Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-01 00:00:00

В грудні 2017 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, згідно з яким просить суд стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на її користь суму гарантованого відшкодування за вкладами у розмірі 40 419,95 грн., нанесений збиток у розмірі 10 716 грн., інфляційні втрати 4 688,71 грн., три відсотки річних 1 212,60 грн., пеню за прострочення зобов'язань у розмірі 36 377,95 грн., моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. Позов мотивовано тим, що позивач уклав договір банківського вкладу з ПАТ «Банк Михайлівський» та розмістив на рахунках банку власні кошти. Водночас, згідно до рішення Правління Національного банку України № 124-рш від 12.07.2016 року «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №1213 від 12.07.2016 року, згідно з яким розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» з 13.07.2016 року по 12.07.2018 року включно, призначено уповноваженою особою Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «Банк Михайлівський». Таким чином, позивач вважає, що оскільки в зв'язку з проведенням процедури ліквідації банку повне управління банком та розпорядженням його майном здійснює відповідач, а тому останній є також і боржником по поверненню коштів за договором банківського вкладу. З урахуванням вказаних обставин, позивач просить стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб належні йому кошти. Водночас, відповідно до рішення Правління Національного банку України № 124-рш від 12.07.2016 року «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №1213 від 12.07.2016 року, згідно з яким розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» з 13.07.2016 року по 12.07.2018 року включно, призначено уповноваженою особою Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «Банк Михайлівський» Ірклієнку Ю.П. строком на два роки з 13.07.2016 року по 12.07.2018 року. Таким чином, позивач вважає, що оскільки в зв'язку з проведенням процедури ліквідації банку повне управління банком та розпорядженням його майном здійснює відповідач, а тому останній є також і боржником по поверненню коштів за договором банківського вкладу. З урахуванням вказаних обставин, позивач просить стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб належні їй кошти. Ухвалою від 07.12.2017 року було відкрито провадження у цивільній справі за вказаним позовом. 15 лютого 2018 року відповідачем було подано до суду відзив та письмові пояснення на позов, згідно з яким Фонд гарантування вкладів фізичних осіб просило відмовити в задоволенні позову, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. 12 березня 2018 року позивачем було подано до суду відповідь на відзив. Ухвалою судді розгляд даної цивільної справи було вирішено продовжити за правилами загального позовного провадження. Позивач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Разом з тим, зі змісту заяви позивача вбачається, що позивач просить розгляд справи проводити за його відсутністю, а позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду повідомлений належним чином, про причини своєї неявки в судове засідання суд не сповістив. Дослідивши зібрані в справі письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Так, у судовому засіданні встановлено, що 26 лютого 2015 року між [PERSON] та ПАТ «Банк Михайлівський» укладено Договір № 980-026-000000374, за умовами якого позивач передає ПАТ «Банк «Михайлівський» грошові кошти в розмірі та на строк, передбачені цим Договором, а банк, в свою чергу, зобов'язується повернути кошти та виплатити проценти в порядку та умовах, встановлених цим договором. Як встановлено в судовому засіданні, позивач свої зобов'язання за Договором виконав належним чином, проте, відповідач вклад у строки, визначені Договором позивачу не повернув. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 19 травня 2016 року на поточний рахунок позивача були зараховані кошти, які надішли з рахунку ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» на виконання ним зобов'язань за договорами позики, в якому він виступав позикодавцем з призначенням платежу «Повернення коштів згідно з договорами № 980-026-000219714 від 11 квітня 2016 року у сумі 20 000 грн., № 980-026-000229652 від 27 квітня 2016 року у сумі 20 000 грн.», а також зараховані кошти з призначенням платежу «Оплата процентів по договорам № 980-026-000219714 від 11 квітня 2016 року у сумі 115,85 грн., та № 980-026-000229652 від 27 квітня 2016 року у сумі 304,10 грн.». Звертаючись до суду з цим позовом, позивач, як на підставу для його задоволення вказувала, що оскільки в зв'язку з проведенням процедури ліквідації банку повне управління банком та розпорядженням його майном здійснює відповідач, останній є також і боржником по поверненню коштів за договором банківського вкладу. Так, на підставі рішення Національного банку України від 23.05.2016 року № 14/БТ «Про віднесення ПАТ «Банк Михайлівський» до категорії неплатоспроможних» Виконавчою дирекцією Фонду гарантування прийнято рішення від 23.05.2016 року № 812 «Про затвердження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Михайлівський» та делегування повноважень тимчасового адміністратора», яким розпочато процедуру виведення ПАТ «Банк Михайлівський» з ринку, шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації на один місяць з 23.05.2016 року до 22.06.2016 року. Відповідно до рішення Правління Національного банку України № 124-рш від 12.07.2016 року «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 1213 від 12.07.2016 року, згідно з яким розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» з 13.07.2016 року по 12.07.2018 року включно, призначено уповноваженою особою Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «Банк Михайлівський» Ірклієнку Ю.