Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-27 00:00:00

В грудні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» (далі ТОВ «Єврокар Україна») про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення грошових коштів. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 26 жовтня 2017 року ним був укладений договір фінансового лізингу № 3516 з ТОВ «Єврокар Україна» в особі представника [PERSON], яка діяла на підставі довіреності № 90 від 17.07.2017р. Підставою для звернення до ТОВ «Єврокар Україна» було намагання придбати автомобіль «Лада Приора», 2015р.в., без пробігу за 95000 грн., про продаж якого він дізнався з дощок оголошень мережі Інтернет. 26 жовтня 2017 року він прибув до офісу ТОВ «Єврокар Україна», де представник товариства [PERSON] запевнила його в тому, що для отримання бажаного автомобіля він повинен внести авансовий платіж в сумі до 23% його вартості поки вона буде готувати сам договір. Вона всіляко заповняла, що автомобіль він отримує у найкоротший термін (до 3 діб), якщо внесу якомога більший первинний внесок за нього та отримаю пільги по погашенню його вартості в подальшому, а також запропонувала заповнити заявку га отримання бажаного автомобіля. Сплативши у банківському відділенні м. Дніпро надану представником товариства квитанцію на суму 35254 грн., він повернувся до офісу ТОВ «Єврокар Україна», де йому був наданий на підпис складений на 15 аркушах договір, який він фізично не зміг вивчити. В графах цього договору були відсутні дані про ціну автомобіля та розрахунки його обовязкових платежів. Однак представник товариств запевнила його в тому, що це є лише формальністю, і через декілька днів він отримує бажане авто, і буде складено акт прийому-передачі зі всіма необхідними реквізитами. В подальшому [PERSON] перестала відповідати на дзвінки та при можливості спілкування пояснювала складності надання автомобіля надуманими відмовками. Вже після детального вивчення договору, відгуки відносно ТОВ «Єврокар Україна» та реєстраційні дані компаній він дійшов висновку, що відносно нього здійснили прикритий договором шахрайські дії. На підставі ст. ст.203, 625 ЦК України, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач просив визнати договір фінансового лізингу № 3516 від 26.10.2017р., укладений між ним та ТОВ «Єврокар Україна», недійсним, стягнути з відповідача на його користь сплачені ним за цим договором грошові кошти в сумі 35254 грн. та три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 110 грн. за період з 26.10.2017р. по 04.12.2017р. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином шляхом направлення судової повістки про виклик на електронну адресу, його представник в судове засідання не зявився, не повідомив про причини неявки, відзиву не подав. Згідно ст.281 ЦПК України справу розглянуто в заочному порядку. Судом встановлені такі фактичні обставини та відповідна суть спірних правовідносин. Судом встановлено,\~\~що 26 жовтня 2017 року між [PERSON] та ТОВ «Єврокар Україна» було укладено (підписано) договір фінансового лізингу № 3516, відповідно до умов якого відповідач взяв на себе обовязок придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування майно (транспортний засіб) на строк та на умовах передбачених цим договором, а лізингоодержувач (позивач) зобовязався прийняти предмет лізингу і належним чином використовувати предмет лізингу за його призначенням. У встановлений термін і в повному обсязі сплатити лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору (а.с.11-18). На виконання вказаного договору, позивач 26 жовтня 2017 року сплатив 35254 грн. авансовий платіж згідно договору № 3516 від 26.10.2017р. (а.с.19, 24). Як вбачається з матеріалів справи, договір, окрім сплати позивачем вказаного платежу, не виконувався і його сторонами не вчинялося жодних дій щодо його виконання, зокрема подальша оплата позивачем не проводилася, транспортний засіб, що був предметом договору, лізингоодержувачу не передавався. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч. 2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Частиною 1 ст.807 ЦК України встановлено, що предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу № 3516 від 26 жовтня 2017 року за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 779 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. В ході розгляду справи в суді було встановлено, що договір фінансового лізингу № 3516 від 26 жовтня 2017 року нотаріально посвідчений не був. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що спірний договір є нікчемним, тобто його недійсність встановлена законом, у звязку з недодержанням сторонами вимог закону щодо його нотаріального посвідчення, отже визнання його недійсним судом не вимагається. Згідно ч.ч. 1, 2 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконані й роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. У розумінні вимог чинного законодавства, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Оскільки позовна вимога [PERSON] про стягнення з відповідача коштів сплачених ним за договором фінансового лізингу є наслідком недійсності нікчемного правочину, суд першої інстанції вважає, що сплаченим ним грошові кошти за договором фінансового лізингу в сумі 35254 грн. підлягає стягненню з відповідача на його користь. Статтею 625 ЦК України передбачена відповідальність за порушення грошового зобовязання. Так, згідно ч.1 цієї статті боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Частиною 2 цієї статті передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індекс інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Боржник порушив грошове зобовязання, у звязку з чим підлягають стягненню з нього на користь позивача три проценти річних від простроченої суми в розмірі 110 грн. (35254 грн. х 3 : 100 : 365 днів х 38 днів), де 35254 грн. прострочена відповідачем сума, 365 днів кількість днів у році, 38 днів кількість днів затримки. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір підлягає покладенню на відповідача. У звязку з недоплатою позивачем при зверненні до суду з позовом судового збору в розмірі 24,80 грн., останній підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. Відповідно до ст.ст.203, 215, 216, 220, 625 ЦК України,

Outcome: partial