Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-11 00:00:00

в жовтні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом Відповідача про перерахування грошової виплати, мотивуючи тим, що 26.09.2014 він звільнився з посади старшого наукового співробітника Інституту фізіології ім. О.О.Богомольця НАН України за власним бажанням у зв'язку з виходом на наукову пенсію. При цьому, відповідно до Закону України «Про наукову, наукову-технічну діяльність» йому повинна була бути виплачена грошова допомога в розмірі 6 місячних посадових окладів (ставок) з урахуванням надбавок і доплат. Проте, до даного часу Відповідачем не перерахована грошова допомога, яка була недоплачена при звільненні у зв'язку з виходом на пенсію в сумі 24 075,60 грн., яку просить стягнути з Відповідача, середній заробіток за час затримки розрахунку, зобов'язати Відповідача змінити підставу для звільнення. В подальшому Позивач доповнив позовну заяву вимогами про визнання такою, що погіршує становище Позивача порівняно з законодавством України умову контракту та додаткових угод до нього про роботу в режимі неповного робочого часу, стягнути з Відповідача втрати у заробітній платі в сумі 94 571,63 грн. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30.03.2015 р., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24.06.2015 р., в задоволенні позову відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.11.2015 р. рішення Печерського районного суду м. Києва від 30.03.2015 р. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 24.06.2015 р. - скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. При скасуванні вищевказаних рішень судів першої та апеляційної інстанції суд касаційної інстанції зазначив, що судами не враховано, що при переході на наукову пенсію відповідно до Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» [PERSON] з роботи не звільнявся в зв'язку з виходом на пенсію, тому й грошової допомоги при виході на пенсію відповідно до Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» не отримував, але змінилися його істотні умови праці, тобто трудовий договір, укладений на невизначений строк, був замінений на трудовий контракт, який є строковим трудовим договором. При цьому, доказів того, що при зміні трудового договору 14.02.2006 р. Позивачу була виплачена грошова допомога (станом на 12.02.2006 р.), яка на той час була передбачена ст. 24 вказаного Закону, матеріали справи не містять. Отже, оскільки Позивач був звільнений з підприємства лише 30.09.2014 року та при звільненні йому й було виплачено грошову допомогу в розмірі шести місячних посадових окладів (ставок) з урахуванням надбавок і доплат відповідно до вимог ст. 24 Закону України «Про наукову та науково- технічну діяльність», то висновок судів, що сума виплати повинна була бути розрахована станом на 12.02.2006 року не ґрунтується на нормах Закону. Суди не розглянули усіх позовних вимог, заявлених позивачем, а обмежились лише висновком про правильність розрахунку грошової допомоги в розмірі шести місячних посадових окладів (ставок) з урахуванням надбавок і доплат відповідно до вимог ст. 24 Закону України «Про наукову та науково-технічну діяльність» станом на 12.02.2006 року. Разом з тим, позивач у позовній заяві зазначав, що він звертався із заявою про звільнення з 29.09.2014 року за власним бажанням згідно з ч. 1 ст. 38 КЗпП України, у зв'язку з виходом на пенсію. Розглянувши його заяву підприємство звільнило його з інших підстав, зокрема на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України. Суди на зазначені обставини уваги не звернули та не врахували також того, що роботодавець не має права самостійно змінювати визначену працівником у заяві причину звільнення з роботи, не з'ясували, чи поширюється ця норма не правовідносини сторін за контрактом. Ухвалою суду від 09.12.2015 р. вказану цивільну справу прийнято до свого провадження. В ході розгляду справи позивачем неодноразово уточнювалися позовні вимоги. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що з 10.01.1965 р. працював Інституті фізіології ім. О.