Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-09 00:00:00

Відповідач в судове засідання не з'явилася, заперечень проти позову не надала. [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення інфляційних збитків, трьох процентів річних за договором позики, стягнення різниці у курсі валют та стягнення моральної шкоди. На обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що згідно рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 6 листопада 2013 року по цивільній справі №209/2624/13-ц з відповідача на його користь в рахунок погашення боргу за договором позики стягнуто грошові кошти на загальну суму 24209 гривень 70 копійок, рішення набрало законної сили, звернуто до примусового стягнення в порядку виконавчого провадження, незважаючи на це відповідач уникає виконання грошового зобов'язання, заборгованість не сплачує. Позивач просить стягнути з відповідача на його користь суму боргу в розмірі 96192,61 гривень, яка складається із суми курсової різниці 46530 гривень, інфляційних втрат в розмірі 25450,50 гривень, 3 % річних від суми боргу в розмірі 4212,61 гривні, 20000 моральної шкодита понесені ним судові витрати по справі в розмірі 11100 гривень витрат на юридичну допомогу, 1072,93 витрат на сплату судового збору. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав згідно обставин викладених в позові, просить задовольнити позов в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно з вимогами ст. 74, 77 ЦПК України, є достатньо матеріалів про права та відносини сторін, потрібність дачі особистих пояснень відповідачем відсутні, суд вважає за можливе розглядати справу у його відсутності. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України - суд зважаючи на наявність законних підстав приходить до висновку про можливість у відповідності до вимог ст.169 ЦПК України ухвалити рішення про задоволення позову на підставі наданих сторонами доказів, без вислуховування особистих пояснень відповідача по справі. Судом досліджені докази по справі: Досліджені письмові докази по справі шляхом оголошення їх у судовому засіданні; - рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 6 листопада 2013 року по цивільній справі №209/2624/13-ц /а.с. 6-7/, згідно якого підтверджується стягнення грошових коштів з відповідача за договором позики; - копія паспорту позивача по справі /а.с. 8/, згідно якого підтверджується місце проживання та реєстрації останнього; - угода про надання юридичних послуг, квитанції /а.с. 9, 10/, згідно яких позивач підтверджує витрати на правову допомогу; Вивчивши письмові докази, вивчивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи та дослідивши їх доказами, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлені судом обставини та визначені до них правовідносини: Згідно рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 6 листопада 2013 року по цивільній справі №209/2624/13-ц з [PERSON] на користь позивача [PERSON] в рахунок погашення боргу за договором позики у вигляді розписки від 2 квітня 2013 року в розмірі 23970 гривень. Сума боргу, що підлягає стягненню, була визначена судом шляхом перерахунку валюти позики (долар США) на дату пред'явлення позову в національну валюту України - гривню. Рішення набрало законної сили. Відповідач уникає виконання грошового зобов'язання, заборгованість не сплачує. Суд вважає встановленим наявність фактів, якими частково обґрунтовуються вимоги позивача, з таких мотивів. Згідно ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право у встановленому законом порядку звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до норм ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки можуть виникати також і з рішення суду у цивільній справі, яке відповідно до норм ст.124 Конституції України, ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст.14 ЦПК України є обов'язковим для виконання. Згідно ст.ст. 509, 510 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України. Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. Нормою ст. 599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Положеннями ст. 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Європейський Суд з прав людини у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року «право на справедливий судовий розгляд, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення» (п.40 мотивувальної частини зазначеного рішення). У справі «Совтрансавто-Холдинг проти України» Європейський Суд з прав людини зазначив, що «одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлене під сумнів. Судова система, в якій існувала процедура внесення протесту, а відтак можливість неодноразового скасування остаточного судового рішення, як це було встановлено у цій справі, не відповідає як така принципу правової певності, який становить один з основних елементів верховенства права в сенсі статті 6 §1 Конвенції» (пункт 72,77 мотивувальної частини рішення від 06 листопада 2002 року). Крім того, ч.1 ст.1049 ЦК України встановлений обов'язок позичальника повернути позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками,у такій самій кількості,такого самого роду та такої самої якості,що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлено договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. У п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №14 