Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-06 00:00:00

В жовтні 2012 року [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Комецрійний Банк «Експобанк» про визнання недійсним договору поруки, укладений 04.07.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Комерційний Банк «Експобанк» та [PERSON] Позовні вимоги обґрунтовано тим, що в жовтні 2012 року позивачу стало відомо про існування договору поруки від 04.07.2008 року, начебто укладеного між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Експобанк». При цьому, на підставі вказаного договору поруки, заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 24.09.2012 року з позивача та її чоловіка [PERSON], як позичальника за кредитним договором, було стягнуто на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Експобанк» заборгованість за Договором кредитної лінії №ФКЛ-07/08 від 04.07.200 року в сумі 5 278 148,33 грн. Разом з тим, позивачка вказує, що вона ніколи не мала волевиявлення як на укладення та підписання вищенаведеного договору, так і на підписання цього договору від її імені іншими особами. За вказаних обставин, а також посилаючись на порушення своїх прав, позивачка просить позов задовольнити в повному обсязі. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м.Києва від 22.10.2012 року було відкрито провадження у цивільній справі за вказаним позовом. В судовому засіданні, яке відбулося 13.12.2012 року, судом було задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] про долучення до матеріалів справи заперечень відповідача на позовну заяву. Як вбачається зі змісту вказаних заперечень, відповідач просить відмовити у задоволення даного позову, посилаючись на те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт відсутності її волевиявлення на укладення спірного договору поруки. Ухвалою суду від 02.04.2013 року було задоволено клопотання позивача про призначення судово-почеркознавчої експертизи у даній справі, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України. 22.07.2017 року на адресу суду надійшов Висновок судово-почеркознавчої експертизи №3641/3642/13-32 від 17.07.2013 року за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи у цивільній справі №2610/24830/2012 та матеріали, надані на дослідження. Ухвалою суду від 12.11.2013 року було задоволено клопотання позивача про призначення повторної судово-почеркознавчої експертизи у справі, проведення якої доручено Державному науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України. 14.04.2014 року на адресу суду надійшов Висновок експерта №322 від 01.04.2014 року за результатами почеркознавчої експертизи документа, проведеної за матеріалами цивільної справи №2/761/118/2014. З огляду на те, що Висновок експертів від 17.03.2014 року та Висновок експерта від 01.04.2014 року суперечать один одному, у судовому засіданні, яке відбулося 05.06.2014 року, позивачем було заявлено клопотання про призначення повторної судово-почеркознавчої експертизи, яке ухвалою суду було задоволено в повному обсязі, а проведення повторної судово-почеркознавчої експертизи доручено Українському центру судових експертиз. 11.06.2014 року на адресу суду надійшла заява позивача, згідно якої позивач вказує, що відповідно до Свідоцтва про зміну імені Серії [NUMBER] вона змінила своєю прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]». Супровідним листом від 30.06.2014 року Українським центром судових експертиз було повернуто на адресу суду матеріали цивільної справи №2610/24830/2012 без виконання ухвали суду від 05.06.2014 року та повідомлено, що ТОВ «Український центр судових експертиз» не є державною експертною установою, до виключних повноважень якої належить проведення криміналістичної експертизи. Ухвалою суду від 20.08.2014 року було задоволено клопотання позивача про призначення повторної судово-почеркознавчої експертизи у справі, проведення якої доручено Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України. Разом з тим, через не проведення оплати робіт експертів, 01.12.2014 року матеріали цивільної справи було повернуто на адресу суду без виконання ухвали від 20.08.2014 року. 21.08.2015 року матеріали даної цивільної справи разом із квитанцією про оплату судово-почеркозначої експертизи було надіслано на адресу Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз для проведення повторної судово-почеркознавчої експертизи відповідно до ухвали суду від 20.08.2014 року. 07.12.2016 року на адресу суду надійшло клопотання експерта №5009 про надання додаткових матеріалів для проведення повторної судово-почеркознавчої експертизи за матеріалами даної цивільної справи. 02.06.2017 року до суду надійшло повідомлення №5009 про неможливість надання висновку повторної судово-почеркознавчої експертизи за матеріалами даної цивільної справи через невиконання вимог вищенаведеного клопотання. 30.10.2017 року до суду надійшли заперечення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Експобанк» Кашути Д.Є. на позовну заяву, згідно змісту яких остання просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Крім того, враховуючи дату укладення договору - 04.07.2008 року та дату звернення з позовом до суду - 16.10.2012 року, відповідач вважає, що позов пред'явлено поза межами трирічного строку загальної позовної давності. Разом з тим, у зв'язку зі звільненням судді [PERSON] у відставку з 17.10.2017 року, Розпорядженням Керівника апарату Шевченківського районного суду м.Києва від 21.11.2017 року за № 01-08-1035 вищевказану цивільну справу було передано на повторний автоматичний розподіл. Згідно Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.11.2017 року матеріали даної позовної заяви передано для розгляду судді Мальцеву Д.