Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-20 00:00:00

В грудні 2016 року [PERSON] звернувся у суд із позовом до [PERSON], за участю третіх осіб Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі ТОВ «ОТП Факторинг Україна»), Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі ПАТ «ОТП Банк»), про поділ спільного майна подружжя. На обґрунтування позивач вказав, що з 03 серпня 1985 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який було розірвано 26 листопада 2008 року Київським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції за актовим записом № 26. Під час шлюбу вони придбали трикімнатну квартиру № 16 в будинку № 2 по Євпаторійському проїзду в м. Харкові та двокімнатну квартиру № 2 в будинку № 2 по Євпаторійському проїзду в м. Харкові, які були оформлені на імя його дружини згідно з договорами купівлі-продажу. 04 липня 2008 року було укладено Кредитний договір № ML-701/395/2008, за умовами якого Закрите акціонерне тоариство «ОТП Банк», змінене на ПАТ «ОТП Банк», надало [PERSON] кредит в розмірі 108\~241,95 швейцарських факнків на строк до 04 липня 2028 року. Цього ж дня для забезпечення виконання зобовязань за договором кредиту укладено Договір іпотеки, предметом якого є квартира № 16 в будинку № 2 по Євпаторійському проїзду в м. Харкові. 07 червня 2010 року ПАТ «ОТП Банк» відступив право вимоги за договором іпотеки ТОВ «ОТП Факторинг Україна». Після розірвання шлюбу він проживає в трикімнатній квартирі, сплачує комунальні послуги, несе витрати на ремонт житла. При цьому дана квартира придбана за кошти, отримані від реалізації належних йому на праві власності квартир № 45 в будинку № 7-б по вул. Гацева в м. Харкові та № 45 в буд. № 190 по вул. Полтавський Шлях в м. Харкові. Посилаючись на вказані обставини, просив визнати вказане майно спільним сумісним; поділити спільне сумісне майно, визнавши за ним право власності на трикімнатну квартиру № 16 в будинку № 2 по Євпаторійському проїзду в м. Харкові. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 01 червня 2017 року в задоволенні позову відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову про поділ майна подружжя та ухвалити нове рішення про задоволення позову в цій частині. Зокрема зазначає, що вартість майна підтверджується Висновками, складеними Товариством з обмеженою відповідальністю «Мегаполіс і партнери» (далі ТОВ «Мегаполіс і партнери») та Товариством з обмеженою відповідальністю «Метр-експерт плюс» (далі ТОВ «Метр-експерт плюс»), та фактично є рівною; понад пять років відповідач не проживає на території України та не дбає про майно; суд не розяснив йому право на призначення експертизи щодо вартості майна та ухвалив рішення без врахування практики Європейського Суду з прав людини, зокрема, Рішення «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року. Відповідач та треті особи рішення суду першої інстанції не оскаржили, своїх заперечень на апеляційну Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відмовляючи в задоволенні позову щодо визнання квартири № 16 в будинку № 2 по Євпаторійському проїзду в м. Харкові та квартири № 2 в будинку № 2 по Євпаторійському проїзду в м. Харкові спільним майном подружжя, суд першої інстанції вважав, що спір в цій частині між сторонами відсутній. Відмовляючи в задоволенні позову в частині поділу спільному майна подружжя, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надав доказів участі особистими коштами у придбанні квартири № 16 в будинку № 2 по Євпаторійському проїзду в м. Харкові, що виключає можливість застосування до спірних правовідносин положень частини 2 статті 70 СК України. Крім того, відсутня вартість цих квартир. Однак погодитись з таким висновком не можна, оскільки суд неповно зясував обставини, що мають значення для справи; неправильно застосував норми матеріального права. За статтею 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати. Зазначені вимоги закону залишились поза увагою суду першої інстанції. Матеріали справи свідчать, що [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 03 серпня 1985 року, який було розірвано 26 листопада 2008 року Київським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції за актовим записом № 26 Відповідно до Договору купівлі-продажу від 25 вересня 2007 року за час подружнього життя [PERSON] придбана трикімнатна квартира № 16 в будинку № 2 по Євпаторійському проїзду в м. Харкові, житловою площею 53,5 кв. м., загальною площею 77,8 кв. м. Договір посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 3555. Даний факт підтверджується Витягом з Державного реєстру правочинів № 4666462 та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11 жовтня 2007 року (реєстраційний номер 4128932; номер запису В-11646 в книзі 1). Квартира придбана за 501\~970 грн. 00 коп. Відповідно до Договору купівлі-продажу від 22 листопада 2007 року за час подружнього життя [PERSON] також придбана двокімнатна квартира № 2 в будинку № 2 по Євпаторійському проїзду в м. Харкові, житловою площею 37,5 кв. м., загальною площею 57,7 кв. м. Договір посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 12258. Даний факт підтверджується Витягом з Державного реєстру правочинів № 5003242 та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 26 листопада 2007 року (реєстраційний номер 16798154; номер запису В-52264 в книзі 1). Квартира придбана за 371\~175 грн. 00 коп. (а. с. 10-13). Засади шлюбу, а також особисті немайнові та майнові права і обовязки подружжя, визначає СК України. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Статтею 368 ЦК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте у результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Згідно з розясненнями, що містяться в пунктах 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина 3 статті 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. За правилами частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно зі статтею 71 СК України майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. При цьому беруться до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення для справи. Разом з тим, з метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Так, стаття 57 СК України визначає перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття, зокрема, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто (пункт 3 частини 2 статті 57 СК України). Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (стаття 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів норма статті 60 СК України вважається правильно застосованою. Саме така правова позиція міститься в постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, від 03 червня 2015 року у справі № 6-38цс15, які відповідно до вимог статті 360-7 ЦПК України є обовязковими для судів. Звертаючись із позовом, [PERSON] посилався на те, що трикімнатна квартира № 16 в будинку № 2 по Євпаторійському проїзду в м. Харкові є спільним майном подружжя та придбана за кошти, отримані від реалізації належних йому на праві власності квартир № 45 в будинку № 7-б по вул. Гацева в м. Харкові та № 45 в буд. № 190 по вул. Полтавський Шлях в м. Харкові. Доказів того, що трикімнатна квартира № 16 в будинку № 2 по Євпаторійському проїзду в м. Харкові придбана за особисті кошти позивача, матеріали справи не містять. Не надано таких доказів і суду апеляційної інстанції. Разом з тим, трикімнатна квартира № 16 в будинку № 2 по Євпаторійському проїзду в м. Харкові та двокімнатна квартира № 2 в будинку № 2 по Євпаторійському проїзду в м. Харкові, які були оформлені на імя його дружини згідно з договорами купівлі-продажу, придбані в період шлюбу та належними доказами доведено, що це майно придбано за спільні сумісні кошти сторін. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина 1 статті 69 СК України). Згідно з Висновком ТОВ «Мегаполіс і партнери» 23 грудня 2016 року, оціночна вартість обєкта оцінки квартири № 16 в будинку № 2 по Євпаторійському проїзду в м. Харкові складає суму в розмірі 409\~904 грн. 00 коп. без ПДВ. Згідно з Висновком ТОВ «Метр-експерт плюс» ринкова вартість обєкта оцінки - квартири № 2 в будинку № 2 по Євпаторійському проїзду в м. Харкові складає суму в розмірі 405\~007 грн. 00 коп. без ПДВ (а. с. 19, 83). Інших доказів щодо вартості вказаного майна матеріали справи не містять. Не надано таких доказів і суду апеляційної інстанції. За правилами частини 4 статті 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справ. Їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. На виконання вимог вказаної норми права суд апеляційної інстанції належним чином розяснив [PERSON] представнику відповідача його право заявити клопотання про призначення експертизи щодо вартості спірного майна. Однак відповідного клопотання заявлено не було. В суді апеляційної інстанції позивач пояснив, що після розірвання шлюбу з [PERSON] в квартирі № 2 в будинку № 2 по Євпаторійському проїзду в м. Харкові залишились проживати батьки відповідача. Сам позивач проживає в трикімнатній квартирі, сплачує комунальні послуги, несе витрати на ремонт житла. З огляду на це, підстав для відмови в задоволенні позову у суду першої інстанції не було. Вказане майно підлягає визнанню спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] В порядку поділу спільного майна подружжя судова колегія, з урахуванням обставин справи, вважає за необхідне визнати право власності: за [PERSON] на трикімнатну квартиру № 16 в будинку № 2 по Євпаторійському проїзду в м. Харкові, житловою площею 53,5 кв. м., загальною площею 77,8 кв. м.; за [PERSON] - двокімнатну квартиру № 2 в будинку № 2 по Євпаторійському проїзду в м. Харкові, житловою площею 37,5 кв. м., загальною площею 57,7 кв. м. При цьому з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню компенсація в розмірі 4\~897 грн. 00 коп. із розрахунку: 409\~904 грн. 00 коп. - 405\~007 грн. 00 коп. Заперечення третьої особи проти позову правового значення не мають, оскільки поділу підлягає майно подружжя, яке також знаходиться у третіх осіб, а гарантії іпотекодержателя щодо спірного майна визначені частиною 2 статті 23 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обовязки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про задоволення позову з підстав, передбачених пунктом 2 частини 1 статті 307 ЦПК України.

Outcome: partial