П. строком на два роки з 13.07.2016 року по 12.07.2018 року. Разом з тим, ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Також, ч.ч. 1, 2, ст. 319 та ч. 2 ст. 386 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно із ч. 2 ст. 1060 ЦК України за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Положеннями ч. 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Також, слід зазначити, що згідно вимог ч. 3 ст. 1058 ЦК України до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. При цьому, положеннями ст. 1074 ЦК України встановлено, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом. Процедура виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом. На підставі рішення правління Нацбанку України від 23.05.2016 року № 14/БТ «Про віднесення ПАТ «Банк Михайлівський» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 23.05.2016 року прийнято рішення № 812 про запровадження з 23.05.2016 року тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Михайлівський». Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 грн. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами. Відповідно до ч. 6 ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у разі прийняття Національним Банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною 2 ст. 77 Закону України «Про банки та банківську діяльність», Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за вкладами, включаючи відсотки, на день початку процедури ліквідації банку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Відповідно доч.4ст.2 Закону України«Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вкладник фізична особа (у тому числі фізична особа-підприємець), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката. Суд не може прийняти до уваги посиланні відповідача на те, що Фонд не порушував права позивача, оскільки згідно функцій Фонду, визначених статтею 4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» на нього покладено обов'язок здійснювати заходи щодо організації виплат відшкодувань за вкладами у разі прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії і ліквідації банку. Тобто Фонд гарантує виплату вкладнику коштів в граничному розмірі, передбаченому ст. 26 цього Закону, в тому числі за рахунок коштів самого Фонду, які надаються банку у вигляді цільової позики на ці потреби. Запровадження тимчасової адміністрації і ліквідація банку не позбавляє особу можливості реалізації права на судовий захист. Фонд набуває право кредитора банку на відшкодовані вкладникам кошти та надану банку цільову позику. Таким чином, у зв'язку із прийняттям Нацбанком України рішення від 12.07.2016 року № 124-рш про відкликання банківської ліцензії ПАТ «Банк Михайлівський» у відповідача виникло зобов'язання з виплати позивачу коштів у розмірі неповернутої суми вкладу, а тому позов в частині стягнення з відповідача гарантованого відшкодування коштів у сумі 40 419,95 грн. підлягають задоволенню. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що оскільки ПАТ «Банк «Михайлівський» свої зобов'язання по поверненню вкладу з нарахованими процентами у строки, встановлені у Договорі, не виконав, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача відшкодування коштів за вкладом у ПАТ «Банк Михайловський» за договором № 980-026-000219714 від 11 квітня 2016 року у сумі 20 000 грн., № 980-026-000229652 від 27 квітня 2016 року у сумі 20 000 грн. з відсотками в сумі 419,95 грн., три відсотка річних у сумі 1 212,60 грн., перерахованих позивачем на свій рахунок у ПАТ «Банк Михайлівський» та інфляційні втрати у розмірі 4 688,71 грн. є обґрунтованими та таким, що підлягають задоволенню. В частині позовних вимог позивача про стягнення нанесений збиток у розмірі 10 716 грн., пеню за прострочення зобов'язань у розмірі 36 377,95 грн. та моральної шкоди у розмірі 10 000 грн. слід відмовити, у зв'язку з недоведеністю позивачем підстав для задоволення з огляду на наступне. Необхідно зазначити, що постановою Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у пунктах 3, 5 роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Згідно до вимог ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті Позивач на відшкодування моральної шкоди посилається на норми Закону України «Про захист справ споживачів», але згідно до вимог п.5 ч.1 ст.4 вказаного Закону, споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Тобто вказана норма передбачає відшкодування моральної шкоди споживачу лише, у зв'язку із завданням внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Але, з вимог позивача вбачається, що спричинення моральної шкоди виникло у зв'язку з неналежним виконання відповідачем своїх обов'язків. Європейський суд з прав людини вказав, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Окрім цього, ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, відповідно до ст.ст. 137, 141 ЦПК України у зв'язку з тим, що обидві сторони звільнені від сплати судового збору, тому компенсується за рахунок держави. Враховуючи викладене, та

Outcome: partial