Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-31 00:00:00

В грудні 2016 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] року помер його дід [PERSON], [INFO] року померла його баба [PERSON]. За життя вони склали заповіти, кожен зокрема, за якими все належне їм майно заповіли позивачу по справі. Заповіти були посвідчені виконавчим комітетом Кримненської сільської ради Старовижівського району і за життя спадкодавців не змінювалися та не відмінялися. Вказує, що позивачу було відмовлено нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність у спадкодавців правовстановлюючих документів на спадковий житловий будинок. В судове засідання позивач та його представник не з'явились, подали заяви про слухання справи у їх відсутності за наявними доказами, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, подали суду, кожен зокрема, заяви про визнання позовних вимог та слухання справи без їх участі. У відповідності до вимог частини 2 статті 197 ЦПК України у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та оцінивши докази, приходить до висновку про те, що позов підставний та підлягає до задоволення з огляду на таке. Відповідно до пунктів 4, 5 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), який набрав чинності з 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої ЦК застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким зі спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Отже, до спірних правовідносин щодо питань про прийняття спадщини позивачем після смерті діда [PERSON] слід застосовувати законодавство, що діяло на час відкриття спадщини, тобто Цивільний Кодекс, прийнятий 1963 року (далі - ЦК УРСР), а до правовідносин щодо питань про прийняття спадщини позивачем після смерті баби [PERSON] слід застосовувати законодавство, що діяло на час відкриття спадщини, тобто чинний Цивільний Кодекс України. Згідно зі статтями 524, 527, 529 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом, спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Відповідно до статті 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Відповідно до вимог статей 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Статтями 1268, 1269, 1270 ЦК України визначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження. Судом, з матеріалів справи та наданої в судове засідання державним нотаріусом спадкової справи № 319/09/09, заведеної після смерті [PERSON], яка померла [INFO] року, встановлені наступні обставини. Спадкодавець [PERSON] помер [INFO] року (спадкова справа а.с.9), спадкодавець [PERSON] померла [INFO] року (спадкова справа а.с.8). За життя вони склали заповіти, які були посвідчені секретарем Сереховичівської сільської ради Старовижівського району 01 червня 1998 року, та заповіли, зокрема спірний будинок, своєму внуку (спадкова справа а.с. 14,15). Позивач прийняв спадщину після смерті [PERSON] шляхом фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном, після смерті [PERSON] шляхом постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини (спадкова справа а.с. 26). Інші спадкоємці позов визнають, що підтверджується поданими суду відповідачами заявами (а.с. 36, 39). Таким чином судом встановлено, що позивач в установленому законом порядку прийняв спадщину, однак не може отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, зокрема житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS], через відсутність у спадкодавців правовстановлюючих документів, про що державним нотаріусом винесена відповідна постанова (а.с. 52). Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Дані обставини, в силу вимог статті 174 ЦПК України є підставою для задоволення позову, оскільки визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб. Довідкою, виданою виконавчим комітетом Сереховичівської сільської ради Старовижівського району від 11 травня 2016 року № 349 (а.с. 5), підтверджується право спадкодавців [PERSON] та [PERSON] на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS]. Таким чином суд приходить до переконання, що зазначений житловий з господарськими будівлями та спорудами будинок входить до складу спадщини, на яку у позивача виникло право після смерті спадкодавців [PERSON] та [PERSON] (в силу вимог статтей 549 ЦК УРСР, 1218 ЦК України), а тому у є всі законні підстави для визнання за ним права власності на це майно в порядку спадкування. Враховуючи зазначені вище обставини справи та правові норми, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність визнання за позивачем [PERSON] права власності в порядку спадкування на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS], що залишилося після смерті [PERSON], який помер [INFO] року, та [PERSON], яка померла [INFO] року.

Outcome: approved