Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-03 00:00:00

В грудні 2016 року позивачка звернулася до суду з даною позовною заявою, в якій просила стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання його малолітньої дитини: [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи стягнення з дня предявлення даного позову і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу вони мають малолітню дитину: [PERSON], [INFO]. На теперішній час шлюбні відносини між ними розірвані. Дитина після припинення шлюбних відносин між сторонами проживає разом з позивачкою і знаходиться на її утриманні та вихованні. Відповідач добровільно матеріальну допомогу на утримання дитини не надає. При цьому, відповідач являється фізично здоровою людиною, аліменти нікому іншому не платить і на його утриманні ніхто не знаходиться. В судовому засіданні позивачка підтримала свої позовні вимоги та просила задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилалася на обставини, які викладені в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позовних вимог позивачки про стягнення з відповідача аліментів у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно та ухвалити рішення, яким встановити сплату аліментів на утримання дитини в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн. на місяць до досягнення дитиною повноліття, а саме до 03 вересня 2026 року. При цьому, вказала, що шлюбні стосунки між сторонами було остаточно припинено в серпні 2015 року. Починаючи з вересня 2015 року по квітень 2016 року позивачка часто виїжджала, як за межі міста, так і за межі України, донька фактично знаходилась на утриманні батька в періоди відсутності матері. В квітні 2016 року позивачка офіційно вступила у шлюбні відносини із громадянином [PERSON] та повідомила відповідача про свій намір виїхати разом із спільною донькою на постійне місце проживання до Республіки [PERSON], для чого просила надати їй згоду на перетин кордону для дитини. Виходячи з інтересів дитини та враховуючи її бажання, відповідачем було надано відповідну згоду. В літку 2016 року дитина разом із позивачкою виїхала до Республіки [PERSON], але достроково та з невідомих причин повернулись на територію України. За весь період відносин з позивачкою, та з монету народження спільної доньки, відповідач сумлінно виконував свої батьківськи обовязки, що стосується як виховання дитини, так і матеріальне утримання, та він продовжує виконувати свої обовязки і на даний час. Жодних вимог або претензій з боку позивачки з цього приводу не надходило. Відповідач в рівній мірі із позивачкою утримує дитину, приймає активну участь в її вихованні та розвитку, несе додаткові витрати на дитину. Отже, доводи позивачки, щодо ухилення відповідача від надання матеріальної допомоги, не відповідають дійсності, є неправдивими та безпідставними та є намаганням, з боку позивачки, свідомо надати на розгляд суду хибні факти. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні було встановлено, що відповідач доводиться батьком малолітньої дитини: [PERSON], [INFO], яка знаходяться на утриманні позивачки, добровільно допомогу на її утримання відповідач надає, але не регулярно. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Тобто, утримання відповідачем своєї дитини є не його правом, а його обовязком, у звязку з чим, з відповідача слід стягнути аліменти в судовому порядку. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 року, дата набуття чинності для України 27.09.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а також на положення ч. 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно з ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Позивачка просила суд визначити аліменти в частині від заробітку відповідача в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менш ніж 30% відсотків мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а відповідач, в свою чергу, заперечував проти цього та його представник просила стягнути з відповідача аліменти у твердій грошовій сумі. Так, відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Разом з тим, судом встановлено, що відповідач офіційно працевлаштований в Публічному акціонерному товаристві «ДТЕК Дніпрообленерго», де працює на посаді фахівця, та має постійне джерело доходу у вигляді заробітної плати в середньому за місяць у розмірі 8525,30 грн. (середнє за період з серпня 2016 року по січень 2017 року), що підтверджується довідкою про доходи від 15.02.2017 року за № 650. Тому, заперечення представника відповідача проти стягнення з відповідача аліментів в частині від його заробітку з вимогою про стягнення з нього аліментів саме у твердій грошовій сумі є необґрунтованими та безпідставними, а також такими, що не ґрунтуються на законі. У відповідності з ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Судом не встановлено підстав, за яких би відповідач не мав можливості сплачувати аліменти на утримання своєї малолітньої дитини в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно. За таких обставин, з урахуванням положень ст. 182 СК України, суд вважає можливим встановити розмір аліментів в частині від заробітку відповідача та стягнути з [PERSON] аліменти на утримання його малолітньої дитини: [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менш ніж 30% відсотків мінімального прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи стягнення з 15 грудня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття, на користь матері дитини - [PERSON], допустивши по справі негайне виконання у межах суми платежу за один місяць. При цьому, слід звернути увагу, що вже після звернення позивачки до суду, а саме 21 лютого 2017 року та 07 березня 2017 року, відповідач перераховував грошовими переказами позивачці кошти на дитину у розмірі 500 грн., 1000 грн. та ще 1000 грн. відповідно, що підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями та не заперечувалося позивачкою. Крім того, відповідно до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України, з відповідача в дохід держави повинно бути стягнено судовий збір по справі в сумі 551 грн. 20 коп. (в порядку ч. ч. 1-2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції на момент звернення до суду з даним позовом), оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду. На підставі викладеного та

Outcome: approved