Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-26 00:00:00

В грудні 2016 року заявник [PERSON] звернувся до суду з заявою про встановлення факту смерті в порядку статті 257-1 ЦПК України. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що [INFO] в м. Кіровськ, Луганської області, помер його дядько [PERSON]. Свідоцтво про смерть видане РАЦС Кіровського міського управління юстиції Міністерства юстиції ЛНР. 21 грудня 2016 року він звернувся до Жовтневого районного у м. Кривому Розі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області з приводу реєстрації смерті та видачі свідоцтва про смерть, але у зв'язку з тим, що документи видані органами влади на яких тимчасово не здійснюють свої повноваження державні органи України йому відмовили та порадили звернутися до суду. В судове засідання заявник [PERSON] не з'явився, надавши суду заяву, у якій просив суд розглядати справу за його відсутністю, без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, заяву підтримує у повному обсязі. Представник зацікавленої особи до суду не з'явився, надав суду заяву в якій просив розгляд справи провести за відсутності представника та прийняти рішення згідно чинного законодавства. Вивчивши матеріали справи суд вважає, що вимоги [PERSON] про встановлення факту смерті особи підлягають задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] на окупованій території в м. Кіровськ, Луганської області, помер [PERSON] Відділом запису актів громадянського стану Кіровського міського відділення юстиції Міністерства юстиції Луганської Народної Республіки видано свідоцтво про смерть [PERSON], актовий запис № 96, копія свідоцтва міститься в матеріалах справи. Згідно Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 №1207-УП будь-яке рішення видане органом чи посадовою особою на тимчасово не підконтрольній Україні території є недійсним і не створює правових наслідків. Місто Кіровськ, де помер [PERSON], є тимчасово не підконтрольною територією. Тому слід встановити факт смерті [PERSON], який є громадянином України для реєстрації її смерті в державних органах РАЦСу. У відповідності до наказів Міністерства юстиції України № 246/7 від 25 листопада 2014 року та № 935/5 від 17 червня 2014 року всі органи та підрозділи, які підпорядковані Міністерству юстиції України, повинні були переміститися з тимчасово непідлеглих територій в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі, та перереєструватись, тому всі акти та документи, видані органами не переміщеними в населені пункти, на територіях яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі, та не перереєструвались з 01 грудня 2014 року, вважаються недійсними. У відповідності з п. 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України в разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті, встановлення такого факту вирішується в судовому порядку. Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню ( ч. 4 ст. 257-1 ЦПК України). Частиною 4 ст. 49 ЦК України передбачено, що реєстрація актів цивільного стану проводиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. За ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» передбачено, що державна реєстрація актів цивільного стану у встановлених законом випадках є обов'язковою. Відомості про смерть особи підлягають обов'язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органами державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час. Суд приходить до висновку, що встановлення факту смерті для заявника має юридичне значення. Свідоцтво про смерть [PERSON] є недійсним, оскільки видане органом, який не має права їх видавати, оскільки знаходиться на тимчасово окупованій території України. Смерть особи є юридичним фактом, що має наслідки припинення, зміни та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Як вбачається зі змісту заяви [PERSON], отримати свідоцтво про смерть неможливо, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати медичний документ, що може бути прийнятий відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті відповідно до статті 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». Матеріалами справи підтверджується, що 21 грудня 2016 року [PERSON] в державній реєстрації смерті дядька [PERSON] було відмовлено, в зв'язку з тим, що пред'явлено медичний документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024, оригінал відмови № 97/14-123 міститься в матеріалах справи. Тому що м. Кіровськ є частиною України, лікарське свідоцтво про смерть, форма № 106/о не є підставою для державної реєстрації смерті на території України Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом (частина друга статті 9 Закону). Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою статті 9 Закону, є недійсними і не створює правових наслідків (частина третя статті 9 Закону). Таким чином, за відсутності документа закладу охорони здоров'я, що підтверджує факт смерті, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. Згідно статті 256 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема, смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що для проведення державної реєстрації смерті на території України є об'єктивні перешкоди. З метою захисту прав і свобод громадян України вимоги заявника [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі. Таким чином, заявником [PERSON] доведено належними доказами, факт смерті його дядька [PERSON] [INFO]. Відповідно до статті 19 Конституції України, статті 1 ЦПК України та з урахуванням положення частини четвертої статті 10 ЦПК України вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом. Суд, приймає до уваги, роз'яснення Постанови № 14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року, згідно до яких, суди повинні мати на увазі, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених ЦПК, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду (частина третя статті 235 ЦПК). Суд керується ст. ст. 57-64, 212 ЦПК України, проаналізувавши норми якого приходить до висновку, про можливість і допустимість вказати усі дані надані заявником та підтверджені матеріалами справи. На підставі викладеного,

Outcome: approved