Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-07 00:00:00

В жовтні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення його батьківських прав відносно дитини [PERSON] .. В обґрунтування позову вказала, що в період перебування з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах у них народилася дочка [PERSON] , [INFO] , батьком якої являється відповідач. Після припинення у червні 2018 року фактичних шлюбних відносин, дитина проживає з позивачем та перебуває на її утриманні. Зауважує, що з того часу [PERSON] після припинив цікавитись життям та розвитком дочки [PERSON] , не приймає участі у її вихованні та утриманні. Наведені обставини, стверджує позивач, свідчать про ухилення [PERSON] від виконання батьківських обов`язків, що є підставою для позбавлення його батьківських прав відносно дитини. Ухвалою судді від 07.10.2019 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення її недоліків. Ухвалою судді від 29.10.2019 року відкрито провадження у справі за даним позовом та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження, надано відповідачу строк для подання відзиву на позов, а позивачу - відповіді на відзив. 29.11.2019 року від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив, з якого вбачається, що [PERSON] означений позов не визнає, вказуючи на відсутність підстав для позбавлення його батьківських прав, а також на те, що викладені у позовній заяві обставини щодо невиконання ним батьківських обов`язків по вихованню дочки [PERSON] не відповідають дійсності, оскільки позивач умисно чинить перешкоди у спілкуванні з дочкою та створює конфліктні ситуації під час зустрічей дитини з батьком, в зв`язку з чим просить відмовити у задоволенні позовних вимог. 22.01.2020 року ухвалою суду означену справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні сторона позивача вимоги позову підтримала в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав, викладених у відзиві на позов. Представник органу опіки та піклування Деражнянської районної державної адміністрації в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, при вирішенні позовних вимог покладається на думку суду. Заслухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, суд приходить до наступного. Як встановлено судом, сторони по справі перебували у фактичних шлюбних відносинах, під час яких [INFO] народилася дочка [PERSON] . Згідно із свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 25 лютого 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Деражнянського районного управління юстиції у Хмельницькій області (а.с.10) батьками [PERSON] являються [PERSON] та [PERSON] . Відомості про батька дитини зазначені у відповідності до ст. 126 Сімейного кодексу України, що вбачається з Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 Сімейного кодексу (а.с.45). Після припинення фактичних шлюбних відносин, з червня 2018 року неповнолітня [PERSON] проживає спільно з матір`ю та сестрою у [ADDRESS] . Вказані обставини сторонами не оспорюються. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Підстави позбавлення батьківських прав, передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Виходячи з тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України, суд має підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Разом з тим, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійних характер, як кожен, так і в сукупності, можна розцінити як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Вказаний захід впливу підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням частини шостої статті 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (ст. 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Згідно довідки виконавчого комітету Деражнянської міської ради Деражнянського району від 27.11.2019 року (а.с.39), [PERSON] зареєстрований у [ADDRESS] . З цієї ж довідки вбачається, що відомості про негативну поведінку останнього за місцем його проживання відсутні. На даний час, відповідач працює водієм автотранспортних засобів у ТОВ «Гранд-Буд-9998», отримує заробітну плату (а.с.37). За місцем роботи характеризується позитивно, що підтверджується відповідною характеристикою від 28.11.2019 року (а.с. 38). Згідно інформації КП «Деражнянська ЦРЛ ХО» від 03.12.2019 року №514 [PERSON] на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває (а.