Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-27 00:00:00

Відповідачка позовні вимоги визнала, щодо їх задоволення не заперечувала, просила розглянути справу у її відсутності. Позивачка на задоволенні позову наполягала, просила про розгляд справи без її участі. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія свідоцтва про смерть [PERSON] - померла [INFO] ; копія свідоцтва про одруження [PERSON] із [PERSON] ; копія свідоцтва про народження [PERSON] ; копія свідоцтва про народження позивачки; копія технічного паспорту на житловий будинок по [ADDRESS] , оформленого на ім`я позивачки та [PERSON] ; копія договору дарування від 26.11.1976р.; копія домової книги на будинок; копія свідоцтва про право спадкування за законом від 11.11.1976р.; копія свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.11.1993р.; копія постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 25.04.2019 р. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що сторони у справі являються доньками [PERSON] та [PERSON] . За життя батькові сторін на праві власності належала Ѕ частина житлового будинку [ADDRESS] . Інша Ѕ частина нерухомості належала матері сторін. Після смерті батька сторін, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.11.1976р. вищевказана Ѕ частина житлового будинку була успадкована позивачкою [PERSON] та її матір`ю - [PERSON] в рівних частках (тобто по 1/4 частині нерухомості з Ѕ частини домоволодіння кожній з них). 26.11.1976р. [PERSON] подарувала позивачці ј частину вищевказаного житлового будинку. Отже, позивачці стала належати Ѕ частина спірної нерухомості. [INFO] . матір сторін - [PERSON] померла. На випадок смерті [PERSON] не розпорядилася належним їй майном (1/2 частиною будинку), заповіту не залишила. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на вищезазначене майно (1/2 частину домоволодіння). 18.11.1993р. нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого [PERSON] (з урахуванням трьох часток спадкової нерухомості, від яких відмовилися на користь позивачки її три сестри) успадкувала після смерті матері 4/10 частини будинку. Питання про спадкування 1/10 частини нерухомості не було вирішено, оскільки на той час одна із сестер позивачки - відповідачка у справі не визначилася із реалізацією свого права про прийняття спадщини. Таким чином, позивачці стали належати 9/10 частин нерухомого майна, позивачка прийняла спадщину, на час смерті матері та по теперішній час вона мешкає у батьківському будинку. Після смерті матері [PERSON] брала участь у витратах на поховання, виконала необхідні поминальні обряди, прийняла в розпорядження домоволодіння в цілому (у тому числі і щодо 1/10 частини будинку) , продовжує мешкати в будинку, від спадщини не відмовилася. Таким чином, позивачка прийняла спадщину на житловий будинок в цілому в порядку ст. 549 ЦК УРСР 1963р. (який діяв на той час), оскільки фактично вступила в управління та володіння спадковим майном. Відповідачка, хоча і була на час смерті матері зареєстрована за спірною адресою, у будинку не мешкала, спадщину не прийняла, на неї не претендує. При зверненні позивачки до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину, їй в цьому було відмовлено з причин відсутності правовстановлюючого документу на вищевказаний житловий будинок, про що 25.04.2019р. нотаріусом було винесено відповідну постанову. Необхідні нотаріусу документи позивачка надати не може у зв`язку із тим, що на час смерті її батьків вимоги діючого законодавства не передбачали обов`язкової державної реєстрації нерухомості у реєстрі прав власності на нерухоме майно, а після смерті матері отримати свідоцтво про право власності на належний їй будинок неможливо. З вищенаведеного виходить, що після смерті матері позивачки вирішити питання про отримання необхідного правовстановлюючого документу у позасудовому порядку неможливо, за визнанням права власності на будинок, як на об`єкт спадщини, може звернутися тільки спадкоємець в судовому порядку. Таким чином, позивачка після смерті своєї матері прийняла спадщину (1/10 частину нерухомості) за законом в порядку ст. 549 ЦК України 1963р. і вважає, що має всі законні підстави для визнання за нею права власності на неї, оскільки до держави вона не перейшла, відумерлою не визнана, відповідачка її не прийняла та на неї не претендує. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки її доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. Оскільки щодо позовних вимог, обставин справи сторони не заперечують, визнають їх, суд вважає, що факти, які обґрунтовують заявлені вимоги і мають значення для справи встановлені, у зв`язку із чим немає необхідності у підтвердженні їх доказами засобом дослідження показань свідків. Відповідно до ч. 1 п.4 Прикінцевих і Перехідних положень ЦК України 2003р. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Оскільки спадкодавець помер у 2003р., спадкові відносини виникли у той час, то підлягають застосуванню положення ЦК УРСР 1963р. Згідно із вимогами ст. 548 ЦК УРСР 1963р. для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Ст. 549 ЦК УРСР передбачено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Після смерті [PERSON] за прийняттям спадщини на 1/10 частину житлового будинку в установлений законом строк ніхто не звертався, однак, позивачка, як спадкоємиця першої черги за законом, після смерті матері прийняв її фактично, в порядку ст. 549 ЦК УРСР 1963р. Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. За ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Як передбачено ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. За ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном ; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У передбачений законом строк для прийняття спадщини позивачка звернулася до нотаріальної контори із відповідною заявою для прийняття спадщини і їй було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 4/10 частини нерухомості. Питання про прийняття спадщини іншої 1/10 частини нерухомості на той час неможливо було вирішити, оскільки відповідачка, як потенційна спадкоємиця за законом, не визначилася із ним. В даний час відповідачка будь-яких заперечень з цього приводу не має, не проти оформлення даної частини будинку на позивачку. Прийняття спадщини є фактом, яке відображає волю спадкоємця придбати майно після смерті спадкодавця. В даному випадку позивачка прийняла спадщину фактично, оскільки її воля, як спадкоємиці першої черги, була виражена у її діях по фактичному управлінню та володінню спадковим майном (зберігання технічних документів на нерухомість, мешкання у спадковому будинку, догляд за його збереженням, проведення ремонту та ін.). Таким чином, позивачка прийняла спадщину в порядку ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, суд вважає, що позивачка є суб`єктом набуття права власності на нерухомість з підстав прийняття спадщини за законом в порядку ч. 1 ст.549 ЦК України. З урахуванням викладених позивачкою та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити її вимоги щодо визнання за нею права власності на спадкове майно.

Outcome: approved