Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-28 00:00:00

В грудні 2014 р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 2-4 т.1) до відповідачів: [PERSON], [PERSON], в якому просив суд: стягнути солідарно з відповідачів на свою користь 24000,0 дол. США - суму боргу за договором позики (розписки від 18 липня 2012р.); 16813,3 дол. США - відсотків, а загалом 40813,3 дол. США, що за курсом НБУ на момент подання позову становить 641176,94 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 18 липня 2012р. відповідачка [PERSON] отримала від нього в борг до 31 грудня 2012р. грошові кошти в розмірі 30000,0 дол. США, однак отримані грошові кошти по теперішній час в добровільному порядку та у повному обсязі не повернуті, лише 07 січня 2013р. та 11 березня 2013р. було частково повернуто отримані грошові кошти в сумі 5000,0 дол. США та 1000,0 дол. США, відповідно. Факт неповернення усієї суми позики підтверджує наявність у позивача оригіналу розписки. Крім того, на момент отримання в борг вищезазначених грошових коштів [PERSON] перебувала (перебуває по теперішній час) у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Вказані грошові кошти, на думку позивача, [PERSON] були витрачені в інтересах родини, подружжя. Вказані обставини свідчать про неналежне виконання умов договору позики саме подружжям «[PERSON]», а тому він змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права. В судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав зазначених в позові, просили суд позов задовольнити. Відповідачка [PERSON], про час та місце розгляду справи повідомлялась у встановленому законом порядку; надіслала на адресу суду письмові пояснення, в яких зазначила, що перебуває з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, однак проживає окремо в іншій державі, шлюбно - сімейних відносин та спільного бюджету з відповідачем не має, дійсно нею були отримані у позивача в борг грошові кошти, з яких вона повернула лише 6000,0 дол. США основного боргу. Відповідач [PERSON] та його представник, в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували посилаючись на те, що своєї згоди дружині [PERSON] на отримання вищезазначеної позики, відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України відповідач не надавав; отримані грошові кошти [PERSON] були витрачені на індивідуальні власні потреби, а не в інтересах сім'ї; зазначені кошти не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя; тривалий час вони не проживають однією сім'єю та не ведуть спільного господарства; біля п'яти років [PERSON] проживає у Канаді, що свідчить лише про формальне існування сім'ї. Суд, заслухавши пояснення позивача, відповідача та його представника, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики ) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі, вказані обставини в судовому засіданні не оспорювались сторонами. Судом встановлено, що 08 липня 2012р. відповідачкою було складено розписку наступного змісту: « Я, [PERSON] одержала від [PERSON] до підписання цієї розписки 30000,0 доларів США на умовах виплати 3% трьох відсотків від зазначеної суми щомісячно 18 числа. Одержану суму зобов'язуюсь повернути до 31 грудня 2012 року. У разі дострокового повернення зазначеної суми обов'язуюсь попередити за 30 днів.» ( а.с.5 ). Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно правових висновків Верховного Суду України, висловлених в постановах від 18 вересня 2013р. по справі № 6-63цс13, від 11 листопада 2015р. по справі № 6-1967цс15, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповдіачка [PERSON] не заперечувала факту укладення договору позики, у вигляді боргової розписки, і отримання в борг від позивача грошових коштів у сумі 30000,0 дол. США. Відповідно до ст. 65 СК України, при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Згідно ч. 2 ст. 73 СК України, стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби. В судовому засіданні позивач та відповідач [PERSON] пояснили, що під час написання [PERSON] розписки на отримання грошових коштів, письмової згоди від [PERSON] подано не було. Вказані обставини знайшли своє підтвердження під час розгляду справи в суді, а тому твердження позивача в тім, що грошові кошти [PERSON] були отримані одним із подружжя ([PERSON].) в інтересах сім'ї, а не для власних, особистих, потреб, судом оцінюються критично. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що отримані відповідачкою [PERSON] грошові кошти були витрачені не в інтересах сім'ї, а також з'ясовано, що відповідачем [PERSON] не було надано письмової згоди на укладенні договору позики (розписки ), а тому, у відповідача [PERSON] не виникло жодних боргових зобов'язань перед позивачем [PERSON] Вказана позиція висловлена в правових висновках Верховного Суду України, в постанові від 20 лютого 2013р. по справі № 6-163цс12, щодо відсутності відповідних доказів на підтвердження витрачання отриманих грошових коштів в інтересах сім'ї, а також не надання у письмовій формі згоди на укладення договору позики. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Під час розгляду справи, судом встановлено, що частина грошових коштів в сумі 5000,0 дол. США та 1000,0 дол. США позивачу були повернуті відповідно - 07 січня та 11 березня 2013р. Вказані обставини були зазначені відповідачкою і підтверджені самим позивачем під час розгляду справи. Даних, які б свідчили про повне повернення відповідачкою [PERSON] вищезазначеного залишку позичених коштів у розмірі 24000,0 дол. США судом не встановлено. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що стороною позивача доведено той факт, що між сторонами було укладено договір позики, а тому у відповідача [PERSON] виникли зобов'язання перед позивачем [PERSON], які передбачені ст. 1049 ЦК України. Підтвердженням укладення договору позики може бути не будь - яка розписка, а лише та, яка засвідчує факт отримання грошових коштів в борг і містить умови про їх повернення. Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за договором позики саме з відповідачки [PERSON] в сумі 24000,0 дол. США підлягають задоволенню, так як у відповідачки [PERSON] виник обов'язок щодо повернення позики (коштів). Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно розписки від 18 липня 2012р., проценти від суми позики між [PERSON] та [PERSON] було встановлені у розмірі 3 % від суми позики щомісячно. Перевіривши розрахунок відсотків, наданий позивачем (за період з січня 2013р. по грудень 2014р.), які складають 16813,3 дол. США, суд приходить до висновку, що розрахунок проведено вірно, а тому вимоги позивача про стягнення відсотків, також підлягають частковому задоволенню, а саме слід стягнути з відповідачки [PERSON] на користь позивача відсотки у розмірі 16813,3 дол. США. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з відповідачки [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню сума заборгованості за договором позики у розмірі 40813,3 дол. США, що за курсом НБУ на час подання позовної заяви складає 641176,94 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3654,0 грн.

Outcome: partial