Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-27 00:00:00

В жовтні місяці 2017 року [PERSON] звернулася до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна», про захист прав споживача та стягнення грошових коштів. В обгрунтування позову зазначила, що між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» 27 липня 2017 року укладено Договір №3087 фінансового лізингу. Згідно п. 1.1, 3.1.1, 3.1.2, 3.3.2 договору, лізингодавець (Відповідач) зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування лізингоодержувачу предмет лізингу, а лізингоодержувач (Позивач) зобов'язується прийняти предмет лізингу і належним чином використовувати його за призначенням. Відповідно до п. 1.1 Договору предметом фінансового Лізингу є транспортний засіб, а саме ЗАЗ АКС. Вартість предмета лізингу становить 177 555 грн. Під час укладення договору позивач сплатила 47 000 грн. та вважала, що гарантовано отримає вибраний нею автомобіль, проте відповідач умови договору на виконав транспортний засіб позивачу не надав. Позивач зазначає, що укладений договір фінансового лізингу підлягає визнанню недійсним, оскільки нотаріально не посвідчений та умови договору є несправедливі і порушують принцип добросовісності. Враховуючи викладене, позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь грошові кошти одержані на виконання недійсного правочину у розмірі 47 000,00 грн., а також судові витрати. В судовому засіданні позивач не з'явилася, її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні викладених в позовній заяві та просив позов задовольнити. Відповідач свого представник в судове засідання не направив, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки судові не повідомив. Своїм правом на надання відзиву на позовну заяву не скористався. За згодою позивача суд розглядає справу в заочному порядку. Заслухавши думку учасників судового процесу та дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що 27 липня 2017 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» укладено Договір №3087 фінансового лізингу. Відповідно до п. 1.1 Договору предметом фінансового Лізингу є транспортний засіб, а саме ЗАЗ АКС. Вартість предмета лізингу становить 177 555 грн. Відповідно до п.1.3. зазначеного договору Лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором. Під час укладення договору позивач сплатила 47 000 грн., що підтверджується квитанцією №3152900 від 27.07.2017 року. Згідно п.1.7. договору фінансового лізингу, предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця. Проте, станом на момент подання позовної заяви, умови договору відповідачем не виконані, предмет лізингу позивачеві не передавався. Позивач на адресу відповідача направляла повідомлення про розірвання договору та повернення сплачених коштів, проте відповіді та і не отримала. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до п.4 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими є, зокрема, умови договору про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору. Положенням п.3.4.3 спірного договору узгоджено, що лізингоодержувач має право відмовитись або розірвати договір у передбачених даним договором або чинним законодавством випадках. Однак, в той же час, згідно з п.12.1 договору, лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п. 1.17 та 4.1 та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору. У такому випадку поверненню підлягає 80 % (вісімдесят відсотків) від сплаченого авансового платежу та / або частини авансових платежів, а 20 % (двадцять відсотків) лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію договору в такому випадку не повертається. Таким чином, із аналізу змісту договору, слідує, що за невиконання своїх зобов'язань (одностороння відмова від зобов'язання чи розірвання договору) за договором фінансового лізингу лізингодавець не несе відповідальності, у той час як позивач позбавлений можливості односторонньої відмови чи розірвання договору без застосування відповідних санкцій чи матеріальних втрат (поверненню підлягають не всі платежі, а лише 80 % від суми авансового платежу, а комісія за організацію договору взагалі поверненню не підлягає), тобто за аналогічних обставин лізингодавець отримує матеріальну вигоду, тоді як лізингоодержувач лише витрати. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Згідно з п.2 ч.6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому. Зважаючи не те, що відповідач умови договору не виконує, договір фінансового лізингу нотаріально не посвідчений та його умови є несправедливими, що порушують Закону України «Про захист прав споживачів», суд вважає позовні вимоги обгрунтовуваними та такими, що підлягають задоволенню, а тому слід стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти одержані на виконання недійсного правочину у розмірі 47 000,00 грн., а також судові витрати понесені позивачем у вигляді судового збору у розмірі 640,00 грн.

Outcome: approved