с.75). З огляду на позовні вимоги [PERSON] , остання як на підставу для позбавлення батьківських прав [PERSON] посилається на його ухилення від виконання батьківських обов`язків, що полягають у відсутності інтересу останнього до життя, розвитку та досягнень дочки, самоусунення від виховання дитини. З такими доводами позивача суд не погоджується та вважає їх не обгрунтованими та безпідставними з огляду на такі встановлені обставини. Так, в суді свідки [PERSON] та [PERSON] , які перебувають у трудових відносинах із Деражнянською ЗОШ І-ІІІ ст. №1 ім. [PERSON] підтвердили, що фактично в період спільного проживання сторін дитиною опікувалася баба по батьковій лінії, яка відвідувала всі виховні заходи за участі дитини. Після припинення фактичних шлюбних відносин, батько [PERSON] відвідував дитину за місцем навчання. В ході таких зустрічей [PERSON] не виявляла небажання спілкуватися з батьком. Побоювання та тривога дитини, в таких випадках, мала місце з приводу повідомлення про такі зустрічі матір [PERSON] . Свідок [PERSON] , яка являється медичним працівником означеного освітнього закладу також підтвердила суду про відвідування [PERSON] дитини за місцем навчання, після чого мати дитини - [PERSON] вимагала надати дитині заспокійливі засоби, при тому що в останньої будь-яких ознак збудженості, неспокою і т.п. не було. Про обставини виховання [PERSON] в суді також підтвердила свідок [PERSON] , яка являється матір`ю відповідача та відповідно бабою дитини щодо якої суд вирішує питання про позбавлення батьківських прав. Зауважила, що позивач створює перешкоди [PERSON] у спілкуванні з дитиною та постійно налаштовує дитину негативно по відношенню до батька. Свідки [PERSON] та [PERSON] , які являються сусідами позивачки, підтвердили, що після припинення сторонами фактичних шлюбних відносин, [PERSON] не з`являється за місцем проживання дитини. Свідок [PERSON] , яка є дочкою позивачки, підтвердила, що на даний час [PERSON] не приймає участі у вихованні [PERSON] , вказує, що остання на протязі року не виявляє бажання з ним спілкуватися, батько викликає страх, оскільки перебуваючи в нетверезому стані вчиняв насильство по відношенню до матері. Аналогічні пояснення в суді з приводу розв`язання вказаного спору надала малолітня [PERSON] , яка розповіла про своє негативне відношення до батька, та, при цьому, висловила своє небажання бачитись та спілкуватися із батьком. Вказане підтверджується також результатами бесіди та тестування [PERSON] щодо з`ясування психоемоційного стану дитини та визначення ступеню її прихильності до батьків, проведених Хмельницьким міським Центром соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді від 03.07.2019 року №01-23/77 (а.с. 5). Разом з тим, згідно висновку органу опіки та піклування Деражнянської РДА №58/26-11-1007/19 від 23.12.2019 року (а.с.66) встановлено недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його дочки [PERSON] . При цьому, підтверджено, що у сторін з приводу їх участі у вихованні дитини існує спір. З таким висновком суд погоджується та вважає за доцільне відступити від думки дитини [PERSON] висловленої нею під час розгляду вказаної справи. Суд враховує, що між сторонами у справі склалися неприязні відносини, про що, зокрема, свідчать постанови Деражнянського районного суду Хмельницької області від 23.11 2018 року та 08.11.2018 року (а.с.46-8) згідно яких [PERSON] визнано винуватим у вчинені відносно [PERSON] адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.173-2 КУпАП. Оцінюючи докази в сукупності, суд приходить до висновку, що [PERSON] протягом усього часу окремого проживання від дочки [PERSON] не втрачав інтересу до неї та в силу своїх можливостей намагався та намагається підтримувати з нею родинні стосунки, разом з тим присутність неприязних відносин між батьками справляє негативний вплив на дитину, а тому пояснення останньої по суті спору не можуть сприйматися як беззаперечні і такі що відповідають її внутрішній волі. При цьому, надаючи оцінку доводам позивача щодо ухилення відповідача від виконання обов`язку по утриманню дитини суд враховує, що згідно судового наказу Деражнянського районного суду від 19.209.2018 року із [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дочки стягуються аліменти. Як вбачається з довідки головного державного виконавця ВДВС Деражнянського районного управління юстиції від 27.07.2019 року (а.с.6) аліменти за вказаним судовим рішенням [PERSON] сплачуються, однак за період з грудня 2018 року по березень 2019 року борг з цього приводу становить 3753,10 грн., станом на 01.11.2019 року- 4999,10грн. Посилання [PERSON] на існування заборгованості по аліментах у повній мірі не може свідчити про ухилення батька від виконання своїх батьківських обов`язків. Означене відповідає висновку Верховного Суду, викладеного у постанові по справі №465/3694/14-ц від 16.01.2019 року. Таким чином, враховуючи, що у матеріалах справи відсутні беззаперечні та достатні докази, які б свідчили про винну та свідому поведінку відповідача [PERSON] щодо ухилення від участі у вихованні дочки, про умисне і свідоме нехтування обов`язками батька, суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для позбавлення його батьківських прав. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed