Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-14 00:00:00

В жовтні 2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, в якому просила стягнути з відповідача грошову суму за договором позики у розмірі 30000 грн та моральну шкоду у розмірі 10000 грн. В позовній заяві зазначає, що 06.07.2016 позивач передала у власність відповідачу грошові кошти у сумі 30000 грн. в строк виплати до 01.12.2016, в зв`язку з чим оформлено договір позики. Договір вчинявся за згодою чоловіка відповідача [PERSON] . В зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача та її чоловіка [PERSON] грошові кошти суми позики та моральну шкоду. Ухвалою судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 02.11.2018 позовну заяву [PERSON] було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, що зазначені в її мотивувальній частині. 12.03.2019 позивачем усунуто недоліки вказані в вищезазначеній ухвалі. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 12.06.2020 провадження у справі відкрито та призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження. Відповідачу направлено копію позовної заяви з додатками до неї разом із ухвалою про відкриття провадження по справі та встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. З боку відповідача до суду у встановлений законом строк відзив відповідно до вимог ст.178ЦПК України і всі докази, що підтверджують заперечення проти позову, не надіслано, зустрічний позов не пред`явлено. Відповідно до правил ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Дослідивши надані докази у сукупності, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно договору позики від 06.07.2016 [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 30000 грн, які відповідач зобов`язувалася повернути до 01.12.2016. Цей договір вчинюється за згодою чоловіка позичальника [PERSON] . В договорі позики від 06.07.2016 міститься підпис відповідача. [PERSON] в порушення умов договору зазначений борг не повернула. Стаття 1046 ЦК України передбачає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. В даному випадку відповідно до вимог ст.1047 ЦК України договір позики повинен бути укладеним у письмовій формі. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч.1 ст.207 ЦК). Відповідно до ч. 2 вказаної статті на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує укладений між сторонами правочин щодо передання позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Суд критично ставить до вимог позивача про стягнення суми боргу з чоловіка позичальника [PERSON] - [PERSON] , який не визначений позивачем в якості відповідача, з огляду на наступне. Про правову підставу за якою другий з подружжя несе обов`язок нарівні із першим з подружжя як сторона договору йдеться у статті 65 СК України, про що судом вже зазначалося. Окрім того, Верховний Суд України в своїй постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13 прийшов до висновку, що тлумачення частини четвертої статті 65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім`ї. За змістом договору позики від 06.07.2016, мета отримання грошових коштів позичальником не зазначена. Договір містить виключно відомості про позикодавця - [PERSON] та позичальника - [PERSON] . Правова конструкція норм статей 1049, 1050 ЦК України у поєднанні із ч.4 ст. 65 СК України зводиться до того, що виключно сторони за договором позики наділенні правами та обов`язками, а не третя особа, в даному випадку другий з подружжя. У разі, якщо позичальник повністю виконав зобов`язання перед позикодавцем, то у порядку частини першої статті 544 ЦК України позичальник має право на зворотну вимогу (регрес) до іншого з подружжя у відповідній частині, за умов що дійсно цей договір був укладений в інтересах сім`ї. З огляду на викладене позовні вимоги про стягнення грошових коштів на виконання договору позики з [PERSON] не обґрунтовані та задоволенню не підлягають. Таким чином, позовні вимоги щодо стягнення суми боргу з відповідача [PERSON] у розмірі 30000,00 грн підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про стягнення заподіяної моральної шкоди, суд виходить з наступного. Способи захисту цивільних прав та інтересів судом встановлено в ст.16 ЦК України, а саме, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, відшкодування моральної шкоди (п.9 ч.2 ст.16). Моральна шкода відшкодовується у випадках, передбачених законом або договором. У даному випадку, договором між сторонами не передбачено відшкодування моральної шкоди. В тому числі і з підстав невиконання боржником своїх зобов`язань. Закон, що регулює дані правовідносини, також не передбачає відшкодування моральної шкоди у випадку невиконання умов договору, в тому числі договору позики. Тому суд не вбачає законних підстав для покладення на відповідача обов`язку по відшкодуванню моральної шкоди за невиконання ним договірних зобов`язань. Стаття 1167 ЦК, яка передбачає відшкодування шкоди винними діями особи, на дані правовідносини, які виникли з договору, не розповсюджується, оскільки регулює випадки заподіяння шкоди, не пов`язаної з договірними правовідносинами між заподіювачем шкоди і постраждалою особою. Крім того, згідно ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдана моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Згідно ст. 10, 11, 60 ЦПК України позивач повинен довести факт заподіяння йому моральної (немайнової) шкоди, і її розмір, а також підстави для її відшкодування. Натомість позивачем не надано до суду відповідних доказів з доведеністю причинно-наслідкового зв`язку між будь-яким негативним станом позивачки та не виплатою їй грошової суми за договором позики. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставина, на яку посилаються позивач, як на підставу для задоволення позову, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, тому з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню сума боргу за договором позики. Щодо розподілу судових витрат суд виходить з наступного. Згідно довідки серії ХАР №063905 від 11.12.2011, [PERSON] являється інвалідом ІІ групи з, а відповідно до п.9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», звільняється від сплати судового збору при розгляді справи в суді. Згідно статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 704,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial