Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-05 00:00:00

В жовтні 2017 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив суд визнати за ним право власності на ? частку апартаментів №9064 в літ. «З», вул. Червонофлотська, буд. 1, що знаходяться в м. Алушта, АР Крим, та квартиру №12, розташовану за адресою: м. Дніпро, вул. Івана Акінфієва (колишня Фучика), буд. 24 в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], померлого 23.11.2016р., та за відповідачем на ? частку апартаментів №9064 в літ. «З», вул. Червонофлотська, буд. 1, що знаходяться в м. Алушта, АР Крим, як на частку спільного сумісного майна подружжя. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що після смерті його батька - [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому вищезазначене майно. Відповідач за позовом [PERSON] є його матірю та дружиною спадкодавця. Позивач звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON] за місцем відкриття спадщини, для отримання свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно, але у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом йому було відмовлено, бо за життя спадкодавця не була визначена його частка в об'єкті нерухомості, який не отримував свідоцтво про право власності на житло. Таким чином, позивач не може оформити право власності в порядку спадкування за законом, шляхом позасудового порядку у нотаріальній конторі та йому приватним нотаріусом [PERSON] було рекомендовано його отримання в судовому порядку, а також вказує на обовязковість визначення частки матері у спадщині. В судове засідання сторони не зявилися, подали письмові заяви про розгляд справи у їх відсутність на підставі наданих документів. При цьому позивач наполягав на задоволенні позовних вимог, відповідачка проти їх задоволення не заперечувала. За таких обставин, на підставі ст. 169 ЦПК України та ч. 2 ст. 197 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності сторін та без фіксації судового процесу технічними засобами. З урахуванням тих обставин, що позиція представника відповідача відносно позовних вимог суду відома, є підстави для винесення рішення суду на загальних засадах ЦПК України, встановлених главою 7 розділу III ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 23.11.2016 помер [PERSON] (а.с. 16). Після його смерті відкрилася спадщина на все належне йому майно, а саме: частина апартаментів №9064 в літ. «З», вул. Червонофлотська, буд. 1, що знаходяться в м. Алушта, АР Крим. Співвласниками вказаних апартаментів №9064, зокрема є [PERSON]. Також [PERSON] проживав до самої смерті у квартирі №12, розташованій за адресою: м. Дніпро, вул. Івана Акінфієва (колишня Фучика), буд. 24. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. ч. 2 ст. 1274 ЦК України визначено, що спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Спадкоємцями першої черги по закону після смерті [PERSON] є його дружина - [PERSON], яка звернулася із заявою про відмову від спадщини на користь свого сина [PERSON]. На підставі вищевказаного, позивач у встановлений законом строк, звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON] з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті свого батька - [PERSON], померлого 23.11.2016 На підставі його заяви була заведена відповідна спадкова справа за №3/2017, копія якої знаходиться в матеріалах даної справи. Проте, 23.08.2017 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON] було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с. 19-20), оскільки за життя спадкодавця не була визначена його частка в об'єкті нерухомості, який за життя не отримував свідоцтво про право власності на житло, а саме: частку апартаментів №9064 в літ. «З», вул. Червонофлотська, буд. 1, що знаходяться в м. Алушта, АР Крим. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна від 17.05.2010 а.с. 1114), посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий №884, [PERSON], від імені якої на підставі довіреності діяла [PERSON], придбала ? частину апартаментів №9064 в літ. «З», вул. Червонофлотська, буд. 1, що знаходяться в м. Алушта, АР Крим в праві спільної власності. Власником іншої ? частини апартаментів є [PERSON] (дочка). Відповідно до п.1.4. Договору купівлі-продажу нерухоме майно, а саме: апартаменти №9064 в літ. «З», вул. Червонофлотська, буд. 1, що знаходяться в м. Алушта, АР Крим, має розмір загальної площі 70,7 кв.м., вартість якого становить 351 765,02 грн. (п.1.3. Договору купівлі-продажу). Відповідно до п.1.5. Договору купівлі-продажу Продавцю (ТОВ «Капітальні інвестиції») доведено до відома зміст згоди чоловіка Покупця 1 ([PERSON]), [PERSON], на купівлю Покупцем частки нерухомого майна, посвідченої нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], від 29.04.2010 за №192. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. В пункті 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що частка суб'єкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Отже, нерухоме майно належить до спільного майна подружжя, а тому на день смерті [PERSON] належить на праві спільної сумісної власності нерухоме майно - апартаменти №9064 в літ. «З», вул. Червонофлотська, буд. 1, що знаходяться в м. Алушта, АР Крим, у вигляді ? частки (з виділенням в натурі), яка входить до спадкового майна померлого спадкодавця, та відповідно іншому подружжю [PERSON] належить інша ? частка нерухомого майна, яка залишається у її власності. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Спадкоємці за усною угодою між собою, якщо це стосується рухомого майна, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них. Разом з тим, відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до абзаців 14-17 п. 3.1 [PERSON] спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013р. за № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» - відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Без звернення спадкоємців до нотаріальної контори за одержанням свідоцтва про право на спадщину збільшується ймовірність порушення прав інших осіб, спадкоємців за заповітом, спадкоємців, які прийняли спадщину. Оскільки нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, виник цивільно-правовий спір, який підлягає розглядові у позовному провадженні. Непорушність права власності проголошена і в низці міжнародних документів (ст. 17 Загальної декларації прав людини (ООН,10.12.1948 року), ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950), відповідно до якої, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Аналізуючи право особи на мирне володіння своїм майном, Європейський суд з прав людини дійшов висновків, згідно з якими визнанням права кожного на мирне володіння своїм майном, по суті, гарантовано право власності; право розпорядження є традиційним і фундаментальним аспектом права власності (рішення ЄСПЛ у справі «Маркс проти Бельгії» від 27.04.1979 року,п.63). В даному ж випадку, позивач позбавлений можливості не тільки розпоряджатися спадковим майном, але й зареєструвати своє право власності на нього через невизначеність часток у спірному майні, та право позивача щодо цієї обставини підлягає судовому захисту. При цьому, судом встановлено, що позивач від спадщини не відмовлявся та у встановленому законом порядку прийняв спадщину після смерті свого батька. За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає можливим визнати за позивачем право власності на ? частку апартаментів №9064 в літ. «З», вул. Червонофлотська, буд. 1, що знаходяться в м. Алушта, АР Крим, в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], померлого 23.11.2016р., а також за матірю позивача - право власності на ? частку апартаментів №9064 в літ. «З», вул. Червонофлотська, буд. 1, що знаходяться в м. Алушта, АР Крим, як на частку спільного сумісного майна подружжя. У свою чергу, не підлягають задоволенню вимоги позивача про визнання за ним права власності на спадщину у вигляді квартири №12, розташованої за адресою: м. Дніпро, вул. Івана Акінфієва (колишня Фучика), буд. 24 оскільки як зясовано матеріалами справи, спірна квартира не належить померлому, зареєстрована за іншою особою. Згідно ст.88 ЦПК України судовий збір по справі, сплачений позивачем при подачі позову до суду - не відшкодовувати. На підставі викладеного та

Outcome: partial