О. Богомольця Національної академії наук України. Має ануковий стаж роботи понад 40 років. В 2006 р. йом була призначена наукова пенсію, але грошова допомога в розмірі шести місячних посадових окладів (ставок) з урахуванням надбавок і доплат відповідно до вимог ст. 24 Закону України «Про наукову та науково- технічну діяльність» Відповідачем не виплачувалася. Після призначення пенсії продовжував працювати в Інституті за контрактами на посаді старшого наукового співробітника і 26.09.2014 р. подав заяву про звільнення з займаної посади за власним бажанням в зв'язку з виходом на пенсію. В поданій заяві також провести остаточний розрахунок в порядку ст. 116 КЗпП України в тому числі і виплату грошової допомоги в порядку ст. 24 Закону України «Про наукову та науково- технічну діяльність». Дана заява була проігнорована Відповідачем та його було звільнено з займаної посади в зв'язку з закінченням строку дії контракту, а грошова допомога виплачена з розміру місячного посадового окладу станом на дату призначення пенсії. Вважаючи, що такі дії Відповідача протиправними просив: - зобов'язати Відповідача змінити підставу його звільнення згідно заяви від 26.09.2014 р.; - зобов'язати Відповідача перерахувати розмір належної йому грошової допомоги виходячи з розміру місячного посадового окладу станом на дату фактичного звільнення у зв'язку з виходом на пенсію, а не станом на дату призначення пенсії; - стягнути з Відповідача на його користь недоплачену при звільненні в зв'язку з виходом на пенсію грошову допомогу в сумі 24075,60 грн.; - стягнути з Відповідача на його користь середній заробіток за час затримки належних йому виплат від дня звільнення 01.10.2014 р. до дати повного розрахунку. Відповідальність за розрахунок належної суми за затримку виплат покласти на Відповідача. Крім того, позивач зазначає, що в умови контрактів, укладених з Відповідачем, на підставі яких він продовжував працювати в Інституті після виходу на пенсію, за наполяганням Відповідача були включені умови про роботу в режимі неповного робочого часу, що позивач вважає проявом прямої дискримінації за соціальним статусом по відношенню до нього як працівника, який має статус наукового пенсіонера, та підтверджується тим, що іншим науковим працівникам установи Відповідача, які мають таку ж або нижчу ніж у Позивача кваліфікацію і ефективність, але не мають статусу наукового пенсіонера, надається можливість працювати в режимі повного робочого часу. Через включення до контрактів умов про роботу в режимі неповного робочого часу він був позбавлений можливості працювати в режимі повного робочого часу та скористатися правом перерахунку пенсії кожні два роки. Такі дії Відповідача привели до прямих втрат Позивача, які ним розраховані як різниця між посадовим окладом разом із захищеними надбавками та фактичними виплатами із базового бюджетного фінансування. На підставі викладеного, Позивач просив суд: - визнати такою, що погіршує його становище порівняно з законодавством України про працю, умови про роботу в режимі неповного робочого часу, що включена до укладених між відповідачем і ним контрактів: №7 від 15.02.2010 р., контракту від 01.04.2010 р., контракту від 29.06.2010 р., контракту від 29.09.2010 р., контракту від 31.12.2010 р., контракту від 01.04.2011 р., контракту від 01.09.2011 р. та всіх додаткових угод до контракту від 01.09.2011 р.; - визнати недійсною умову про роботу в режимі неповного робочого часу, що включена до укладених з відповідачем контрактів: №7 від 15.02.2010 р., контракту від 01.04.2010 р., контракту від 29.06.2010 р., контракту від 29.09.2010 р., контракту від 31.12.2010 р., контракту від 01.04.2011 р., контракту від 01.09.2011 р. та всіх додаткових угод до контракту від 01.09.2011 р. - стягнути з Відповідача на його користь суму 116 048,87 грн., що відповідає його втратам у заробітній платі через включення на вимогу Відповідача умов про роботу в режимі неповного робочого часу в контракти, що перелічені у вказаних вище позовних вимогах; - зобов'язати Відповідача при розрахунку розміру середнього заробітку врахувати його втрати у заробітній платі через умову про роботу в режимі неповного робочого часу, розраховані як різниця між посадовим окладом разом із захищеними надбавками та фактичними виплатами із базового бюджетного фінансування. В судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Зазначив, що Позивач вийшов на пенсію в 2006 році. При звільненні позивача в 2014 р. в зв'язку з закінченням строку дії контракту позивачу була виплачена грошова допомога, виходячи з розміру місячного посадового окладу станом на