Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-22 00:00:00

В грудні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що йому на праві власності належить за договором купівлі-продажу від 30.10.2011 вищевказана квартира. За вказаною адресою зареєстрований відповідач, який є попереднім власником квартири та його рідним братом. Відповідач не проживає в квартирі позивача з 2008 року по теперішній час, тобто понад один рік, комунальні платежі не сплачує, участі в утриманні квартири не приймає, його особистих речей в квартирі немає і взагалі відповідач виїхав на постійне місце проживання до Канади. Перешкод в користуванні житловим приміщенням відповідачу ніхто не чинив. Реєстрація відповідача в спірному будинку порушує права позивача на вільне користування та розпорядження майном, оскільки виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються на відповідача. Крім того, позивач не має можливості оформити субсидію, чим порушуються його права, тому він змушений звернутися за захистом до суду. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 29.01.2021 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. У судове засідання, призначене на 19.04.2021, сторони не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Позивач надав до суду письмову заяву, в якій просив справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Від відповідача надійшла письмова заява, в якій позовні вимоги визнав в повному обсязі та не заперечував проти їх задоволення. Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши наявні в ній докази, дійшов наступного. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 30.10.2011, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Денисовою О.О., відповідач є власником квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с.10-12). Згідно довідки форми № 3, виданої ОСББ «Херсонське шосе, 40», № 2 від 21.12.2020 в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: позивач, який є власником квартири з 10.08.2006, його бабуся - [PERSON] з 27.07.2006 та його брат - [PERSON] з 28.04.2006, який є відповідачем у справі (а.с.13). Актом про не проживання особи за місцем реєстрації від 11.12.2020 засвідченим сусідами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] підтверджується, що відповідач за адресою: [ADDRESS] фактично не проживає починаючи з 2008 року (а.с.20). За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У постанові Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» зазначено, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права громадян на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій в здійсненні покладених на них завдань по управлінню житловим фондом, експлуатації і збереженню його. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону України від 17.07.1997 № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позивача, об`єктивно оцінивши наявні докази у сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки позивач, як власник квартири, позбавлений можливості у повній мірі використовувати своє право власності у зв`язку з тим, що за адресою його нерухомого майна зареєстрований відповідач, який за вказаною адресою не проживає понад один рік та відповідно до вимог статті 405 ЦК України втратив право на користування цим житлом, а тому позов підлягає задоволенню у спосіб, вказаний позивачем. У зв`язку із визнанням відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, відповідно до частини 1 статті 142 ЦПК України з державного бюджету позивачу підлягає поверненню 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при зверненні до суду з позовом. Інші 50 відсотків сплаченого позивачем судового збору, відповідно до статті 141 ЦПК України підлягають стягненню на його користь з відповідача.

Outcome: approved