Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-23 00:00:00

В жовтні 2020 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення з останніх в солідарному порядку заборгованості за договором позики в сумі 105840 грн. 00 коп. В обґрунтування позову вказував, що 10 вересня 2019 року між ним та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, за яким він позичив відповідачу грошові кошти в сумі 105840 грн. 00 коп. з терміном повернення до 10 вересня 2020 року. Про вказане було укладено письмовий договір позики від 10.09.2019 року, який посвідчено приватним нотаріусом Волочиського районного нотаріального округу Гадайчук Є.А. При підписанні зазначеного договору дружина відповідача [PERSON] - [PERSON] надала згоду на укладення цього правочину. Дана позика отримана та використана в інтересах сім`ї, однак всупереч умовам договору позики відповідачі грошові кошти відповідачі не повернули та ухиляються від виконання своїх зобов`язань. Позивач в судовому засіданні позов підтримує з підстав, зазначених у позовній заяві, не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідачі, які про час, місце та дату судового засідання повідомлені належним чином відповідно до вимог ЦПК України, в судове засідання не з`явився. Тому, згідно вимог ст. 280 ЦПК України, за згодою позивача суд проводить заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши та оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Згідно із частиною 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі статтею 1047 цього Кодексу договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Розписка як документ, або договір, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Згідно з ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Виходячи із змісту вказаної норми, той з подружжя, хто не брав участі в укладанні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), якщо отримане майно за договором використане в інтересах сім`ї, навіть якщо другий з подружжя не знав про укладання договору, він вважається зобов`язаною особою. Правовий статус майна, набутого у період шлюбу, а відтак і зобов`язання щодо повернення боргу, отриманого одним з подружжя у період шлюбу, презюмується. Судом об`єктивно встановлено, що 10 вересня 2019 року відповідач [PERSON] отримав в борг від позивача [PERSON] 105840 грн., які зобов`язувався повернути до 10 вересня 2020 року, що підтверджується письмовим договором позики від 10.09.2019 року. Даний договір 10.09.2019 року був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Волочиського районного нотаріального округу Гадайчук Є.А. та зареєстрований в реєстрі за № 3176. Встановлено, що на час отримання позики та укладення договору позики відповідачі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Зазначений договір позики був укладений за згодою дружини позичальника [PERSON] - [PERSON] . Дана згода була викладена письмово у формі заяви, справжність підпису на якій засвідчено 10.09.2019 року за № 3175 приватним нотаріусом Волочиського районного нотаріального округу Гадайчук Є.А. Відповідачка [PERSON] була обізнана про боргові зобов`язання свого чоловіка [PERSON] перед [PERSON] , що свідчить про отримання позики в інтересах сім`ї. Отже, [PERSON] створив обов`язки щодо повернення позики не тільки для себе, а й для дружини [PERSON] , оскільки отримані кошти за договором позики були витрачені саме на потреби сім`ї. Будь- яких доказів про те, що позика була витрачена не в інтересах сім`ї відповідачі суду не подали. Встановлено, що відповідачі не виконали взяті на себе зобов`язання щодо повернення боргу. Оцінюючи докази в їх сукупності та відповідно до наведених вимог чинного законодавства, суд дійшов висновку, що представлений позивачем договір позики є достовірним доказом в підтвердження вимог позивача про стягнення з відповідачів солідарно 105840 грн. 00 коп. боргу. При цьому суд враховує правові висновки, що викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 у справі № 638/18231/15-ц. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Судові витрати, понесені позивачем, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідачів.

Outcome: approved