Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-10 00:00:00

В вересні 2018 року позивач - [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до [PERSON] та просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] та примусово зняти його з реєстраційного обліку в квартирі.Вказаний позов обґрунтований тим, що позивач є єдиним власником квартири [ADDRESS]. Крім того, у спірному помешканні окрім позивача зареєстрований її син - [PERSON], який зареєстрований за вищевказаною адресою приблизно 1986 року, але фактично не проживає у вказаній квартирі. Даний факт створює суттєві незручності для реалізації права власності на житло. У телефонній розмові відповідач повідомив, що він згодний на зняття його з реєстрації місця проживання, але приїжджати для проведення таких дій наміру не має. Факт не проживання відповідача підтверджується наявними у справі Актами. Ухвалою від 27.09.2018 року відкрито провадження у вказаній вище справі та призначено підготовче засідання. Окрім того, вказаною ухвалою відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. Ухвала про відкриття провадження по справі, матеріали позовної заяви з додатками були направлені відповідачу на зазначену в позовній заяві та в довідці з Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської РДА адресу. Ухвалою від 30.01.2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду в судовому засіданні. В судовому засіданні, 11.03.2019 року позивач та її представник просили позовні вимоги задовольнити з підстав наведених в позові та розглянути справу на підставі наявних доказів у ній. Проти проведення заочного розгляду справи не заперечували. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, повідомлявся про місце та час розгляду справи згідно з положеннями ст. 128 ЦПК України, про причину неявки не повідомив, відзив на позов не подав, заяву про розгляд справи за його відсутності не надіслав. Оскільки відповідач від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності у судове засідання не з'явився, суд уважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, позивач та її представник не заперечують проти винесення заочного рішення. Суд, вислухавши позивача, її представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним. Згідно зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. З матеріалів справи вбачається, що спірним житловим приміщенням є квартира [ADDRESS] З копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 20.02.2015 року виданого державним реєстратором Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Гриценко Л.Л. вбачається, що квартира [ADDRESS] на праві одноособової приватної власності належить позивачу по справі - [PERSON] (а.с.9). Відповідно до мотивів позовної заяви [PERSON] є сином позивача [PERSON] Факт не проживання відповідача у зазначеній квартирі підтверджується актами від 13.03.2018 року, 25.05.2015 року та 21.08.2018 року складеними мешканцями будинку [ADDRESS] та затвердженими Головою правління ЖБК «Шовковик-9» (а.с.11-13). Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та відповідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 386 ЦК України передбачає, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Тому право члена сім'ї власника квартири користування цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це житло. Таким чином, лише члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом у відповідності до вимог закону. При цьому приміщення, яке вони мають право займати, визначається самим власником. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Ч.2 ст.405 ЦК України визначає, що «член сім'ївласника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом», а ст.391 ЦК України передбачає право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім'ї. Відповідно до роз'яснень Верховного Суду України у разі виникнення спору між власником та членами сім'ї власника суд повинен врахувати, що право члена сімї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами статей 405, 406 ЦК України. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сімї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до правової позиції Верховного суду України, висловленої в постанові №6-158цс14 від 05 листопада 2014 року право користування житлом для членів сімї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім'ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло. В судовому засіданні позивач стверджувала про те, що відповідач у квартирі не проживає, квартплату та комунальні послуги не сплачує, будь-яких домовленостей між нею та відповідачем з приводу його проживання в квартирі не було і не могло бути, у зв'язку з чим вона просить визнати його таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Допитана судом у якості свідка [PERSON] суду пояснила, що ніколи не бачила, щоб син позивача проживав у квартирі. У зв'язку з тим, що в квартирі позивача зареєстрований її син, їй відмовляють в оформленні субсидії. А так, як у неї маленька пенсія і необхідні кошти на ліки, факт реєстрації відповідача ставить позивача у скрутне матеріальне становище. Не бачила, щоб хтось перешкоджав відповідачу проживати у квартирі. Таким чином у судовому засіданні з досліджених матеріалів справи було достовірно встановлено, що відповідач [PERSON], який є членом сім'ї позивача, не проживає за адресою реєстрації більше року та втратив право користування житлом, і своєю реєстрацією перешкоджає здійсненню власником позивачем [PERSON] її права власності на квартиру, у зв'язку з чим суд вважає позовні вимоги законними, обґрунтованими, та такими, що підлягають повному задоволенню. Згідно абз. 2 ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Враховуючи, що позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням задоволені, то відповідно до ч. 1 ст. 7 вказаного Закону це і є підставою для зняття уповноваженим органом з реєстрації місця проживання відповідача, тому позовні вимоги щодо зняття з реєстрації місця проживання заявлені передчасно, позивач фактично просить вирішити питання, що відносяться до компетенції органів державної влади. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача сплаченої нею суми судового збору при зверненні до суду.

Outcome: approved