О. Ухвалою від 22.11.2017 року вказану цивільну справу було призначено до розгляду у судовому засіданні. Ухвалою суду від 30.01.2018 року розгляд справи вирішено продовжити у загальному позовному порядку, а проведення підготовчого засідання призначено на 26.02.2018 року. Також, вказаною ухвалою було залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] У судовому засіданні, яке відбулося 26.02.2018 року, судом було задоволено клопотання позивача про приєднання до матеріалів справи пояснень до позовної заяви. Під час судового засідання, яке відбулося 21.03.2018 року, судом було задоволено клопотання позивача про виклик в судове засідання для надання пояснень експертів [PERSON], [PERSON], [PERSON] Ухвалою суду від 21.03.2018 року було задоволено заяву позивача про забезпечення доказів у цивільній справі та викликано в якості свідків: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] для допиту їх в судовому засіданні, яке відбудеться 07.05.2018 року. Ухвалою суду від 21.03.2018 року було задоволено клопотання позивача витребування з ПАТ «КБ «Експобанк» доказів. На виконання вимог вищенаведеної ухвали, 06.04.2018 року відповідачем було надіслано до суду копію медичної довідки про проходження обов'язкових та періодичних психіатричних оглядів, копію свідоцтва про шлюб, копію анкети клієнта, копію паспорта, копію дубліката ідентифікаційного коду. В судовому засіданні, яке відбулося 16.04.2018 року, судом було задоволено клопотання позивача про приєднання до матеріалів справи наступних документів: Висновок експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України №8-4/538 від 22.03.2018 року, рецензію на висновок експертів №3641/3642/13-32 від 17.07.2013 року; рецензію на висновок експерта №322 від 01.04.2014 року та письмові пояснення на заперечення до позову. Ухвалою від 16.04.2018 року було закрито підготовче засідання за позовною заявою [PERSON] до ПАТ «КБ «Експобанк», третя особа: [PERSON], про визнання договору поруки недійсним, а справу призначено до судового розгляду по суті на 07.05.2018 року. 20.04.2018 року на адресу суду надійшли заперечення відповідача на позовну заяву, згідно змісту яких відповідач просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що обставини, на які позивач посилається як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, не є підставою для визнання договору поруки недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України. 30.04.2018 року до суду надійшло клопотання відповідача, згідно змісту якого останній просить суд не брати до уваги докази, які були подані позивачем в судовому засіданні 16.04.2018 року з порушенням порядку, встановленого законом. В судовому засіданні, яке відбулося 07.05.2018 року, позивач позовні вимоги підтримала та просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач та третя особа в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини своєї неявки в судове засідання суд не сповістили. Крім того, у судовому засіданні з обставин справи було допитано в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], які, в свою чергу, надали показання, що позивачка в день укладення договору перебувала в АР Крим. Також, в судовому засіданні надала свої пояснення експерт [PERSON] Вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 04.07.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Експобанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Експобанк», та [PERSON] було укладено Договір кредитної лінії №ФКЛ-07/08, згідно умов якого ВАТ «КБ «Експобанк» надав [PERSON] кредит у сумі 300 000,00 доларів США. Як вбачається з наявного в матеріалах справи Договору поруки від 04.07.2008 року, відповідати перед ВАТ «КБ «Експобанк» за своєчасне та повне виконання [PERSON] зобов'язань за Договором кредитної лінії №ФКЛ-07/08 від 04.07.2008 року поручилася [PERSON], яка в подальшому змінила своє прізвище на «[PERSON]». При цьому, заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 24.09.2012 року було задоволено позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «КБ «Експобанк» до [PERSON], [PERSON], ТОВ «Інвестал», третя особа: ТОВ «Європа Електронікс», про стягнення заборгованості, та солідарно стягнуто з відповідачів на користь банку заборгованість за договором кредитної лінії №ФКЛ-07/08 від 04.07.2008 року в сумі 5 278 148,33 грн. Так, відповідно до положень ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Як передбачено ч.1 ст. 547 ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. За змістом ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Водночас, положеннями ч.ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини третьої даної статті, однієї із загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, є волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Разом з тим, положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Звертаючись з даним позовом до суду, позивач, як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, вказувала, що вона ніколи не мала волевиявлення як на укладення та підписання вищенаведеного договору, так і на підписання цього договору від її імені іншими особами. Так, згідно Висновку №322, складеного 01.04.2014 року старшим експертом відділу технічної експертизи документів та почерку лабораторії криміналістичної експертизи Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України, підпис від імені [PERSON] та рукописний запис «[PERSON]», які містяться в графах «Поручитель» та «підпис та ПІБ власноручно» з лицьової та зворотної сторони договору поруки (оригіналу) від 04.07.2008 року, укладеного між Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Експобанк» та [PERSON] - виконані не [PERSON], а іншою особою. Натомість, як вбачається зі змісту Висновку експертів КНІСЕ за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 17.07.2013 року за №3641/3642/13-32, підписи від імені [PERSON], що розташовані в графі «Поручитель» на 1 сторінці та підпис і рукописний запис «[PERSON]» у розділі СТОРОНА 2. В графі «_____підпис та П.