роз'яснено, що у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим НБУ на день ухвалення рішення. Дані вимоги законодавства України були виконані рішенням, яке вступило в закону силу та оскаржене не було. Зростання курсу долара США - валюти договору позики, саме по собі не є підставою для задоволення позовних вимог, оскільки у позикодавця існувала можливість передбачити в момент укладання договорів позики зміни курсу гривні по відношенню до долара США, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти гривні та її девальвації й можливість надання позики в національній валюті. Враховуючи визначення заочним рішенням суду від 6 листопада 2013 року, в тому числі на підставі ст. 533 ЦК України, валюти (гривня) та суми боргу, яка підлягає стягненню з боржника, в останнього після набрання таким заочним рішенням законної сили виник обов'язок сплатити саме ту суму боргу та у тій валюті, які вказані у такому заочному рішенні суду. Всі інші умови сплати боргу за зобов'язанням, що мали місце до ухвалення заочного рішення суду з приводу стягнення боргу за таким зобов'язанням, фактично втрачають свою силу, перетворюючись для боржника в обов'язок виконати лише рішення суду, а у випадку його невиконання - додатково сплатити кредитору визначені ст.625 ЦК України і згадані вище суми як форми відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання. За таких обставин, приймаючи до уваги визначення вищезазначеним рішенням суду остаточної суми боргу відповідача по відношенню до позивача саме у національній валюті України - гривні, що фактично зумовило перетворення доларового боргу відповідача у гривневий після ухвалення такого рішення, у позивача відсутні підставити вимагати від відповідача виконання його зобов'язання на інших, ніж визначених рішенням суду умовах, - на умовах перерахунку розміру боргу з урахуванням на зміну курсу валюти, яка первинно застосовувалась при укладенні договорів позик між сторонами. Таким чином вимоги позивача щодо стягнення курсової різниці задоволенню не підлягає. Стосовно вимог позивача стосовно стягнення індексу інфляції та 3% річних суд приходить до наступного. Згідно ст.99 Конституції України, статей 192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов'язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання, є національна валюта України - гривня. Отже, у національній валюті України підлягають обчисленню та стягненню й інші складові грошового зобов'язання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст.625 ЦК України. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Згідно ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Інфляція це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується зростанням цін на товари і послуги. Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періоді порівняно з базисним. Застосування до простроченої суми грошового зобов'язання встановленого індексу інфляції за весь час прострочення за своєю правовою природою є відшкодуванням збитків, завданих кредитору внаслідок знецінювання його грошових коштів у зв'язку зі зростанням загального рівня цін на товари і послуги протягом певного періоду часу. Як вбачається з наведених вище судом норм законодавства, за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином. Саме лише прийняття судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з боржника в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та 3% річних аж до повного виконання грошового зобов'язання. Оскільки суми інфляційних нарахувань не підлягають стягненню за період до винесення рішення по справі про стягнення боргу за договором позики в зв'язку з тим, що позика була в іноземній валюті, інфляційні нарахування стосуються девальвації гривні, то їх стягнення повинно бути проведено з дати винесення рішення від 6 листопада 2013 року яким було визначено гривневий еквівалент зобов'язань та сума боргу в гривнях. Сума боргу з урахуванням індексу інфляції за період прострочення з 6 листопада 2013 року (дата винесення рішення) по 6 квітня 2015 року (дата звернення до суду) становить: 23970х1,365(індекс інфляції)=32722,42- 23970=8749,05 гривень. Три проценти річних від простроченої суми за період прострочення з 9 квітня 2013 року (дата закінчення строку виконання зобов'язання по 6 квітня 2015 року (дата звернення до суду) становить: 23970 (сума заборгованості)х3х727(кількість днів прострочення)/365/100=1432,28 гривень. Суд вважає невірним визначення розміру заборгованості по курсу на момент подачі другого позову оскільки як зазначалося вище стягнення повинно відбуватися згідно гривневого еквіваленту визначеного рішенням суду за позовом про стягнення боргу. Щодо вимог позивача в частині стягнення моральної шкоди, суд вважає за необхідне відмовити, оскільки між сторонами по справі склалися договірні правовідносини, якими в разі невиконання боржником взятих на себе зобов'язань не передбачено відшкодування покупцю ще й моральної шкоди, оскільки договором та законом передбачена майнова відповідальність за невиконання зобов'язань відповідачем по справі у вигляді стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача, оскільки підтверджені відповідними доказами відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, пропорційно частині задоволених вимог. На підставі ст. 525, 526, 625 ЦК України,

Outcome: partial