Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-12 00:00:00

В жовтні 2018 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. В обґрунтування позову вказує, що [PERSON] має з відповідачем спільну неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Донька від самого її народження, проживає разом з позивачем та знаходиться повністю на її утриманні. Позивач та відповідач проживають в різних населених пунктах. Відповідач участі у матеріальному забезпеченні доньки та вихованні не приймає. Також зазначила, що неодноразові усні спроби позивача порозумітись з відповідачем та домовитись про його участь у матеріальному забезпеченні та вихованні дитини не мали жодних наслідків. Відповідач спілкуватись з цього приводу категорично відмовляється. Враховуючи вищезазначене позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої доньки, [PERSON] до досягнення повноліття в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але в розмірі не меншому 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; судові витрати просить покласти на відповідача. В грудні 2018 року відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що з викладеними в позовній заяві обставинами не погоджується. Сторони разом із донькою проживали у м. Запоріжжі, та припинили спільне проживання у 2008 році. Одразу після цього влітку 2008 року позивач разом із донькою переїхали мешкати до м. Київ. Перші декілька років після переїзду відповідач передавав позивачу грошові кошти в розмірі 1000,00 доларів США щомісяця, потім по 500,00 доларів США щомісяця. Вказані грошові кошти передавались через колегу [PERSON] нотаріуса [PERSON] . З 2013 року по 2015 рік відповідачем перераховувались грошові кошти на банківську картку позивача та на банківську картку матері [PERSON] . В 2015 році позивач повідомила відповідача про те, що дитині необхідні власна кімната, тому необхідно придбати квартиру. Тому сторони домовились, що [PERSON] передасть позивачу грошову суму в розмірі 25000,00 доларів США в рахунок сплати аліментів наперед. Відповідач стверджує, що передав позивачу грошові кошти в розмірі 25000,00 доларів США у м. Запоріжжі приватному нотаріусу [PERSON] за проханням позивача, в рахунок аліментів на дитину строком до [INFO] . Окрім того, відповідач зауважує, що позивач приблизно 4 роки тому прийняла рішення переїхати на постійне місце проживання до США. Відповідач не став заперечувати, так як позивач аргументувала переїзд кращими можливостями для їх спільної доньки. Тому відповідач вважає, що обов`язок по сплаті аліментів до досягнення дитиною повноліття він виконав в повній мірі. Враховуючи викладене, відповідач просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Ухвалою Київського апеляційного суду у складі судді судової палати з розгляду цивільних справ від 21.03.2019 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою [PERSON] на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 05.10.2018 року. Позивач в судове засідання не з`явилася, про час, дату та місце розгляду справи повідомлена в установленому законом порядку, представником позивача надано до суду заяву про розгляд справи без участі позивача за наявними у справі матеріалами та з урахуванням наданих доказів. Відповідач з представником в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені в установленому законом порядку. В черговий раз надали суду клопотання про відкладення розгляду справи. Зловживання процесуальними правами, або так звані «процесуальні диверсії» - є будь-якими деструктивними діями з використанням процесуальних прав особи, яка бере участь у розгляді судової справи, з метою максимально ускладнити опоненту виграш правового спору в цілому або завдати збиток його певним інтересам, що в будь-якому випадку порушує право особи на справедливий суд, про яке так часто наголошують вітчизняні суди та Європейський суд з прав людини в контексті ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Так, у статтях 44 ЦПК України, 43 ГПК України, ст. 45 КАС України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, а зловживання ними не допускається. Додатково, в контексті ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» доцільно також зазначити, що Європейський суд з прав людини ще 07.07.1989 р. у своєму рішенні у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» зробив висновок про те, що праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження. Крім того, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях у справах проти України також неодноразово зазначав, що однією з ролей національних судів є організація судових проваджень таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (див. п. 28 рішення у справі Шульга проти України від 02.12.2010 р., Заява № 16652/04) і запобігання неналежній та такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі є завданням саме державних органів (див. п. 24 рішення у справі Мусієнко проти України від 20.01.2011 р., Заява № 26976/06). Представник відповідача зловживає правами постійно вносить клопотання про відкладення розгляду справи. Разом з цим, суд вважає можливим постановити рішення у справі, оскільки у справі наявні відзив та всі необхідні пояснення. Суд, дослідивши письмові докази по справі, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що [PERSON] , [INFO] має з відповідачем, [PERSON] , [INFO] спільну неповнолітню доньку, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданому Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області 11.08.2016 року. У відповідності до ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно вимог ч.ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відзиві на позовну заяву відповідач підтвердив, що їхня спільна з позивачем дитина [PERSON] , [INFO], проживає окремо від нього зі своєю матір`ю з 2008 року. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем надано копії окремих банківських виписок щодо перерахування коштів на підтвердження виконання своїх обов`язків щодо утримання дитини, а саме за грудень 2013 року, 2014 рік, та за два місяці 2015 року. Однак позивач зауважує, що цими виплатами участь батька в утриманні дитини обмежилась. За нотаріально посвідченим погодженням з відповідачем дитина разом із матір`ю виїхала до США, де проживає вже 4 роки. Згідно розписки [PERSON] від 16.04.2015 року про отримання грошових коштів в розмірі 25000,00 доларів США в рахунок сплати аліментів до 2024 року, позивач заперечує. Відповідач обґрунтовує свої доводи тим, що надавав ці кошти на придбання квартири, де у доньки була б окрема кімната. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 190 СК України, той із батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо). Такий договір нотаріально посвідчується. Право власності на нерухоме майно за таким договором виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону. Набувачем права власності на нерухоме майно є сама дитина або дитина і той із батьків, з ким вона проживає, на праві спільної часткової власності на це майно. У разі укладення такого договору той із батьків, з ким проживає дитина, зобов`язується самостійно утримувати її. Суд вважає, що в даному випадку такий договір не укладався, дитина права власності на нерухоме майно не отримувала. Тому визначені законом підстави для припинення права на аліменти на дитину відсутні. Статтею 189 СК України, передбачено, що батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Проте такий договір сторонами також не укладався, у встановлений чинним законодавством спосіб порядок виконання батьком його обов`язку утримувати дитину шляхом сплати коштів одноразово не визначався. Щодо доводів представника відповідача про необхідність врахування при визначенні розміру аліментів стану здоров`я та матеріального становища відповідача як платника аліментів, знаходження на його утриманні непрацездатних батьків слід зазначити наступне. Позивачем надано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 30.10.2019 року, з якого вбачається, що батько відповідача [PERSON] є власником об`єкта комерційної нерухомості - тваринницької бази № 2 тваринницького комплексу за адресою: [ADDRESS] . Згідно ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Підсумовуючи вищезазначене, з урахуванням матеріального стану сторін, зважаючи на стан здоров`я відповідача та беручи до уваги обов`язок обох батьків по утриманню дитини, суд вважає за можливе стягувати щомісячно з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої доньки: [PERSON] , [INFO] , а також зважаючи на обставини, які викладені вище, а також виходячи з того, що позивач разом із відповідачем повинні забезпечити дитині рівень життя, необхідний і достатній для її нормального фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку; виходячи з рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини (ч. 1 ст.141 СК України) в розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 03 жовтня 2018 року (день подання даного позову) і до досягнення дитиною повноліття. Стягнення аліментів в даному розмірі суд вважає розумним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини в даному віці. Відповідно до ст. 192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них З огляду на наведене, позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. В порядку ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід стягнути з відповідача на користь держави. З урахуванням задоволення позову стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір у розмірі 704,80 гривень.

Outcome: partial