Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-16 00:00:00

Відповідачка позовні вимоги визнала, щодо їх задоволення не заперечувала, просила розглянути справу у її відсутності. Позивачі на задоволенні позову наполягали, просили про розгляд справи без їхньої участі. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно - земельну ділянку площею 0,2012 га, оформленого на ім`я [PERSON] ; копія витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку; копія кадастрового плану земельної ділянки; копія рішення Ренійського районного суду Одеської області від 07.04.2017р.; копія Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на житловий будинок [ADDRESS] ; копія державного акту серії [NUMBER] від 04.06.1999р. на право приватної власності на землю - земельну ділянку площею 0,2012 га, розташовану на території Лиманської сільської ради, виділеної для ведення особистого підсобного господарства; копія технічного паспорту на житловий будинок із господарськими спорудами (незавершене будівництво), розташований по [ADDRESS] , оформлений на ім`я [PERSON] ; копія ухвали Ренійського районного суду Одеської області від 08.08.2016р.; копія договору купівлі-продажу від 10.09.2016р.; копія звіту про проведення незалежної оцінки вартості незавершеного будівництва садового будинку від 10.01.2019р.; копія витягу із сайту про нормативну грошову оцінку земельної ділянки. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду із вищезгаданими вимогами до відповідачки [PERSON] , зазначивши, що 10.09.2016 р. між ними та [PERSON] була досягнута домовленість про купівлю належного їй незавершеного будівництва - садового будинку, розташованого по [ADDRESS] , і земельної ділянки площею 0,2012га, розміщеної на території Лиманської сільської ради Ренійського району Одеської області, виділеної для ведення особистого підсобного господарства, - за 70 000 грн. 10.09.2016р. сторони уклали між собою відповідний письмовий договір. В той же день позивачі передали відповідачці обумовлену суму, а відповідачка передала документи на незавершений будівництвом житловий будинок та на земельну ділянку. У подальшому відповідачка пообіцяла позивачам укласти договір купівлі-продажу нерухомості та земельної ділянки в нотаріальному порядку. Після вчинення правочину позивачі організували догляд за придбаною нерухомістю та земельною ділянкою, сплачують всі необхідні комунальні платежі, виконують будівельні роботи щодо нерухомості. З метою нотаріального засвідчення правочину позивачі неодноразово зверталися до відповідачки, однак [PERSON] від посвідчення договору ухилялася, на прохання позивачів про зустріч не реагувала, мотивуючи нестачею вільного часу, матеріальними труднощами та ін. Пізніше, при зустрічі, відповідачка пояснила, що засвідчити угоду в нотаріальному порядку неможливо, оскільки на час укладення договору купівлі-продажу (10.09.2016р.) вона не рахувалася зареєстрованим власником спірного майна, а фактично володіла ним, право власності на незавершене будівництво було визнано за нею на підставі ухвали Ренійського районного суду Одеської області від 08.08.2016р., але зареєстроване воно було лише 12.09.2016р., тобто вже після укладення договору купівлі-продажу із позивачами. Що стосується земельної ділянки, то право власності на земельну ділянку позивачка зареєструвала лише 10.08.2018р. При зверненні до відповідних органів із питанням про переоформлення документації на незавершене будівництво та земельну ділянку на себе, позивачам було роз`яснено, що зробити це неможливо, оскільки у сторін відсутній правовстановлюючий, належним чином завірений документ на доказ вчинення правочину, крім того, письмовий договір купівлі-продажу від 10.09.2016р. було укладено від імені продавця, який на той час не був оформлений власником об`єктів продажу. Враховуючи вищенаведене, позивачі вимушені були звернутися із позовом до суду. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачів обґрунтовані і підлягають задоволенню, виходячи з наступного. За ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно : було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Також не підлягає віндикації майно, що було продане набувачу у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Відповідно до ч.3 ст. 388 ЦК України майно набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, може бути витребуване в усіх випадках. Згідно із ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України, майно не може бути витребуване у нього. Згідно ст. 397 ЦК України, володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Право володіння чужим майном може належати одночасно двом або більше особам. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Враховуючи вищевикладені засади законодавства, сторона у справі - позивачі [PERSON] , [PERSON] являються добросовісними набувачами, оскільки на час укладення письмової угоди про купівлю-продаж незавершеного будівництва, розташованого по [ADDRESS] , і земельної ділянки вони не знали і не могли знати про те, що [PERSON] не мала права на відчуження нерухомості та землі, у зв`язку із тим, що вона на той час належним чином не оформила право власності на нерухомість та на землю (не зареєструвала їх належним чином у відповідних органах). Отже, вбачаються правові підстави для набуття позивачами права власності на вищевказану нерухомість та земельну ділянку, як добросовісними набувачами. Як вже зазначалося вище, між позивачами та відповідачкою була досягнута домовленість про купівлю-продаж нерухомості та земельної ділянки, згідно якої відповідачка [PERSON] продала, а позивачі купили незавершене будівництво по [ADDRESS] та земельну ділянку ( для ведення особистого підсобного господарства) за 70 тис. грн. 10.09.2016р. позивачі передали відповідачці обумовлену суму, а відповідачка передала позивачам документи на недобудовану нерухомість і на земельну ділянку (які були в наявності). Оскільки на момент укладення угоди сторони не мали змоги засвідчити договір нотаріально, вони домовилися зробити це згодом. Оскільки це виявилося неможливим, позивачі звернулися до суду із відповідним позовом. Виходячи із вищенаведеного, угода (правочин) між сторонами відбулася, вона виконана в повному обсязі, нею були припиненні обов`язки відповідачки щодо незавершеного будівництва та земельної ділянки та встановленні права на нерухомість і земельну ділянку у позивачів як добросовісних набувачів, тому є правові підстави визнати право власності на незакінчене будівництво і земельну ділянку площею 0,2012 га, виділену для ведення особистого підсобного господарства, за позивачами як добросовісними набувачами - в рівних частках за кожним із них.

Outcome: approved