Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-07 00:00:00

в жовтні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача Підприємства з 100 % іноземними інвестиціями «Білла-Україна» із позовом про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, компенсації, інфляції, відсотків та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначено, що позивач перебував в трудових відносинах з відповідачем. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 05.05.2015 року у справі № 752/22/15-ц, позивача було поновлено на посаді касира торговельного залу філії № 18 Підприємства з 100 % іноземними інвестиціями «Білла-Україна» з 23.12.2014 р. та стягнуто з підприємства середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 11524,56 грн., та моральну шкоду в сумі 1200,00 грн. Однак, 06.03.2016 року наказом відповідача позивача було знову звільнено через відсутність у нього дієздатності та копію наказу було вручено опікуну позивача без присутності органу опіки. Зазначений наказ позивач вважає незаконним та дискримінаційним, в зв`язку з чим він звернувся до суду за захистом своїх прав та просив суд: стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в сум 26219,18 грн.; компенсацію за недоотриману зарплату до рівня середньої заробітної плати по місту Києву в сумі 44705,82 грн.; компенсацію 3 % річних за користування коштами позивача в сумі 798,17 грн.; втрати від інфляції по компенсації за недоотримані зарплати в сумі 863,48 грн.; вихідну допомогу в розмірі трьох мінімальних заробітних плат в сумі 7808,22 грн., компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки в сумі 4528,05 грн.; моральну шкоду спричинену дискримінацією в сумі 6890,00 грн.; моральну шкоду завдану ушкодженням психічного стану здоров`я позивача в сумі 6890,00 грн., моральну шкоду спричинену порушенням права інформаційної приватності в сумі 6890,00 грн., моральну шкоду, спричинену порушенням нормальних зв`язків через невиплату заробітної плати в розмірі 6890,00 грн.; моральну шкоду спричинену незаконним звільненням та приниженням честі і гідності в сумі 6890,00 грн., а також просив стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову та представницьку допомогу в сумі 10000,00 грн. та поновити його на роботі на посаді касира торговельного залу філії № 18 Підприємства з 100 % іноземними інвестиціями «Білла-Україна». В ході розгляду справи позивач неодноразово уточнював позовні вимоги, та згідно останньої редакції позовних вимог від 10.04.2019 року, просив суд: стягнути недоплачену суму стягнення за рішенням суду від 05.05.2015 року у справі № 752/22/15-ц після встановлення її розміру; стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в сум 26219,18 грн.; компенсацію за недоотриману зарплату до рівня середньої заробітної плати по місту Києву в сумі 44705,82 грн.; компенсацію 3 % річних за користування коштами позивача в сумі 798,17 грн.; втрати від інфляції по компенсації за недоотримані зарплати в сумі 863,48 грн.; вихідну допомогу в розмірі трьох мінімальних заробітних плат в сумі 7808,22 грн., компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки в сумі 4528,05 грн.; моральну шкоду спричинену дискримінацією в сумі 6890,00 грн.; моральну шкоду завдану ушкодженням психічного стану здоров`я позивача в сумі 6890,00 грн., моральну шкоду спричинену порушенням права інформаційної приватності в сумі 6890,00 грн., моральну шкоду, спричинену порушенням нормальних зв`язків через невиплату заробітної плати в розмірі 6890,00 грн.; моральну шкоду спричинену незаконним звільненням та приниженням честі і гідності в сумі 6890,00 грн., а також просив стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову та представницьку допомогу в сумі 10000,00 грн. та поновити його на роботі на посаді касира торговельного залу філії № 18 Підприємства з 100 % іноземними інвестиціями «Білла-Україна»; винести окрему ухвалу щодо бездіяльності органу опіки та піклування, та використання опікуном своїх повноважень на шкоду позивачу; стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу. Позивач в судове засідання не з`явився. До суду надіслав письмову заяву про розгляд спрви без його участі. Позов підтримав та просив його задовольнити з викладених в ньому підстав, вказавши, що представники відповідача при його звільненні діяли неправомірно та дискримінаційно, а тому його слід поновити на посаді. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не підтримав в повному обсязі, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність, оскільки, при звільнення позивача відповідачем були дотримані всі вимоги закону, а також зазначив про те, що позивачем було пропущено встановлений законом строк звернення з даним позовом, що є підставою для відмови в задоволенні позову. Враховуючи викладене, суд вважає можливим розглянути справу без участі позивача . Суд дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] перебував в трудових відносинах з відповідачем Підприємства з 100 % іноземними інвестиціями «Білла-Україна», що не заперечувалось представником підприємства в ході розгляду справи. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 05.05.2015 року у справі № 752/22/15-ц, позивача було поновлено на посаді касира торговельного залу філії № 18 Підприємства з 100 % іноземними інвестиціями «Білла-Україна» з 23.12.2014 р. та стягнуто з підприємства середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 11524,56 грн., та моральну шкоду в сумі 1200,00 грн. Із вказаного рішення суду, яке набрало законної сили, вбачається, що відповідно до наказу начальника сектору кадрового адміністрування ПІІ «Білла-Україна» від 23.07.2014 року №158-к/тр, позивача з 23.07.2014 року прийнято на посаду касира торговельного залу філії №18, з окладом згідно штатного розкладу, з тримісячним випробувальним строком, з повною індивідуальною матеріальною відповідальністю. За даними наказу начальника відділу персоналу ПІІ «Білла-Україна» від 23.12.2013 року №288-к/тр про звільнення за прогул без поважних причин позивача - 16.12.2014 року з 11 00 год. до 20 00 год., останній, касир торговельного залу філії №18, був відсутній на роботі без поважних причин. Робочі зміни з 16.12.2014 року наказано вважати прогулами та оплатити за фактично відпрацьований час. Звільнено з 23.12.2014 року за прогул без поважних причин, згідно пункту 4 ст. 40 КЗпП України. Однак, судом встановлено, що зазначене звільнення відбулось із порушенням вимог трудового закону, в зв`язку з чим позивача було поновлено на роботі. Відповідно до копії довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією від 18.04.2016 року, наданою позивачем, останньому встановлено другу групу по інвалідності. Позивача за вказаним рішенням суду було поновлено на посаді, та наказом № 4-з від 05.05.2015 року, з метою встановлення можливості подальшої роботи та виконання функцій касира торговельного залу [PERSON] за станом здоров`я та наявною інвалідністю, було створено комісію, якій доручено провести службове розслідування щодо можливості подальшої роботи та виконання функцій касира на підприємстві [PERSON] Відповідно до протоколу засідання комісії від 15.05.2015 року, комісією було вирішено з 15.05.2015 року оголосити [PERSON] про простій з незалежних від нього причин, про що видати відповідний наказ, та звернутись до КМЦМСЕ про обмеження та рекомендації щодо створення комфортних умов праці для [PERSON] . В зв`язку із поданням [PERSON] довідки до акта МСЕК та індивідуальної програми реабілітації, якою встановлено інвалідність, наказом відповідача від 15.05.2015 року № 28-к/тр-ос, визнано для [PERSON] , касира торговельного залу філії № 18, робочий час з 11-00 год. до 20-00 год. з 15.05.2015 року до вирішення питання про його подальшу роботу на підприємстві, у зв`язку зі встановленнм факту інвалідності, простоєм з незалежних від нього причин, а також наказано оплатити йому йому час простою не з вини працівника з розрахунку не нжче посадового окладу. Відповідно до протоколу засідання комісії від 09.06.2015 року, комісією було вирішено продовжити простій [PERSON] з незалежних від нього причин, та звернутись до ЛКК Київського міського психоневрологічного диспансеру № 2 про обмеження та рекомендації щодо створення комфортних умов праці для [PERSON] , та отримання висновку про можливість подальшого його працевлаштування. Відповідно до протоколу засідання комісії від 17.08.2015 року, встановлено, що 12.08.2015 року відповідачем було отримано відповідь головного лікаря КМПД № 2, відповідно до якої [PERSON] , інваліду другої групи з дитинства, рекомендується працювати різноробочим, без доступу до матеріальних цінностей, зі скороченим робочим днем, в зв`язку з чим комісією було вирішено припинити простій [PERSON] з 08.09.2015 року, про що його письмово повідомити та зобов`язано прибути останнього до Центрального офісу підприємства для ознайомлення із документами. Крім того, в зв`язку зі встановленою невідповідністю займаній посаді касира торгівельного залу за станом здоров`я, було вирішено запропонувати [PERSON] вакансії на вакантні посади, що відповідають отриманим рекомендаціям. Наказом № 45-к/тр-ос від 07.09.2015 року, було припинено для [PERSON] простій з незалежних від нього причин з 16.09.2015 року та зобов`язано прибути в Центральний офіс підприємства 16.09.2015 року для ознайомлення з наказом, було внесено зміни до графіку робочого часу [PERSON] , та у зв`язку зі встановленою невідповідністю займаній посаді за станом здоров`я було вирішено запропонувати [PERSON] вакансії на вакантні посади, що відповідають отриманим рекомендаціям. Копія зазначеного у встановленому законом порядку була направлена позивачу. Відповідно до наказу № 2-к/тр-ос від 09.03.2016 року, період відсутності [PERSON] з 16.09.2015 року по 03.03.2016 року було визнано з поважних причин. Наказом № 09/03/16-к/тр/000001 від 09.03.2016 року, [PERSON] було звільнено 09.03.2016 року з посади касира торгівельного залу філії № 18, у зв`язку із виявленою невідповідністю працівника займаній посаді або виконуваній роботі, внаслідок стану здоров`я, згідно п. 2 ст. 40 КЗпП України, та зазначено про необхідність виплати компенсації за дні невикористаної відпустки та вихідної допомоги в розмірі середнього місячного заробітку. Із зазначеного наказу вбачається, що, зокрема, підставою для його видачі слугувало рішення суду у справі № 752/14744/14-ц, яким [PERSON] було визнано недієздатним. Наказ було вручено [PERSON] , як опікуну, [PERSON] та останній було вручено трудову книжку [PERSON] . Відповідно до довідки № 354 від 16.05.2016 року, було встановлено, що [PERSON] було нараховано заробітну плату за період з травня 2015 р. по березень 2016 р. на загальну суму 32052,15 грн. (до видачі 25658,89 грн.), та затримки по виплаті заробітної плати відсутні. Дійсно, в матеріалах справи міститься копія рішення Голосіїського районного суду м. Києва від 01.07.2015 року, відповідно до якого заяву [PERSON] про визнання особи недієздатною, встановлення над нею опіки та призначення опікуна було задоволено. Визнано [PERSON] недієздатним, встановлено опіку над ним та призначено опікуном [PERSON] (а.с.58-59). Однак, відповідно до даних ЄДРСР, рішенням Апеляційного суду м. Києва 28 листопада 2017 року, яке було залишено без змін постановою Верховного Суду від 21.12.2018 року, - рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01 липня 2015 року було скасоване та ухвалено нове, яким відмовлено в задоволенні заяви [PERSON] , заінтересована особа: Орган опіки та піклування Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання [PERSON] недієздатним, встановлення над ним опіки і призначення опікуна. З наведених рішень апеляційної та касаційної інстанції вбачається, що відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи, яка була проведена 23.04.2015 року у Київському міському центрі судово-медичної експертизи, [PERSON] страждає на стійкий психічний розлад у вигляді шизофренії параноїдної, безперервний тип перебігу. Дефектний стан (згідно з МКХ-10,шифр F 20.0). За своїм психічним станом не здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними та потребує встановлення опіки, а також відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи № 25 від 22.06.2017 року [PERSON] потребує проведення стаціонарної судово-психіатричної експертизи. З висновку судово-психіатричної експертизи №71 від 26.04.2017 року, яка була проведена на підставі постанови слідчого відділу поліції №4 Шевченківського управління поліції ГУ Національної поліції у м. Києві в рамках розслідування кримінального провадження № 12017100100000026, вбачається,що у період часу,до яких відносяться правопорушення,в скоєнні яких [PERSON] підозрюється (01.01.2017 р..03.01.2017 р.) він виявляв ознаки, психічного захворювання - шизофренії параноїдної, стан неповної ремісії (згідно з МКХ-10,шифр- F20.04), у стані тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності не знаходився. За своїм психічним станом у періоди часу, до яких відносяться правопорушення,в скоєнні яких [PERSON] підозрюється (01.01.2017.,03.01.2017р.) він не був здатний повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними. У теперішній час останній виявляє ознаки шизофренії параноїдної, стан неповної ремісії (згідно з МКХ-10,шифр F-20.04), що істотно впливає на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Рекомендовано застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку . Згідно з повідомленням ГУ НП України у м. Києві від 10.01.2017 року [PERSON] 04.01.2017 року Шевченківським управлінням поліції ГУНП у м.Києві пред`явлено підозру за ч.2 ст.15ч.3 ст.185 КК України, крім того, останній, розшукувався Голосііївським УП як безвісно зникла особа. Крім того, вказаними рішеннями констатовано, що за наявності суперечливих даних щодо стану [PERSON] , визначення його стану можливе лише на підставі проведення стаціонарної судово-психіатричної експертизи, яку провести не вбачалось можливим, в зв`язку з відсутність останнього. Відповідно до ст. 40 п. 2 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у разі виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи. Звільнення з підстав, передбачених ч. 2 цієї статті допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Згідно із ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.п. 1, 2-5, 7 ст.40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою профспілкового органу, членом якої є працівник. Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законних підстав, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Відповідно до ст. 17 та ст. 18 цього ж Закону України, відмова в укладенні трудового договору або в просуванні по службі, звільнення за ініціативою адміністрації,переведення інваліда на іншу роботу без його згоди з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан його здоров`я перешкоджає виконанню професійних обов`язків, загрожує здоров`ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров`я інвалідів. Підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність, з урахуванням побажань інваліда, наявних у нього професійнихнавичок і знань, а також рекомендацій медико-соціальної експертизи. В ході розгляду справи судом встановлено, що відповідачем з метою підтвердження обмежень та рекомендацій щодо створення комфортних умов праці для [PERSON] , оскільки, останньому було встановлено інвалідність, - вживались заходи щодо отримання рекомендацій та перелік посад, на яких останній може працювати, та відповідачем було отримано відповідь про те, що [PERSON] , як інваліду другої групи з дитинства, рекомендується працювати різноробочим, без доступу до матеріальних цінностей, зі скороченим робочим днем. Також слід зазначити, що позивач ініціюючи питання про порушення його трудових прав та дискримінації, в ході розгляду справ не надав суду переконливих доказів, які б свідчили про те, що він немає будь-яких психічних захворювань, та за своїм станом здоров`я може обіймати посаду касира, яка серед іншого передбачає і матеріальну відповідальність. Відповідно до ч. 3 ст. 5 Закону України «Про охорону праці» № 2694 від 14.10.1992 року, працівнику не може пропонуватися робота, яку за медичним висновком він не може виконувати за станом здоров`я. Однак, доказів на підтвердження того, що позивачу у відповідності до вимог закону, як інваліду, з урахуванням рекомендацій лікарів, - пропонувались інші вакансії, які були вакантними на підприємстві, та які за станом здоров`я міг зайняти позивач, та останній від них відмовився, матеріали не містять. Крім того, доказів на підтвердження того, що до відповідного профспілкового комітету відповідачем було направлено подання про надання згоди на звільнення позивача, у зв`язку з виявленою невідповідністю працівника виконуваній роботі за станом здоров`я, яке перешкоджає, виконанню даної роботи, а також надання згоди комітетом на його звільнення, - матеріали справи також не містять. Відповідно до ч. 3 ст. 43 КЗпП України, подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою згодою. Доказів на підтвердження надання зазначеної згоди позивачем або на той момент опікуна, стороною відповідача суду також не надано. З наведеного вбачається, що при звільненні позивача підприємством не було дотримано всіх обов`язкових умов діючого закону, які б давали відповідачу підстави для звільнення особи на підставі п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Однак, в ході розгляду справи стороною відповідача було заявлено про те, що позивачем при подачі даного позову було пропущено встановлений законом строк для подання позовної заяви про поновлення на роботі, а тому сторона відповідача просила в задоволенні позову з цих підстав відмовити. Розглядаючи наведені доводи сторони відповідача, судом було встановлено, що позивача звільнено з посади 09.03.2016 року, з даним позовом позивач звернувся до суду 19.10.2016 року, тобто більше ніж через шість місяців після звільнення. Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Статтею 234 КЗпП України передбачено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Як роз`яснено в Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду трудових спорів», встановлені ст. 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторони. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює, або вважає неможливим поновити пропущений строк. Якщо строк пропущено з поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного строку і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи, права та обов`язки сторін. В ході розгляду справи стороною позивача не було заявлено клопотань в частині поновлення строків звернення з даним позовом до суду, оскільки останній пропущено з поважних причин, як і не надано доказів поважності цих причин. Окремо слід звернути увагу на те, що ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 01.11.2016 року у справі № 752/6470/16-ц, позов [PERSON] до Підприємства з 100 % іноземними інвестиціями «Білла-Україна», про стягнення заробітної плати, компенсації, інфляції, відсотків та відшкодування моральної шкоди, було залишено без розгляду, та зазначена ухвала суду позивачем оскаржена у встановленому законом порядку не була, натомість, 19.10.2016 року останнім було подано новий позов. Враховуючи викладене, а також зважаючи на те, що позивачем було пропущено строк звернення до суду з даним позовом та будь-яких клопотань в цій частині в ході розгляду справи заявлено не було, та стороною відповідача заявлено про застосування таких строків до позову, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, в зв`язку з пропуском позивачем встановленого законом строку для звернення до суду за захистом своїх прав в сфері трудового законодавства. В порядку ст. 141 ЦПК України, а також з огляду на те, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, судові витрати, на яких наполягав позивач в сумі 10000,00 грн., слід залишити за позивачем по фактично понесеним.

Outcome: dismissed