Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-16 00:00:00

В грудні 2013 року [PERSON] звернулася до суду з таким позовом в якому вказувала, що розпорядженням Вознесенської райдержадміністрації за №664-р від 12 грудня 2003 року їй було передано в приватну власність земельну ділянку площею 3,6877 га., розташовану в межах території Бузької сільської ради Вознесенського району та призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. На підставі розпорядження 20 січня 2004 року позивачці, як власнику ділянки, було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії МК №007744, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №40, який на цей час нею втрачений. В зв'язку з неможливістю повторного отримання правовстановлюючого документа або його дубліката в адміністративному порядку, а тому [PERSON] на підставі ст. 392 ЦК України просила визнати за нею право власності на спірну ділянку в судовому порядку. В судовому засіданні, що проводилося без участі позивачки, її представник [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, надала пояснення, аналогічні викладеним в позові. Представник відповідача - Вознесенської райдержадміністрації Хоменко С.М. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, вказуючи на те, що ділянка розташована в межах території Бузької сільської ради, крім цього з 01 січня 2013 року змінився порядок оформлення (в тому числі реєстрації) права власності на земельні ділянки, тобто ці функції не належать до компетенції відповідача, а тому вважала, що адміністрація за цих обставин не є належним відповідачем. Крім цього вказувала на те, що в матеріалах справи містяться достатні докази належності позивачці спірного майна, а тому відсутні підстави для судового підтвердження цього факту. Суд вважає за необхідне розглянути справу без особистої участі позивачки, оскільки матеріали справи містять всі необхідні відомості про права та взаємовідносини сторін. Заслухавши пояснення представників позивачки та відповідача, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема судом встановлено, що розпорядженням Вознесенської райдержадміністрації Миколаївської області за №664-р від 12 грудня 2003 року [PERSON] було передано в приватну власність земельну ділянку площею 3,6877 га., розташовану в межах території Бузької сільської ради Вознесенського району Миколаївської області та призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. На підставі розпорядження 20 січня 2004 року позивачці, як власнику ділянки, було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії МК №007744, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №40. З пояснень представника позивачки та матеріалів справи (а.с. 24, 32) вбачається, що правовстановлюючий документ на землю було втрачено позивачкою про що [PERSON] розміщено відповідне оголошення в друкованих засобах масової інформації. З матеріалів справи, зокрема витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с. 5-7), довідки Управління Держземагенства у Вознесенському районі Миколаївської області від 17 грудня 2013 року (а.с. 20) вбачається, що [PERSON] дійсно є власником спірного майна. Водночас з пояснень представника відповідача та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи (а.с. 9-10, 21-22) вбачається неможливість повторного отримання власником ділянки правовстановлюючого документа або його дубліката в адміністративному порядку. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином встановлені судом обставини вказують на можливість застосування до спірних відносин положень ст. 392 ЦК України. Разом з тим суд не приймає до уваги наступні доводи та заперечення представника відповідача проти позову, а саме що: - Вознесенська райдержадміністрація не є належним відповідачем по справі, оскільки спірна ділянка хоча й знаходиться в межах Бузької сільської ради Вознесенського району, проте розташована поза межами с. Бузьке на території Вознесенського району, передавалася саме відповідачем у власність позивачки, при цьому згідно вимог закону на час передачі ділянки до розмежування земель державної та комунальної власності саме Вознесенська райдержадміністрація була розпорядником спірної ділянки; - в матеріалах справи містяться достатні докази належності позивачці спірного майна, оскільки ця обставина за умови втрати власником правовстановлюючого документа та неможливості його поновлення в адміністративному порядку не є перешкодою, а навпаки є підставою для застосування положень ст. 392 ЦК України. За встановлених обставин суд вважає, що вимоги [PERSON] є обґрунтованими, а її цивільне право підлягає захисту шляхом визнання позивачки власником спірного майна.

Outcome: approved