Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-10 00:00:00

В вересні 2016 року позивачка звернулася до суду з даною позовною заявою, в якій, з урахуванням наданих доповнень, просила: визнати поважними причини пропуску строку позовної давності; визнати Кредитний договір за № DNU0GK00000914 від 20.11.2006 року, укладений між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приват Банк» та [PERSON] - недійсним; визнати Договір Іпотеки № DNU0GK00000914 від 20.11.2006 року укладений між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приват Банк» та [PERSON] - недійсним; визнати Договір Поруки № DNU0GK00000914/1 від 20.11.2006 року, укладений між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приват Банк» та [PERSON] - недійсним; судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що 20.11.2006 року між нею та Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приват Банк» був укладений Кредитний договір за № DNU0GK00000914, відповідно до якого Банком було надано у тимчасове користування на умовах забезпеченості, строковості та платності грошові кошти у сумі 49560,00 доларів США, з кінцевим терміном повернення кредиту - 20 листопада 2026 року. В забезпечення виконання зобовязань по вказаному договору між Банком та нею був укладений Договір Іпотеки № DNU0GK00000914 від 20.11.2006 року, а також був укладений Договір Поруки № DNU0GK00000914/1 з [PERSON]. Вона вважає, що укладений кредитний договір суперечить чинному законодавству, що є підставою для визнання цього договору недійсним. Ухвалою суду до участі у дану справу був залучений [PERSON] в якості співвідповідача та виключений з кола третіх осіб по справі. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] підтримав позовні вимоги останньої та просив задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилався на обставини, які викладені в позовній заяві. Представник Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причину своєї неявки суду не повідомив. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, раніше надав суду письмові заперечення, в яких просив розглянути справу без його участі та задовольнити позовні вимоги [PERSON]. При цьому, зазначив, що судово-економічною експертизою встановлено порушення з боку Банку під час підписання кредитного договору, щодо збільшення зобовязання, про які не знав Позичальник, а також Поручитель. Таким чином, позичальника та поручителя введено в оману. Вислухавши представника позивачки, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають по наступним підставам. У судовому засіданні було встановлено, що 20 листопада 2006 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] був укладений Кредитний договір № DNU0GK00000914. Відповідно до кредитного договору, ПАТ КБ «ПриватБанк» зобовязався надати [PERSON] кредит у розмірі 49560,00 доларів США на термін до 20.11.2026 року, зі сплатою відсотків у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди Банку у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту, а вона зобовязалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором (а.с.5). Банк перед [PERSON] виконав свої зобовязання. В забезпечення виконання зобовязань [PERSON] за Кредитним договором № DNU0GK00000914 від 20.11.2006 року були укладені наступні договори: -Договір Іпотеки № DNU0GK00000914 від 20.11.2006 року, укладений між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приват Банк» та [PERSON], відповідно до якого позивачка передала в іпотеку Банку квартиру [ADDRESS] (а.с.6-8). Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 50. -Договір поруки DNU0GK00000914/1 від 20.11.2006 року, укладений між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приват Банк» та [PERSON], відповідно до умов якого, останній взяв на себе на добровільних засадах відповідати перед банком по зобовязаннях позичальника в повному обсязі. Позивачка вважає, що вищевказані договори є такими, що суперечать чинному законодавству, у звязку з чим просила визнати їх недійсними. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, саме в момент вчинення правочину. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підтвердження обставин, вказаних позивачкою у її позові, по даній справі була призначена судова економічна експертиза, за результатами проведення якої судовим експертом Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України [PERSON] був складений висновок № 15/11.3/40 від 14.07.2017 року (а.с.235-252). Згідно висновків експерта, нарахування відсотків за Кредитним договором № DNU0GK00000914 від 20.11.2006 року Банком здійснювалось за відсотковою ставкою 12,00% річних за методом нарахування відсотків «Факт/360». Крім того, додатково нараховувалась щомісячна комісія в розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту, що складає 84,00 дол. США та призводить до здорожчання кредиту на 2,4 % річних; по рахунку № 22337050812479 по позичальнику [PERSON] відображено збільшення зобовязань по Кредитному договору № DNU0GK00000914 від 20.11.2006 року на загальну суму 35619,13 дол. США. (2088,40 дол. США - страхові платежі + 33530,73 дол. США - підстави для збільшення заборгованості не встановлені), а також у звязку з використанням методу нарахування відсотків «Факт/360» зобовязання за кредитним договором були збільшені на 17162,72 дол. США в порівнянні з методом «Факт/Факт»; відповідно до проведених розрахунків при внесенні суми щомісячного платежу, яка буде становити 551,35 дол. США за умови застосування методу нарахування відсотків «Факт/Факт» встановлено: 1) Загальна сума, яка підлягає сплаті за період з 20.11.2006 року по 24.04.2018 року (сукупна вартість кредиту) становить 124763,55 дол. США, в тому числі: сума кредиту 49182,00 дол. США (42000,00 дол. США виданий кредит + 7182,00 дол. США кредит на здійснення страхування на наступні 19 років); сума відсотків за користування кредитом 97505,55 дол. США; разова винагорода банку - 504,00 дол. США; щомісячна винагорода - 26376,00 дол. США; страхові платежі (сплачені позичальником) - 378,00 дол. США; Кінцевий строк погашення кредиту - 20.01.2033 року, при цьому останній платіж становитиме - 490,86 дол. США; Абсолютне значення подорожчання кредиту - 124763,41 дол. США; Реальна відсоткова ставка становить - 17,011%. За результатами судово-економічної експертизи встановлено, що у звязку з використанням методу нарахування відсотків «Факт/360» за період кредитування з 20.06.2008 року