Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-20 00:00:00

В грудні 2013 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення на його користь суми боргу за договором кредиту, посилаючись на те, що 11 січня 2008 року відповідно до кредитного договору № Г17.102.70044 відповідачу був наданий кредит в сумі 13080 гривень терміном на 18 місяців із сплатою відсотків в розмірі 19,10% річних від залишкової суми кредиту та плати за кредитне обслуговування в розмірі 0,90 % щомісячно від початкової суми кредиту, який вступає в силу з дня його підписання та діє до повного виконання сторонами умов договору. Протягом дії кредитного договору відповідач систематично не виконував належним чином договірні зобов'язання в частині своєчасного погашення заборгованості суми кредиту та відсотків, у зв'язку з чим, станом на 20 листопада 2013 року допустив прострочену заборгованість по кредиту на загальну суму 51736 гривень 95 копійок. Останній платіж відповідачем здійснено 08 грудня 2010 року. Оскільки, відповідач у добровільному порядку не повертає кредитні кошти, просив стягнути з відповідача в примусовому порядку кредитну заборгованість та судові витрати по справі. В судовому засіданні представник позивача не з'явився, направивши на адресу суду заяву, в якій просив задовольнити позов в повному обсязі та розглянути справу на підставі поданих у справі доказів. Представник відповідача позов не визнав, пояснивши суду, що відповідно до укладеного кредитного договору від 11 січня 2008 року відповідач отримав від позивача кредитні кошти в сумі 13080 гривень терміном на 18 місяців. Протягом дії кредитного договору, відповідач жодних платежів по договору не здійснив. Однак, просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог позивача у зв'язку із пропуском строку позовної давності. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право звернувся до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися не припущеннях. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. З роз'яснень, викладених у п. 31 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», відповідно до яких враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, перебіг якої відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання, перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. У відповідності до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Судом встановлено, що відповідач відповідно до укладеного договору № Г17.102.70044 від 11 січня 2008 року про надання кредиту, отримав від ВАТ «Акціонерний комерційний банк «Прикарпаття» кредит для поточних потреб на суму 13080 гривень на строк до 18 місяців, із відсотковою ставкою у розмірі 19,10 % на рік на суму залишку заборгованості по кредиту та плати за кредитне обслуговування в розмірі 0,90% щомісячно від початкової суми кредиту, який вступає в силу з дня його підписання та діє до повного виконання сторонами умов договору. При цьому сама по собі умова договору про дію кредиту до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем, не розглядається судом як установлення строку дії кредитного договору, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначаться роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Позивач є правонаступником ВАТ «Акціонерний комерційний банк «Прикарпаття», що підтверджується статутом товариства. Таким чином, строк дії кредитного договору між сторонами № Г17.102.70044 закінчився 11 липня 2009 року, а позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення кредитної заборгованості з відповідача 29 листопада 2013 року, тим самим позовна давність тривалістю в три роки з часу закінчення дії договору була пропущена, оскільки вона закінчилась 11 липня 2012 року. Посилання позивача на те, що відповідач останній платіж по кредитному договору здійснив 08 грудня 2010 року, чим визнав існуючу кредитну заборгованість, суд вважає безпідставним, оскільки позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які підтвердили б факт внесення відповідачем кредитного платежу саме 08 грудня 2010 року. Враховуючи, що представником відповідача заявлено про застосування позовної давності до даних правовідносин, то у задоволенні позову слід відмовити у зв'язку із пропуском строку позовної давності. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed