Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-26 00:00:00

В жовтні 2013 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулось до суду з позовом до [PERSON], в якому просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 17 травня 2007 року в сумі 18862 грн. 80 коп. вилучити у відповідача та передати в заклад товариства предмет застави - автомобіль ВАЗ д.н.з. [NUMBER], що належить на праві власності [PERSON], комплект ключів, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу; звернути стягнення на предмет застави шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з наданням повноважень на отримання дублікату свідоцтва про реєстрацію ТЗ замість втраченого, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України по свідоцтву про реєстрацію ТЗ або його дублікату для його подальшої реалізації, а також наданням ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу та зняття вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 12 грудня 2013 року в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі. В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», посилаючись на ухвалення рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить зазначене рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не вірно трактував положення ст.ст. 27, 28 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» щодо порядку повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов'язання. Представник апелянта зазначає, що посилання суду на неспівмірність розміру заборгованості і вартості предмету застави порушує права заставодержателя. Суд не врахував, що транспортний засіб експлуатується значний час, тому його заставна вартість буде різнитись іp вартістю на час продажу, а оцінка заставного майна проводиться під час укладання договору купівлі-продажу. Вислухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Відмовляючи в задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних доказів про направлення [PERSON] письмового повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов'язання, яке повинно бути направлене одночасно з реєстрацію в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Врахувавши співмірність суми заборгованість за кредитом та вартість заставленого майна, суд прийшов до висновку, що задоволення позову суперечитиме засадам справедливості, добросовісності та розумності, передбачених ст. 3 ЦК України. З таким висновком районного суду не погоджується апеляційний суд, виходячи з наступного. По справі встановлено, що 17 травня 2007 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] укладено кредитний договір № CNNNAU 0015105, відповідно до умов якого банк зобов'язувався надати позичальнику кредит в сумі 42072,14 грн. зі сплатою 1,34 % щомісяця, строком повернення до 16 травня 2012 року (а.с. 15-19). З метою забезпечення виконання кредитного зобов'язання 17 травня 2007 року між сторонами було укладено договір застави рухомого майна, предметом якого був автомобіль марки ВАЗ-21070020, рік випуску 2007, реєстраційний номер [NUMBER], який належить на праві власності [PERSON] На день підписання договору вартість предмету застави становила 32850 грн., яка сторонами погоджена (а.с. 21-26). Банком умови кредитного договору виконано та надано позичальнику обумовлену кредитним договором суму коштів, проте позичальник своєчасно погашення кредиту та відсотків не здійснював, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 05 липня 2013 року становить 18862,80 грн. (а.с. 6-10). Відповідно до ст.ст. 526, 527 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. За положеннями ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ч. 2 ст. 590 ЦК України та ст. 20 ЗУ «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду. Положеннями ч. 3 ст. 24, ч. 1 ст. 27 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачено, що обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов'язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження. Якщо інше не встановлено цим Законом, обтяжувач, який має намір звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження в позасудовому порядку, зобов'язаний надіслати боржнику та іншим обтяжувачам, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов'язання. Повідомлення надсилається одночасно з реєстрацією в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. З матеріалів справи вбачається, що 19 березня 2013 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зареєстровано відомості про звернення стягнення на предмет застави, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (а.с. 27). 30 квітня 2013 року банком на адресу відповідача було надіслано повідомлення про порушення ним зобов'язань за кредитним договором та надано строк 30 календарних днів з дати одержання повідомлення для погашення простроченої заборгованості (а.с. 11). Виходячи з наведених норм та викладених обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції прийшов до хибного висновку про недотримання банком вимог чинного законодавства щодо порядку повідомлення боржника про порушення забезпеченого обтяженням зобов'язання, оскільки положення ст. 27 вищевказаного закону не містить посилань, що надсилання повідомлення пізніше, ніж реєстрація відомостей про звернення стягнення, може бути підставою для відмови у позові про звернення стягнення. Крім того, зважаючи на те, що відомості про звернення стягнення були зареєстровані раніше, ніж надіслане повідомлення про порушення зобов'язання, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» надало [PERSON] навіть більше часу, ніж встановлено наведеною нормою, а отже права та інтереси боржника банком порушені не були. Факт направлення банком [PERSON] повідомлення про порушення зобов'язання підтверджений матеріалами справи (а.с. 11-13). Відповідач в судовому засіданні пояснював, що внаслідок неприязних відносин із сусідкою, остання могла отримати адресовану йому кореспонденцію, не повідомивши його про поштове повідомлення, але не заперечував, що адреса його місця проживання зазначена правильно. Також колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги відносно того, що суд першої інстанції при розгляді справи безпідставно послався на неспівмірність розміру заборгованості і вартості предмету застави. Суд не врахував, що договір застави укладено 17 травня 2007 року, автомобіль весь час перебував в експлуатації, а тому його оціночна вартість станом на день винесення судового рішення буде меншою від заставної вартості, яка визначалась в 2007 році. Наявна заборгованість [PERSON] за кредитом навіть у порівнянні із заставною вартістю автомобіля становить більше половини визначеної в договорі застави вартості транспортного засобу. Крім того, положеннями ст. 31 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачено повернення решти коштів, що залишилась після розподілу вирученої суми від продажу, боржнику. Не беруться до уваги висловлені відповідачем заперечення відносно суми боргу за кредитом з посиланням на безпідставне нарахування банком підвищеної в односторонньому порядку відсоткової ставки, оскільки наданий позивачем розрахунок суми боргу (а.с. 6-10) станом на 5 липня 2013 року зроблений з урахуванням поточної відсоткової ставки 16,08, яка відповідає умовам укладеного між сторонами кредитного договору, і різниться з розрахунком суми боргу, яку банк надавав станом на 20 липня 2012 року (а.с. 77-81), і в якому поточна відсоткова ставка була зазначена 27,48. Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає доведеним факт порушення прав позивача, що полягає у неналежному виконанні позичальником умов кредитного зобов'язання, а тому рішення суду першої інстанції на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Outcome: approved