дату призначення пенсії в 2006 р., а відтак, позовні вимоги про виплату позивачу грошової допомоги у розмірах станом на день фактичного звільнення не ґрунтуються на вимогах закону. Про майбутнє звільнення наукових пенсіонерів, які досягли 70-ти років у зв'язку з закінченням строку дії контракту, позивачу було відомо заздалегідь, а тому, його звільнення в зв'язку з закінченням дії контракту є законним, а підстави для зміни оформлювання звільнення - відсутні. При звільненні позивача 30.09.2014 р. (фактично 01.10.2014 р.) йому була виплачена заробітна плата в повному обсязі, ним отримана трудова книжка, копія наказу про звільнення, а також належні йому до виплати шість посадових окладів, а відтак його вимоги про стягнення на корить позивача недоплаченої грошової допомоги в сумі 24075,60 грн. є безпідставними. Більше того, такий розрахунок позивачем в належний спосіб не доведений. Позивачем також в належний спосіб необґрунтовані вимоги про стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки належних йому до виплати сум від дня звільнення 01.10.2014 р. до дати повного розрахунку; стягнення з Відповідача на його користь суму 116 048,87 грн., що відповідає його втратам у заробітній платі через включення на вимогу Відповідача до контрактів умов про роботу в режимі неповного робочого часу; зобов'язання Відповідача при розрахунку розміру середнього заробітку врахувати його втрати у заробітній платі через умову про роботу в режимі неповного робочого часу, розраховані як різниця між посадовим окладом разом із захищеними надбавками та фактичними виплатами із базового бюджетного фінансування, в зв'язку з чим, такі вимога задоволенню не підлягають. Вимоги позивача про визнання такими, що погіршують його становище порівняно з законодавством України про працю, умови про роботу в режимі неповного робочого часу, що включені до укладених з відповідачем контрактів: №7 від 15.02.2010 р., контракту від 01.04.2010 р., контракту від 29.06.2010 р., контракту від 29.09.2010 р., контракту від 31.12.2010 р., контракту від 01.04.2011 р., контракту від 01.09.2011 р. та всіх додаткових угод до контракту від 01.09.2011 р. та визнання недійсними умов про роботу в режимі неповного робочого часу, що включені до вказаних контрактів, заявлені позивачем поза межами строків позовної давності. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову виходячи з наступного. Судовим розглядом встановлено, що Позивач працював в Інституті фізіології ім. О.О. Богомольця НАН України на посаді старшого наукового співробітника з 01.09.1999 року по 12.02.2006 року; з 12.02.2006 року звільнений з вказаної посади, у зв'язку з виходом на пенсію відповідно до ст. 24 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність». В подальшому, 14.02.2006 року знову зарахований на посаду старшого наукового співробітника відділу фізіології кровообігу Інституту фізіології ім. О.О. Богомольця ПАН України за контрактом та 31.05.2011 року звільнений з вказаної посади у зв'язку із закінченням строку контракту, згідно з п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. 01.09.2011 року зарахований на посаду старшого наукового співробітника лабораторії молекулярної фармакології і біофізики клітинної сігналізації Інституту фізіології ім. О.О. Богомольця ПАН України за новим контрактом та 30.09.2014 року звільнений з вказаної посади у зв'язку з закінченням строку дії контракту, згідно з п. 2 ст. 23, п. 2 ст. 36 КЗпП України. 01.10.2014 р. він отримав розрахунок при звільненні, зокрема грошову допомогу в розмірі 6 місячних посадових окладів (ставок) з урахуванням надбавок і доплат станом на 12.02.2006 року. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) при виході па пенсію з посади наукового (науково-педагогічного) працівника відповідно до цього Закону науковому (науково-педагогічному) працівнику видається грошова допомога в розмірі шести місячних посадових окладів (ставок) з урахуванням надбавок і доплат за наявності стажу роботи на посадах, зазначених у Переліку посад наукових (науково-педагогічних) працівників підприємств, установ, організацій, вищих навчальних закладів ІІІ - IV рівнів акредитації, перебування на яких дає право на призначення пенсії та виплату грошової допомоги у разі виходу на пенсію відповідно до цієї статті, затвердженому Кабінетом Міністрів України, не менше: для чоловіків - 12,5 року; для жінок - 10 років. Також судовим розглядом встановлено, що посада, з якої звільнився позивач, входить до Переліку посад наукових (науково-педагогічних) працівників підприємств, установ, організацій, вищих навчальних закладів ІІІ - IV рівнів акредитації, перебування на яких дає право на одержання пенсії та грошової допомоги при виході на пенсію відповідно до Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність». Інститут фізіології ім. О.О. Богомольця НАН України відноситься до навчальних закладів III - IV рівнів акредитації. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) грошова допомога науковому працівнику надається за умови: виходу на пенсію, тобто звільнення з роботи за власним бажанням, у зв'язку з виходом на пенсію; досягнення пенсійного віку і оформлення пенсії без звільнення не є виходом на пенсію; виходу (звільнення) працівника на наукову пенсію, яка призначається про досягненні пенсійного віку, а саме: чоловікам - за наявності стажу роботи не менше 25 років, у тому числі стажу наукової роботи не менше 20 років, жінкам за наявності стажу роботи не менше 20 років, у тому числі стажу наукової роботи, не менше 15 років; звільнення тільки з наукової (науково-педагогічної) посади. Перелік наукових (науково-педагогічних) посад визначено ст. 22-1 та ст. 22-2 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність», ст. 48 Закону України «Про вищу освіту» та постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2004 реї № 257; при наявності у наукового працівника стажу роботи на посадах, зазначених у Переліку посад наукових (науково-педагогічних) працівників підприємств, установ, організацій, вищих навчальних закладів ІІІ- IV рівнів акредитації, перебування на яких дає право на призначення пенсії та виплату грошової допомоги у разі виходу на пенсію, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2004 року № 257, для чоловіків - 12,5 років, жінок - 10 років. З 01.01.2007 року діє норма ст. 24 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність», відповідно до якої наукова пенсія може бути призначена науковим (науково-педагогічним) працівникам, які працюють за строковим трудовим договором (контрактом), що укладений після досягнення пенсійного віку. З урахувань вищевказаних положень досягнення особою пенсійного віку і оформлення нею пенсії без звільнення не є виходом на пенсію. Як вбачається з матеріалів справи, позивача звільнено з роботи з посади старшого наукового співробітника 12.02.2006 року у зв'язку з виходом на пенсію, а з 14.02.2006 року зараховано знову на вказану посаду, але за контрактом. Таким чином, при переході на наукову пенсію відповідно до Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» Позивач з роботи не звільнявся в зв'язку з виходом на пенсію, тому й грошової допомоги при виході на пенсію відповідно до Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» не отримував, але змінилися його істотні умови праці, тобто трудовий договір, укладений на невизначений строк, був замінений на трудовий контракт, який є строковим трудовим договором. Доказів того, що при зміні трудового договору 14.02.2006 р. Позивачу була виплачена грошова допомога (станом на 12.02.2006 р.), яка на той час була передбачена ст. 24 вказаного Закону, матеріали справи не містять, і Відповідачем не заперечується. Отже, оскільки Позивач був звільнений з підприємства лише 30.09.2014 року та при звільненні йому було виплачено грошову допомогу в розмірі шести місячних посадових окладів (ставок) з урахуванням надбавок і доплат відповідно до вимог ст. 24 Закону України «Про наукову та науково- технічну діяльність», то доводи позовної заяви, що сума виплати повинна була бути розрахована станом на 30.09.2014 ґрунтується на нормах Закону. Також судовим розглядом встановлено, що 01.09.2011 року між сторонами укладено контракт з працівником, за умовами якого Позивача зараховано на посаду старшого наукового співробітника лабораторії молекулярної фармакології і біофізики клітинної сігналізації Інституту фізіології ім. О.О. Богомольця ПАН України з режимом робочого часу - неповний робочий тиждень. Строк дії контракту сторонами визначено до 31.12.2011 р. Згідно схеми посадових окладів наукових працівників науково-дослідних установ і організацій та інших наукових установ НАН України, затверджених розпорядженням Президії НАН України від 25.04.2005 р. № 263 (в редакції розпорядження Президії НАН України від 01.06.2011 № 366), з 01.09.2011 р. розмір посадового окладу старшого наукового співробітника становив 2527-2615 грн. Умовами п. 8 вказаного контракту між сторонами узгоджено, що за виконання обов'язків, передбачених цим контрактом, працівнику встановлюється: - посадовий оклад в розмірі 1264,00 грн. на місяць; - надбавка за науковий стаж - 30%; - надбавка за вчене звання - 25%; - надбавка за кандидатську ступінь - 15%. В подальшому між сторонами укладалися додаткові угоди, якими строк дії вказаного вище контракту неодноразово продовжувався. Останньою додатковою угодою від 30.06.2014 р. сторонами продовжено строк дії контракту з працівником від 01.09.2011 р. до 30.09.2014 р. Згідно схеми посадових окладів наукових працівників науково-дослідних установ і організацій та інших наукових установ НАН України, затверджених розпорядженням Президії НАН України від 25.04.2005 р. № 263 (в редакції розпорядження Президії НАН України від 05.04.2013 № 229), яка згідно пояснень представника Відповідача була чинною на дату звільнення позивача, посадовий оклад старшого наукового співробітника становив 3360 грн. У відповідності до умов п. 8 контракту з працівником від 01.09.2011 р. 30% надбавка за стаж роботи становила 1008,00 грн., 15% доплата за наукову ступінь становила 504,00 грн., 25% доплата за наукове звання становила 840,00 грн. Отже, посадовий оклад з урахуванням надбавок складав 5712,00 грн. Розмір шести місячних окладів з усіма надбавками і доплатами, що належить до виплати відповідно до вимог Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність», складає 34272 грн. Розмір грошової допомоги виплаченої Відповдіачем складає 10196,40 грн. Отже, недоплачена Позивачу сума грошової допомоги, розрахована як різниця між належною і виплаченою сумами, складає 24075,60 грн. Щодо вимог Позивача про стягнення на його користь середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку через несвоєчасну виплату відповідачем належної йому грошової допомоги в порядку ст. ст. 116, 117 КЗпП України суд зазначає наступне. Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч .1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що на роботодавця покладається обов'язок щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум (в даному випадку вбачається, що такими сумами є грошова допомога у зв'язку з виходом на наукову пенсію) у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. У п. 3, 5 Порядку виплати надбавки за стаж наукової роботи, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 14.04.2004 р. № 494, передбачено, що надбавка за стаж наукової роботи виплачується щомісяця науковим працівникам залежно від стажу наукової роботи. При стажу наукової роботи понад 20 років розмір щомісячної надбавки, відсотків посадового окладу становить 30%. Надбавка за стаж наукової роботи нараховується щомісяця виходячи з посадового окладу наукового працівника за основним місцем роботи. Згідно підпункту г) п. 3 постанови Кабінету Міністрів України «Про умови оплати праці працівників бюджетних науково-дослідних установ і організацій та інших наукових установ Національної академії наук» №74 від 31.01.2001 року доплата працівникам установ за науковий ступінь кандидата наук становить 15 відсотків посадового окладу. Відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08.02.1995 року передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. (абз. 3 п. 2). Пунктом 8 вказаного Порядку визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно довідки Відповідача про доходи Позивача від 22.06.2016 р. середньомісячна заробітна плата Позивача виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи (серпень, вересень 2014 р.), що передували його звільненню становила 1713,60 грн. Середньоденна заробітна плата становить (1713,60 грн. * 2 : 42 (відпрацьовані робочі дні у серпні - вересні 2014 року) = 81,60 грн. Справу розглянуто 12.08.2016 р. Таким чином розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з 01.10.2014 р. по 12.08.2016 р. становить 81,60 грн. * 461 робочих днів = 37617,60 грн. Щодо позовних вимог про зміну формулювань звільнення, суд зазначає наступне. Судовим розглядом встановлено, що позивач працював у відповідача за строковим трудовим договором - контрактом від 01.09.2011 р. та додатковими угодами до нього. Строк дії контракту спливає 30.09.2014 р. Як вбачається з матеріалів справи Позивач 26.09.2014 року подав до роботодавця заяву про його звільнення за власним бажанням згідно з ч. 1 ст. 38 КЗпП України, у зв'язку з виходом на пенсію з 29.09.2014 р. Так, права робітника на дострокове розірвання трудового контракту прямо передбачено, умови та порядок розірвання строкового трудового договору з ініціативи працівника регламентовано положеннями ст.