І.Б. власноручно)» на сторінці 2 Договору поруки від 04.07.2008 року, укладеному між Відкритим акціонерним товариством «Комерційний Банк «Експобанк» та [PERSON], виконані особисто [PERSON]. Тобто, в матеріалах справи містяться два висновки, які прямо суперечать один одному. Разом з тим, як передбачено ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), які містяться у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Положеннями ч.1 ст. 110 ЦПК України встановлено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. При цьому, як роз'яснив Верховний Суд України в п. 17 своєї постанови «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» від 30.05.1997 року за №8, при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з'ясувати: чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; достатність поданих експертові об'єктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обгрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи. В даному випадку, оцінивши вищенаведені висновки на предмет того, чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; достатність поданих експертові об'єктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обгрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи, суд, з урахуванням роз'яснень, наданих експертом [PERSON] в судовому засіданні стосовно Висновку №322 від 01.04.2014 року, приходить до висновку, що експертиза, за результатами якої складено саме вказаний висновок №322 від 01.04.2014 року, проведена у відповідності з принципами об'єктивності та повноти експертного дослідження, визначеними ст. 3 Закону України «Про судову експертизу», а також приписами ч. 3 ст. 53 ЦПК України, в редакції, яка діяла до 15.12.2017 року, щодо обов'язку експерта провести повне дослідження і дати обґрунтований та об'єктивний письмовий висновок на задані йому питання та ч.1 ст. 66 цього Кодексу щодо обґрунтованості відповідей на питання, задані судом. В той же час, дослідивши зміст Висновку експертів за №3641/3642/13-12 від 17.03.2013 року, суд вважає його неповним та таким, що викликає сумніви у його правильності, адже, зважаючи на обсяг порівняльних матеріалів та самовільне використання експертами вихідних даних без узгодження з судом, зокрема копії паспорта позивача, висновки суду щодо обґрунтованості чи необґрунтованості позовних вимог, з огляду на наявність Висновку №322 від 01.04.2014 року, не можуть будуватися на підставі даного доказу. На підставі викладеного, суд приймає в якості належного та допустимого доказу лише Висновок №322 від 01.04.2014 року, який, в свою чергу, підтверджує викладені позивачем у позовній заяві обставини щодо відсутності в неї волевиявлення як на укладення договору Поруки №1 від 28.11.2013 року, так і на його підписання. Твердження відповідача про те, рішення суду, яким з відповідача та позичальника в солідарному порядку стягнуто заборгованість за кредитним договором від 04.07.2008 року, встановлено факт дійсності договору поруки, не спростовують висновку суду про відсутність волевиявлення позивача на укладення останнього, оскільки в даному рішенні судом не досліджувалась легітимність укладеного договору поруки, а саме рішення було ухвалено за відсутності позивача. Втім, слід зазначити, що інші докази, на які посилалася позивачка, як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, зокрема: Висновок експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України №8-4/538 від 22.03.2018 року, рецензію на висновок експертів №3641/3642/13-32 від 17.07.2013 року, рецензію на висновок експерта №322 від 01.04.2014 року, судом оцінюються критично та не беруться до уваги, адже, як встановлено в судовому засіданні, позивачем, всупереч вимог ч.9 ст. 83 ЦПК України, не надано до суду належного підтвердження щодо надсилання копій вказаних документів відповідачу, в той час як останнім доведено порушення позивачем порядку, встановленого ч.9 ст.83 ЦПК України, та надано до суду Акт працівників ПАТ «КБ «Експобанк» від 17.04.2018 року про відсутність документів у поштовому відправленні. Крім того, показання свідків про те, що позивачка в день укладення договору перебувала в АР Крим, також не можуть бути покладені судом в основу даного рішення, оскільки, як роз'яснено в п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» від 06.11.2009 року за №9, виходячи зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що в судовому засіданні достовірно встановлено, що підпис на Договорі поруки від 04.07.2008 року від імені позивача виконаний не нею, а іншою особою, суд прийшов до висновку, що позов слід задовольнити, а оспорюваний правочин підлягає визнанню недійсним. При цьому, враховуючи дату звернення позивача до суду з цим позовом, необізнаність позивача із оспорюваним договором в силу того, що вона його не підписувала, а також те, що рішення про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором було ухвалено в 2012 році, посилання відповідача на те, що позов пред'явлено поза межами строку позовної давності, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не відповідають фактичним обставинам справи. Також відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 107,30 грн. Враховуючи викладене, на підставі ст.ст. 202, 203, 215 Цивільного кодексу України та

Outcome: approved