по 20.08.2035 року, КБ «Приватбанк» була б завищена сума відсотків в порівнянні з нарахуванням відсотків за методом «Факт/Факт» на 14558,72 дол. США (112064,13 дол. США - 97505,41 дол. США) та суму щомісячної винагороди на 2604,00 дол. США (28980,00 дол. США - 26376,00 дол. США). Встановлений кредитним договором № DNU0GK00000914 від 20.11.2006 року розмір ануїтетного платежу - 551,35 дол. США не враховує збільшення заборгованості по тілу кредиту при сплаті страхових платежів за рахунок кредитних коштів та призводить до того, що термін користування кредитом збільшується до 20.08.2035 року. Тобто, при виконанні усіх умов кредитного договору № DNU0GK00000914 від 20.11.2006 року: щорічного страхування за рахунок кредитних коштів на загальну суму 7182,00 дол. США (378.00 дол. США х 19 років) та внесенні щомісячного ануїтетного платежу у сумі 551,35 дол. США, кінцевий строк погашення кредиту настане лише 20.08.2035 року, що не відповідає строку, який зазначено в кредитному договорі № DNU0GK00000914 від 20.11.2006 року - 20.06.2026 року. Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Так, відповідно до ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Згідно із ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. На підставі ч. 2 ст. 640 ЦК України, у разі, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії. Законодавець пов'язує момент укладення договору з моментом передання грошей у випадку укладення договору позики, що передбачено ст. 1046 ЦК України. Суд прийшов до висновку, що між Банком та [PERSON] укладено кредитний договір у письмовій формі, відповідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України. Судом встановлено і не ким не спростовано, що Банк надав [PERSON] обумовлену в кредитному договорі грошову суму. Розділ 1 Кредитного договору № DNU0GK00000914 від 20.11.2006 року містить істотні умови договору, підписаний сторонами та скріплений печаткою Банка. Таким чином, Позичальник була належним чином ознайомлена з умовами підписання кредитного договору та погодилася на такі умови, про що свідчить підпис [PERSON] на кожному аркуші спірного договору. Так само й відповідач [PERSON] був належним чином ознайомлений з умовами підписання договору поруки та погодився на такі умови, про що свідчить його підпис на спірному договорі. Що стосується тверджень позивачки стосовно того, що згідно висновку № 15/11.3/40 судової економічної експертизи по даній справі, складеного 14.07.2017 року, по спірному кредитному договору реальна відсоткова ставка складає більший розмір, ніж зазначено у спірному договорі, у звязку з чим сукупна ціна кредиту більша та складає 124763,41 доларів США, що є також, на думку позивачки, підставою для визнання кредитного договору та укладених в його забезпечення договорів поруки та іпотеки недійсними, то ці твердження є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства. Так, суд вважає, що вищевказаний висновок проведеної судової економічної експертизи свідчить тільки про можливість зменшення зазначеної відсоткової ставки, але така вимога позивачкою не заявлялась і предметом розгляду в даній справі не була. Позивачка вважає також кредитний договір таким, що суперечить чинному законодавству, а саме те, що умови укладання цього договору в іноземній валюті - доларах США - суперечить ч. 1 ст. 524 ЦК України, в якій зазначено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, а також відповідачем при укладанні спірного договору не було надано їй (позичальнику) в письмовій формі інформації про умови кредитування тощо. Разом з тим, посилання позивачки та її представника на те, що Банк зобов'язаний перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», який на час укладання спірного Кредитного договору № DNU0GK00000914 від 20.11.2006 року - такої вимоги не мав. Тому, посилання на дані вимоги є необґрунтованими, оскільки Закон не має зворотної сили в часі. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Проте, згідно з ч. 2 ст. 524 ЦК України, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. А згідно з ч. 2 ст. 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ч. 9 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк здійснює діяльність, надає банківські та інші фінансові послуги в національній валюті, а за наявності відповідної ліцензії Національного банку України - в іноземній валюті. Відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія). Відповідно до п. 5.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 17 липня 2001 року № 275, письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до п. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачено наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо термін і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. На цей час законодавчо не встановлені межі термінів і сум надання/одержання кредитів в іноземній валюті. Таким чином, операція надання банком кредиту в іноземній валюті не потребувала індивідуальної ліцензії. Таким чином, твердження позивачки щодо порушення Банком її законних прав і інтересів при укладанні спірного кредитного договору, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, оскільки укладення кредитного договору в іноземній валюті і здійснення розрахунків в іноземній валюті на день укладення кредитного договору не суперечило діючому на той час законодавству і Цивільному кодексу України. Тому, суд вважає, що на момент укладення договору між сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов. Крім того, на протязі тривалого часу [PERSON] сплачувала всі передбачені договором платежі, що свідчить про те, що вона була знайома з усіма умовами цього договору і добровільно погодилася їх виконувати, у звязку з чим сплачувала передбачені суми коштів. Подальші послідовні та узгоджені дії [PERSON], яка отримала кредит ще у листопаді 2006 року, а до суду з приводу оскарження кредитного договору не зверталася, свідчать про визнання нею кредитного договору, як такого, що відповідає вимогам закону та її волевиявленню. Оскільки відсутні обставини для визнання недійсним Кредитного договору № DNU0GK00000914 від 20.11.2006 року, судом також не вбачається підстав й для визнання недійсними похідних від нього договорів поруки та іпотеки квартири від 20.11.2006 року. За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає необхідним відмовити позивачці в задоволенні її позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed