Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-20 00:00:00

В грудні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Приватного акціонерного товариства «Автомобільна компанія «Укртранс», в якому просить стягнути з ПрАТ «Автомобільна компанія «Укртранс» заробітну плату у розмірі 10227,97 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 40267,35 грн. В обґрунтування позову зазначено, що з 01.09.2006 року він був прийнятий на роботу до відповідача на посаду слюсаря по ремонту автомобілів третього розряду в ремонтну майстерню. В подальшому, 19.05.2017 року він був звільнений з підприємства за згодою сторін. При звільненні та і на даний час йому не було виплачено заробітну плату в розмірі 10227,97 грн. Крім того, на день пред»явлення позову до суду сума середнього заробітку, який відповідач зобов»язаний сплатити на його користь за час затримки розрахунку складає суму в розмірі 40267,35 грн. За наведених підстав позивач просила суд задовольнити позов, стягнути з відповідача на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату в сумі 10227,97 гривень, а також середній заробіток за період затримки розрахунку за період з 19.05.2017 року (дата звільнення) по 03.12.2018 рік (дата звернення з позовом до суду) в розмірі 40267,35 грн. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 13.12.2018 року, у справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін). Від позивача до суду будь-яких клопотань не надходило, в позові останній просить суд розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження. Від представника відповідача до суду надійшов відзив на позов, відповідно до якого він зазначає, що на всі кошти та рахунки підприємства було накладено арешт, в зв»язку з чим належні суми позивачу при звільненні виплачені не було. Будь-яких інших клопотань до суду не надходило. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного провадження на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Дослідивши матеріали справи, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані сторонами докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що 01.09.2006 року [PERSON] було прийнято на роботу до ВАТ «Автомобільна компанія «Укртранс», яке з 30.03.2011 року перетворене за протоколом загальних зборів № 18 від 30.03.2011 р. в ПАТ АК «Укртранс» та в подальшому на ПрАТ «АК «Укртранс», - на посаду слюсаря по ремонту автомобілів третього розряду в майстерню з окладом згідно штатного розкладу (а.с.11). Наказом ПАТ «АК «Укртранс» № 74/1-к від 19.05.2017 року, [PERSON] було звільнено 19.05.2017 року з роботи за п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін (а.с.12). Відповідно до довідки ПрАТ «АК «Укртарнс» від 30.10.2018 року, загальна сума заборгованості із виплати заробітної плати відповідача перед [PERSON] станом на 01.09.2018 року становить суму в розмірі 10227,97 грн. Середньомісячна заробітна плата за останні два календарних місяці роботи, що передують звільненню, складає суму в розмірі 4266,22 грн. (а.с.14). Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ч. 2 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В порушення норм чинного законодавства, відповідачем так і не виконано обов'язок щодо проведення розрахунку з позивачем при звільненні. Враховуючи викладене, суд вважає позовна вимога про стягнення заборгованості по заробітній платі є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. В частині позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку суд встановив наступне. Згідно із ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно із ч.ч. 1,2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом достовірно встановлено, що за відповідачем рахується заборгованість перед позивачем з виплати заробітної плати при звільненні в сумі 10227,97 грн., а також надано позивачем розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 19.05.2017 року (дата звільнення) по 03.12.2018 року (дата звернення до суду) в сумі 40267,35 грн., який здійснено у відповідності до встановлених законом вимог та правил. Стороною відповідача в ході розгляду справи зазначений розрахунок не спростовано. Однак, відповідачем ПрАТ Автомобільна компанія «Укртранс» подано суду письмовий відзив на позов відповідно до якого, останнім зазначено, що 17.03.2017 року та 25.04.2017 року державними виконавцями було накладено арешт на майно (кошти), що належать ПрАТ «АК «Укртранс», а тому вини відповідача у своєчасній не виплаті належних позивачу сум до стягнення немає. Судом встановлено, що постановою головного державного виконавця від 16.03.2017 року було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно в межах суми звернення стягнення (а.с.33), а постановою головного державного виконавця від 25.04.2017 року, було накладено арешт на грошові кошти відповідача в межах суми звернення на стягнення (а.с.27-29). Однак, суд звертає увагу сторони відповідача на те, що у своїй практиці Верховний Суд України неодноразово зазначав про те, що аналіз змісту ст.ст. 116,117 КЗпП, дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченоїстаттею 117 КЗпП України (постанова №6-2163цс16 від 31 травня 2017 року, №6-259цс17 від 13 березня 2017 року). Аналогічні розяснення викладені і в п.20 постанови пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці». Наявність арешту на рахунках та майні відповідача, що накладений постановами державних виконавців не виправдовує затримку розрахунку при звільненні. До того ж відповідачем не надано доказів відсутності у відповідача коштів, що перевищують обсяг фінансового ресурсу, в межах якого було накладено арешт на грошові кошти, а також наявність/відсутність інших банківських рахунків. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що позивачем повністю доведені позовні вимоги, а відповідачем ці доводи та розрахунки позивача не спростовані, суд вважає позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку також є обґрунтованими та законними, у зв'язку з чим підлягають задоволенню. Крім того, при вирішення даного спору судом приймається до уваги, що пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці від 24 грудня 1999 року № 13» передбачено, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідним обов»язком роботодавця та працівника, суд повинен визначати суму, що підлягає стягненню без утримання цього податку й інших обов»язкових платежів. На виконання вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп. На підставі ст. ст. 47, 83, 116, 117 КЗпП України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 263-265, 268, 280, 273 ЦПК України, Постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», суд, -

Outcome: approved