Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-07 00:00:00

В грудні 2013 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя в якому вказувала, що з 08 серпня 1998 року по 24 вересня 2013 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. В період шлюбу за час спільного проживання подружжям було придбано квартиру [ADDRESS]. Оскільки згода про добровільний поділ спірного майна між сторонами не досягнута, а тому позивачка, враховуючи рівність часток подружжя, просила поділити спільне майно, визнавши за нею право власності на ? частку квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні позивачка [PERSON] свої вимоги підтримала в повному обсязі, надала пояснення, аналогічні викладеним в позові. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав повністю. Заслухавши пояснення позивачки, відповідача, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до висновку про необхідність застосування передбачених ст. 174 ЦПК України наслідків визнання позову відповідачем, оскільки таке визнання не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб. Зокрема, судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 08 серпня 1998 року по 24 вересня 2013 року. Мають спільного неповнолітнього сина [PERSON]. В період шлюбу, а саме 26 травня 2003 року відповідач на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, реєстр. №922 набув у власність квартиру [ADDRESS]. Як вбачається з пояснень сторін, з приводу поділу іншого (рухомого) майна між ними досягнуто згоду. Оскільки спірне майно набуте одним з подружжя в 2003 році, а тому питання щодо його правового статусу регулюються нормами Кодексу про шлюб та сім'ю України 1969 року (чинного на час придбання майна). Так, згідно ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Пленум Верховного Суду України в п. 23 своєї постанови №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі - постанова Пленуму) зазначає, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до ст. 69, ч. 1 ст. 71 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, яке ділиться між ними в натурі. Поділ здійснюється за взаємною згодою подружжя, а в разі недосягнення згоди - судом. Положення ч. 1 ст. 70 СК України, п. 30 постанови Пленуму вказують на те, що в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Встановлені судом обставини вказують на те, що квартира є спільною сумісною власністю сторін, а тому, враховуючи рівність часток подружжя, позивачка має право на ? частку цього майна, що вказує на обґрунтованість вимог [PERSON], які підлягають задоволенню. В той же час позивачка як сторона, на користь якої ухвалено рішення, в судовому засіданні не вимагала та не бажала стягнення з іншої сторони (відповідача) понесених нею судових витрат, а тому суд не вбачає підстав для втручання в таку домовленість.

Outcome: approved