ст. 38, 39 КЗпП України. Згідно ст. 39 КЗпП України строковий трудовий договір (пункти 2 і 3 статті 23) підлягає розірванню достроково на вимогу працівника в разі його хвороби або інвалідності, які перешкоджають виконанню роботи за договором, порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного або трудового договору та у випадках, передбачених частиною першою статті 38 цього Кодексу. Так, згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Так, згідно вищевказаної заяви від 26.09.2014 року Позивач просив звільнити його з займаної посади за власним бажанням, у зв'язку з виходом на пенсію з 29.09.2014 р. Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд та не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. З матеріалів справи вбачається, що Позивача на підставі Наказу від 29.09.2014 р. № 143/4-к звільнено з роботи у зв'язку з закінченням строку дії контрактів від 01.09.2011 р. та додаткових угод до нього на підставі п. 2 ч. 1 ст. 23 та п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Оскільки судовим розглядом встановлено, що підстава розірвання строкового трудового договору - звільнення з займаної посади за власним бажанням в зв'язку з виходом на пенсію, прямо передбачена вищезгаданою нормою чинного законодавства, а самостійна зміна роботодавцем причин звільнення чинним законом не передбачена, - позовні вимоги про зміну формулювань звільнення є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про визнання такою, що погіршує становище Позивача порівняно з законодавством України про працю, умови про роботу в режимі неповного робочого часу, що включені до укладених між відповідачем і ним контрактів: №7 від 15.02.2010 р., контракту від 01.04.2010 р., контракту від 29.06.2010 р., контракту від 29.09.2010 р., контракту від 31.12.2010 р., контракту від 01.04.2011 р., контракту від 01.09.2011 р. та всіх додаткових угод до контракту від 01.09.2011 р.; визнання недійсною умову про роботу в режимі неповного робочого часу, що включена до укладених з відповідачем контрактів: №7 від 15.02.2010 р., контракту від 01.04.2010 р., контракту від 29.06.2010 р., контракту від 29.09.2010 р., контракту від 31.12.2010 р., контракту від 01.04.2011 р., контракту від 01.09.2011 р. та всіх додаткових угод до контракту від 01.09.2011 р., то суд виходить з того, що такі умови режиму роботи Позивача погоджені сторонами і охоплюються принципом свободи договору. Поряд з тим, такі доводи позивача також є необґрунтованими, оскільки на їх недійсність або нікчемність позивач не посилався, іншого судом не встановлено. Щодо позовних вимог про стягнення з Відповідача на його користь суму 116 048,87 грн., що відповідає його втратам у заробітній платі через включення на вимогу Відповідача умов про роботу в режимі неповного робочого часу в контракти, що перелічені у вказаних вище позовних вимогах; та зобов'язання Відповідача при розрахунку розміру середнього заробітку врахувати його втрати у заробітній платі через умову про роботу в режимі неповного робочого часу, розраховані як різниця між посадовим окладом разом із захищеними надбавками та фактичними виплатами із базового бюджетного фінансування, суд виходить з наступного. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частинами першою, третьою та четвертою статті 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі статтею 57 даного Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З огляду на те, що Позивачем не надано належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України правомірності своїх вимог до відповідача в цій частині, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення таких позовних вимог з наданих позивачем, суду доказів не вбачаються. З урахуванням вищевикладеного, позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial