Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-08 00:00:00

В грудні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Одеської міської ради, в якій, з урахуванням уточнень, остаточно просив встановити факт прийняття ним спадщини після смерті брата, [PERSON], який помер 23.08.1997 р. та визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими спорудами № 13-а по вулиці Новікова 2-а в місті Одесі, який в цілому складається з житлового будинку літ. «А», загальною площею 56,4 кв.м., житловою площею 39,4 кв.м.; сараю літ. «В»; убиральні літ. «Е»; сараю літ. «Ж»; літньої кухні літ. «К», № 1-4 огорожі; вимощення літ. «І», з якого: на належну [PERSON] ? частину будинку - в порядку спадкування після його смерті; на належну [PERSON] ? частину квартири - за набувальною давністю. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовував тим, що 23 серпня 1997 року померли рідний брат позивача [PERSON] та його дружина [PERSON] За життя вказане подружжя мешкало у належному їм на праві власності житловому будинку з господарськими будівлями і спорудами № 13-а по вулиці Новікова 2 А в місті [PERSON]. Позивач зазначав, що одразу після смерті брата та його дружини він вступив у відкрите володіння та управління зазначеним будинком, проживав у ньому, ніс витрати по його утриманню, однак заходів щодо оформлення права власності в установленому законом порядку не вживав через відсутність потреби у цьому. Однак, у звязку з відсутністю можливості утримувати будинок, у нього виник намір на його відчуження. Для цього позивач звернувся до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON] з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, однак у видачі свідоцтва йому біло відмовлено через відсутність доказів фактичного прийняття спадщини; недоведеність факту родинних відносин із спадкодавцем та відсутність правовстановлюючих документів на будинок. Позивач вказує на те, що оскільки після смерті [PERSON] та [PERSON] лише він вступив в управління житловим будинком, він вважається таким, що прийняв спадщину після смерті брата, а, отже, за ним слід визнати в порядку спадкування право власності на частину будинку, що належала його братові Д овганю [PERSON] того, позивач стверджує, що оскільки він протягом більш ніж 10 років відкрито та безперервно володіє часткою у праві власності на будинок, що належала дружині [PERSON] [PERSON], він вправі вимагати визнання за собою право власності на цю частину будинку за набувальною давністю. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги з підстав, які викладені у позовній заяві. Відповідач - Одеська міська рада в судове засідання не зявилась; про час та місце розгляду справи була сповіщена належним чином; подала суду письмову заяву, в якій просила розглянути справу за відсутності відповідача. Заслухавши пояснення представника позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з огляду на таке. Судом встановлено, що 23 серпня 1997 року померло подружжя [PERSON] та [PERSON], про що Відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневої райадміністрації виконкому Одеської міськради народних депутатів було зроблено в книзі реєстрації актів про смерть записи за номерами 6607 та 6608 відповідно та видано свідоцтва про смерть від 24.08.1997 р. серії І-ЖД № 258312 та № 258313 відповідно, копії яких є в матеріалах справи, оригінали яких були оглянуті в судовому засіданні. Також судом встановлено, що за життя [PERSON] та [PERSON] проживали у житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами № 13-а по вулиці Новікова 2 А в місті [PERSON]. З наявної в матеріалах справи копії технічного паспорту на зазначений житловий будинок від 20.11.2013 р. вбачається, що сам будинок було збудовано у 1959 році, господарські будівлі та споруди - в період з 1965 по 1991 роки. Також в матеріалах справи наявна копія будинкової книги для прописки громадян у будинку № 13-а по вулиці Новікова 2 А в м. Одесі, оригінал якої оглянуто судом, зміст якої свідчить про те, що [PERSON] у зазначеному будинку був прописаний з 19.06.1962 р. по момент смерті, [PERSON] з 19.07.1962 р. по момент смерті. З будинкової книги вбачається, що вона була видана на підставі рішення ІІІ сесії Іллічівської райради від 26.09.1990 р. В свою чергу рішенням третьої сесії XXI скликання Іллічівської районної ради народних депутатів від 26.09.1990 р. № 42-XXI «Про правовий статус домобудівель житлового масиву Сахарний», копія якого міститься в матеріалах справи, було, зокрема, визначено межі житлового масиву Сахарний; дозволено виконкому Іллічівської райради народних депутатів вирішити питання визнання права власності за громадянами житлового масиву Сахарний за умови відсутності у них домобудівель на праві особистої власності; доручено виконкому Іллічівської районної ради народних депутатів вирішити питання нумерації будинків житлового масиву Сахарний. Таким чином, зазначеним рішенням за громадянами житлового масиву Сахарний, що побудували у межах зазначеного житлового масиву домобудівлі, було визнано право на збереження у власності збудованого житла. У п. 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» розяснено, що виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Також, на підставі ст. ст. 214 та 3607 ЦПК України суд при розгляді цієї справи враховує правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 18.12.2013 р. по справі № 6-137цс13, відповідно до якого право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. Виходячи зі змісту вказаної постанови, на момент зведення будинку № 13-а по вулиці Новікова 2 А в м. Одесі питання на буття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. За змістом вказаних Указу та Постанови відносно новозбудованих житлових будинків в якості підстави виникнення у громадянина права власності на такий будинок розглядався сам факт будівництва будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та виконанням певних вимог. Ці правові акти не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. У відповідності до п. 4 Указу Президії Верховної Ради Української РСР «Про порядок введення в дію Кодексу про шлюб та сімю Української РСР» правила статей 24, 25, 26 та 28 Кодексу щодо прав подружжя на майно та його розділу застосовуються у відношенні всього майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, в тому числі й набутого ним до 1 січня 1970 року. Відповідно до ст. 22 КпШС УРСР майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно зі ст. 28 КпШС УРСР в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. За таких умов суд вважає доведеним факт належності будинку № 13-а по вулиці Новікова 2 А в місті [PERSON] на праві власності подружжю [PERSON] та [PERSON] в рівних частках кожному. Згідно ст. 525 ЦК УРСР, норми якого діяли на момент смерті [PERSON] та [PERSON] часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Як розяснено у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.06.1983 р. № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», якою висловлена правова позиція Верховного Суду з приводу норм цивільного законодавства про спадкування, що були чинними на момент смерті [PERSON] та [PERSON], особи, які померли в один і той же день (незалежно від часу смерті), не спадкують один після другого. Оскільки [PERSON] та [PERSON] померли в один день - 23 серпня 1997 року, після їхньої смерті спадщина відкрилась окремо щодо належної [PERSON] ? частини житлового будинку № 13-а по вулиці Новікова 2 А в місті [PERSON], та щодо належної [PERSON] ? частини житлового будинку. Згідно зі ст. 530 ЦК УРСР при відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга). Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про народження № 1662136 батьками позивача є [PERSON] та [PERSON]. Наявна в матеріалах справи копія повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 00015935084 від 24.10.2015 р. свідчить про те, що батьками померлого [PERSON] є також [PERSON] та [PERSON]. Отже, на підставі належних та допустимих доказів судом було встановлено, що позивач є братом померлого [PERSON] Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. У відповідності до ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, зокрема, якщо він протягом шести місяців з дня відкриття спадщини фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] пояснили суду, що одразу після смерті [PERSON] та [PERSON] позивач повернувся до м. Одеси з м. Южно-Сахалінська та поселився в будинку № 13-а по вулиці Новікова 2 А в місті [PERSON]. Також відповідно до показань вказаних свідків спадкоємці першої черги після смерті [PERSON] відсутні, інші спадкоємці другої черги спадщини не приймали, права позивача на спадкове майно не оспорювали. За таких умов суд вважає доведеними твердження позивача про фактичне прийняття ним спадщини після смерті його брата [PERSON] Як розяснено у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», при розгляді справ про спадкування слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. На виконання ухвали суду про витребування доказів, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу [PERSON] надала засвідчену копію спадкової справи після смерті [PERSON] З зазначеної спадкової справи вбачається, що нотаріусом було відмовлено у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину за законом через: відсутність доказів родинних відносин із спадкодавцем; відсутність доказів фактичного прийняття спадщини; відсутність правовстановлюючого документу на житловий будинок, що підтверджується копіями листів приватного нотаріуса від 30.10.2015 р. № 307/02-14, від 03.11.2015 р. № 321/02-14 та від 03.11.2015 р. № 322/02-14. З огляду на викладене суд вважає, що права позивача щодо спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON] підлягають захисту шляхом визнання за ним в порядку спадкування після смерті [PERSON] права власності на ? частину житлового будинку № 13-а по вулиці Новікова 2 А в місті [PERSON]. Щодо вимог про визнання за позивачем права власності на належну [PERSON] частину житлового будинку, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. У п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» розяснено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Згідно з п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до п. 11 постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 р. № 5 положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. В судовому засіданні допитані в якості свідків [PERSON], [PERSON] суду пояснили, що в 1997 році, після смерті [PERSON] та [PERSON] позивач добросовісно, будучи спадкоємцем після смерті брата, вступив у володіння всім житловим будинком № 13-а по вулиці Новікова 2 А в місті [PERSON]; володів ним відкрито та безперервно, проживаючи в ньому з 1997 року до теперішнього часу. Таким чином, на момент звернення до суду з цим позовом [PERSON] відкрито, безперервно володів належною [PERSON] часткою в будинку № 13-а по вулиці Новікова 2 А в місті [PERSON] на протязі більше 18 років, в тому числі більше 15 років починаючи з 01.01.2001 р. За таких умов суд доходить до висновку про можливість застосування до спірних правовідносин положень ст. 344 ЦК України. Згідно з ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Як зазначено в п. 13 постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 р. № 5, можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень\~статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. З огляду на обґрунтованість та законність позовних вимог [PERSON] суд вважає, що права позивача підлягають захисту шляхом визнання за ним права власності на належну [PERSON] ? частину житлового будинку № 13-а по вулиці Новікова 2 А в місті [PERSON] за набувальною давністю.

Outcome: approved