 19 вересня 2013 року виконавчий комітет Христинівської міської ради Черкаської області, розглянувши заяву [PERSON] про присвоєння поштової адреси належній йому частині житлового будинку, рішенням № 147 присвоїв поштову адресу частині житлового будинку [ADDRESS], що належить [PERSON] - [ADDRESS], а частині житлового будинку, що належить [PERSON] - [ADDRESS]. Також [PERSON] виготовив технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS]. 31 жовтня 2014 року реєстраційна служба Христинівського районного управління юстиції Черкаської області (далі - РС Христинівського РУЮ Черкаської області) зареєструвала право власності на житловий будинок [ADDRESS] з розміром частки 1/1 за [PERSON] та видала йому свідоцтво про право власності [NUMBER]. Задовольняючи позов [PERSON], суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 20 вересня 2012 року фактично було встановлено порядок користування спірним будинковолодінням із виділенням кожній із сторін в користування конкретних приміщень в ньому, тому за [PERSON] неправомірно визнано право власності на житловий будинок. Разом з тим, вказане спростовується вищевикладеними обставинами та матеріалами справи. Крім того, відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень вбачається, що об'єктом нерухомого майна, який зареєстрований за [PERSON] та знаходиться за адресою: [ADDRESS], позначений на плані «А-1» та є веранда (І) загальною площею 10,1, кв. м.; кухня (1) - 13,2 кв. м; кімната (2) - 14,6 кв. м, які були виділені йому в натурі в результаті поділу будинку рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 20 вересня 2012 року. Отже, [PERSON] є власником майна за адресою: [ADDRESS], вказане майно складається з частини будинку, що виділена йому в натурі відповідно до рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 20 вересня 2012 року. [PERSON] право власності на свою частину приміщень не оформила. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюються або не визнається іншою особою, a також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Право власності [PERSON] на її 1/2 частину житлового будинку, яка виділена їй в натурі рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 20 вересня 2012 року, не оспорюється [PERSON] та визнається останнім. Як вбачається з позовної заяви [PERSON], остання заперечувала проти порядку розподілу будинку та вказувала, що їй виділені приміщення, які значно менші її розміру частки 1/2. Разом з тим, як вбачається з рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 20 вересня 2012 року [PERSON] під час розгляду справи в суді першої інстанції визнала позов та рішення суду не оскаржувала. Таким чином, звернення до суду повторно з позовом про розподіл майна суперечить вимогам чинного законодавства. Отже, суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини, тому дійшли помилкового висновку про задоволення позову [PERSON], у зв'язку з чим ухвалили судові рішення, які не відповідають вимогам закону. Відповідно до частин першої, третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухваленням нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Оскільки судами встановлено фактичні обставин справи, однак неправильно застосовано до спірних правовідносин закон, який підлягав застосуванню, колегія суддів дійшла висновку про скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій з прийняттям нового рішення про відмову в позові. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України). Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду касаційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв'язку із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. Оскільки касаційна скарга [PERSON] підлягає задоволенню, а судові рішення - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, то сплачений відповідачем судовий збір у розмірі 606,34 грн - за подання апеляційної скарги та 661,45 грн - за подання касаційної скарги, а всього - 1 267,79 грн слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON]

Outcome: approved