Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-05 00:00:00

В жовтні 2016 року позивачка звернулася до суду з даною позовною заявою, в якій просила стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» на її користь 10800 грн. 24 коп. на відшкодування збитків та 50000 грн. на відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що згідно з кредитним договором № DNGBR003210008 від 19.02.2004 року, укладеним між нею та відповідачем, вона отримала кредитні кошти в сумі 4144,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, на термін 12 місяців, тобто по 19 лютого 2005 року. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 квітня 2015 року було вирішено у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості - відмовити. Ухвалою колегії суддів Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2015 року зазначене рішення суду першої інстанції було залишено без змін. Наведеними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій було встановлено, що станом на 23.06.2010 року нею була погашена заборгованість за тілом кредиту в повному обсязі, а вимоги ПАТ «КБ «Приват Банк» про стягнення заборгованості за відсотками та пенею - не підлягають задоволенню у звязку із пропуском строку позовної давності. Таким чином, є встановленими обставини, згідно з якими позивачка не має заборгованості перед відповідачем за тілом кредиту, а також за будь-якими штрафними санкціями. Але, відповідач продовжує в односторонньому порядку безпідставно списувати з її зарплатної картки належні їй грошові кошти. За період з 06.02.2015 року по 16.08.2016 року відповідачем було безпідставно списано її грошові кошти в сумі 10800 грн. 24 коп. Таким чином, відповідач повинен відшкодувати позивачці збитки в сумі 10800 грн. 24 коп. Також, вона вважає, що відповідач своїми діями причинив їй значну моральну шкоду, яка визначається тим, що протиправним списанням грошових коштів з її карткового рахунку вона була поставлена в дуже скрутні матеріальні умови і була змушена вчиняти додаткові зусилля для відшукування, а саме запозичення, грошових коштів для задоволення невідкладних життєвих побутових потреб. Це спричинило значні нервові переживання, що їй категорично заборонено у звязку із вагітністю, строк якої на час подачі позову складав - 29 тижнів. Крім того, вона була змушена займатися зверненнями до юристів для консультації і підготовки позову до суду, відволікатися для цього і для участі в судових засіданнях від роботи і вільного часу. Розмір моральної шкоди вона оцінює в 50000 грн. В судовому засіданні позивачка підтримала свої позовні вимоги та просила задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилалася на обставини, які викладені в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, раніше надав суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі та відмовити позивачці в задоволенні її позовних вимог в повному обсязі. Вислухавши позивачку, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивачки задоволенню не підлягають по наступним підставам. В судовому засіданні було встановлено, що 19 лютого 2004 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приват Банк» та [PERSON] був укладений Кредитний договір № DNGBR003210008, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 4144 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Вказана обставина встановлена рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 квітня 2015 року по цивільній справі № 204/1569/2014-ц, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2015 року (а.с.9-12). Тобто, рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 квітня 2015 року по цивільній справі № 204/1569/2014-ц набрало законної сили. Цими ж судовими рішеннями було встановлено, що у порушення умов спірного кредитного договору [PERSON] свої зобовязання належним чином не виконала, у зв'язку з чим станом на 03 лютого 2014 року утворилася заборгованість в розмірі 36991,69 грн., яка складається з заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 9036,10 грн. та пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором у розмірі 27955,59 грн., що підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості. Але з розрахунку вбачається, що станом на 23 червня 2010 року [PERSON] була погашена заборгованість за тілом кредиту в повному обсязі та більше будь-яких платежів позивачем не здійснювалося. Тому, за збігом строків позовної давності Банку було відмовлено в задоволенні його вимог до [PERSON] про стягнення заборгованості за Кредитним договором № DNGBR003210008 від 19.02.2004 року. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, вищевказані обставини доказуванню не підлягають, оскільки вони встановлені рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 квітня 2015 року по цивільній справі № 204/1569/2014-ц, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2015 року. Позивачка звернулася до суду, оскільки, з її слів, відповідач самовільно, в односторонньому порядку, безпідставно списує з її (позивачки) зарплатної картки належні їй грошові кошти на погашення заборгованості за Кредитним договором № DNGBR003210008 від 19.02.2004 року. З її ж слів за період з 06.02.2015 року по 16.08.2016 року відповідачем було безпідставно списано її грошові кошти в сумі 10800 грн. 24 коп. Позивачка вважає такі дії відповідача протиправними, у звязку з чим, вона звернулася до суду за захистом своїх прав. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Позивачкою на підтвердження її вимог були надані суду довідки по її картрахунках, в яких нею же зроблені відмітки про списання коштів (а.с.13-23), які вона вважає незаконними. Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Так, позивачкою не доведено суду належними доказами той факт, що списані відповідачем з її рахунку кошти направлені на погашення заборгованості саме за Кредитним договором № DNGBR003210008 від 19.02.2004 року, оскільки в наданих нею довідках такі відомості відсутні. Крім того, в наданих нею довідках вказані різні картки, заборгованість по якій з неї утримується, а саме: такими картками вказані - 41**93; 88**47; 29**44. Яка з цих карток є заборгованістю по Кредитному договору № DNGBR003210008 від 19.02.2004 року позивачкою не зазначено та доказів цього суду не надано. При цьому, судом розяснювалося позивачці, що у разі виникнення у неї складнощів з наданням суду доказів по справі, суд може витребувати такі докази за її клопотанням, але позивачка вважала достатніми надані нею докази. Але ж, у відповідності до ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, твердження позивачки не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи в суді. Так само не доведено суду й факту спричинення діями відповідача моральної шкоди позивачці. За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає необхідним відмовити позивачці в задоволенні її позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed