Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-20 00:00:00

В вересні 2019 року позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] , 3-і особи: Куп`янська міська рада Харківської області, Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю, визнання договору довічного утримання частково недійсним, визнання права приватної спільної часткової власності на 2/3 частки земельної ділянки, вказавши наступне. Вона є власником 2/3 часток у праві власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Так, 1/3 частка у праві власності належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого державним нотаріусом Куп`янської державної нотаріальної контори Харківської області 11 липня 1981 року, ще одна 1/3 частка належить їй на підставі договору купівлі-продажу частини жилого будинку, посвідченого державним нотаріусом Куп`янської державної нотаріальної контори Харківської області 21 березня 2000 року. Співвласником вказаного будинку, якому належить 1/3 частка, є відповідач на підставі договору довічного утримання. 05 травня 2015 року між нею та відповідачем укладено договір співвласників житлового будинку про встановлення порядку користування житловим будинком, згідно умов якого визначено порядок користування житловим будинком та земельною ділянкою відповідно до належних часток. За інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 6310700000:18:009:0024, суб`єктами права власності на підставі державного акту від 05 грудня 1999 року ХР №19-03-0088972, виданого на підставі рішення виконкому Куп`янської міської ради №241 від 21 квітня 1998 р., є: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Між тим, 24 березня 2004 року [PERSON] продала [PERSON] в цілому земельну ділянку площею 0,1000 га за вищевказаною адресою, згідно договору купівлі-продажу від 24 березня 2004 року. Позивач не зареєструвала своє право власності, набуте за цим договором , тому відповідно до чинного на час укладення договору законодавства не набула права власності за договором. Крім того, 19 квітня 2001 року Куп`янською міською радою на ім`я [PERSON] було видано державний акт серії Р1 № 681567 на цю ж земельну ділянку в цілому площею 0, 1000 га. 15 березня 2007 року [PERSON] передала відповідачу належну їй 1/3 частину житловог будинку та в цілому приватизовану земельну ділянку площею 0, 1000 га. Таким чином, позивач як власник 2/3 часток у праві власності на житловий будинок практично позбавлена права власності на належну їй частину земельної ділянки при вищевказаному житловому будинку, оскільки має місце накладення меж земельних ділянок, належних їй та відповідачу з перетином їх меж. Враховуючи ті обставини, що спірну земельну ділянку раніше було безоплатно передано у спільну сумісну приватну власність власність трьом співвласникам: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , державний акт серії Р1 № 681567, виданий 19 квітня 2001 року на цю ж земельну ділянку є недійсним, оскільки його видано на одну особу, що суперечить рішенню органу місцевого самоврядування, яке є підставою для його видачі. Відтак, оскільки після смерті [PERSON] та [PERSON] за договором довічного утримання, посвідченого 15 березня 2007 року перейшло право власності на 1/3 частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , то він має право на 1/3 частину земельної ділянки, що пропорційно його частці у праві власності на житловий будинок. Таким чином, внаслідок укладення вищевказаних правочинів відбулося порушення прав позивача на земельну як власника 2/3 часток у праві приватної спільної часткової власності на житловий будинок. За таких обставин, позивач вимушена звернутися до суду з даним позовом. В судове засідання позивач не з`явилась, надавши заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Представник 3-ї особи Куп`янської міської ради Харківської області в судове засідання не з`явилась, надавши заяву про розгляд справи без її участі, при винесенні рішення покладаються на розсуд суду. Представник 3-ї особи Головного управління Держгеокадастру у Харківській області в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Суд, перевіривши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивачу на праві приватної спільної часткової власності належить 2/3 частки житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого державним нотаріусом Куп`янської державної нотаріальної контори 11 липня 1981 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2831, та договору купівлі-продажу частини житлового будинку, посвідченого державним нотаріусом Куп`янської державної нотаріальної контори 21 березня 2000 року, зареєстрованого в реєстрі за № І-1153 (а.с. 32,33). Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого 05 травня 2005 року прізвище позивача змінено з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с. 16). Співвласником житлового будинку за вищевказаною адресою є [PERSON] , якому належить 1/3 частка на підставі договору довічного утримання, посвідченого 15 березня 2007 року приватним нотаріусом Куп`янського міського нотаріального округу Харківської області, зареєстрованого в реєстрі за № 331 (а.с.35,36). Земельна ділянка, на якій розташований вказаний житловий будинок, площею 0, 10 га, кадастровим номером 6310700000:18:009:0024, належала [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності по 1/3 частці кожній на підставі Державного акту на право власності на землю серії ХР 19-03-0088972, виданого Куп`янською міською радою народних депутатів 05 грудня 1999 року (а.с.27). На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого державним нотаріусом Куп`янської державної нотаріальної контори 24 березня 2000 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1-1210, [PERSON] купила у [PERSON] належну їй частину земельної ділянки (а.с.34). Таким чином, на вказану земельну ділянку площею 0, 10 га при житловому будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] , мали право спільної часткової власності [PERSON] - на 2/3 частки, та [PERSON] - на 1/3 частки. В той же час, 19 квітня 2001 року Куп`янською міською радою Харківської області було видано Державний акт серії Р1 № 681567 на цю ж саму земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель споруд площею 0,10 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , в цілому на ім`я [PERSON] , яка передала її разом із належною їй частиною житлового будинку [PERSON] за договором довічного утримання, посвідченим 15 березня 2007 року приватним нотаріусом Куп`янського міського нотаріального округу Харківської області, зареєстрованого в реєстрі за № 331 (а.с.29-30). З відповіді Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 21 серпня 2019 року вбачається, що на підставі рішення № 241 від 21 квітня 1998 року Куп`янської міської ради народних депутатів [PERSON] передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель споруд, яка розташована на території [ADDRESS] . В Книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 762 обліковується державний акт на право приватної власності на землю серії РІ № 681567, який виданий 19 квітня 2001 року [PERSON] (а.с.28). Рішенням виконавчого комітету Куп`янської міської ради Харківської області від 15 вересня 2015 року вирішено присвоїти 1/3 частині житлового будинку, що належить [PERSON] , розташованого по [ADDRESS] , нову поштову адресу: [ADDRESS] , 2/3 частинам житлового будинку, зареєстрованого на [PERSON] залишити адресу: [ADDRESS] (а.с.37). Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 17 вересня 2019 року позивачу відмовлено в посвідченні договору відчуження частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , оскільки на даний час питання розмежування двох земельних ділянок при вказаному житловому будинку не вирішено, так як [PERSON] практично позбавлена права власності на належну їй частину земельної ділянки, оскільки має місце накладення меж земельних ділянок, належних їй та [PERSON] з перетином їх меж (а.с. 39,40). Статтею 41 Конституції України закріплені фундаментальні права особи в сфері приватної власності, згідно якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян. Відповідно до статті 81 Земельного Кодексу України громадяни набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, прийняття спадщини. Відповідно до ст. 377 Цивільного Кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків та об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації). За ст. 6 Земельного Кодексу України 1991 р. передача земельних ділянок у власність громадян провадилася місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно. Статтею 22 цього ж Земельного Кодексу було передбачено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності або право постійного користування землею посвідчувалось державними актами, які видавались і реєструвались сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів (ст. 23 ЗК). За змістом ст. 116 Земельного Кодексу України 2002 р. громадяни та юридичні особи набували права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (ст. 126 Земельного Кодексу України ) та виникає з моменту державної реєстрації цього права. Отже, рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки є необхідною передумовою виникнення права власності на земельну ділянку. Відповідно до ст. 120 Земельного Кодексу України (в редакції станом на момент виникнення спірних відносин15.03.2017 року) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Відповідно до ст. 125 Земельного Кодексу України (в редакції станом на момент виникнення спірних відносин 15.03.2017 року) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Отже, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди, стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Таким чином, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Рішенням виконавчого комітету Куп`янської міської ради № 241 від 21.04.1998 року земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] площею 1000,000 м2 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарчих будівель і споруд передано безоплатно у спільну сумісну приватну власність трьом співвласникам: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Отже, державний акт серії Р1 № 681567, виданий 19 квітня 2001 року Куп`янською міською радою на ім`я однієї [PERSON] на цю ж земельну ділянку в цілому площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,10 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , на підставі вказаного рішення виконкому Куп`янської міської ради народних депутаті № 241 від 21.04.1998 року та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 762, є недійсним, оскільки його видано лише на одну особу, що суперечить рішенню органу місцевого самоврядування, яке є підставою для його видачі. Відтак, оскільки після смерті [PERSON] до [PERSON] за договором довічного утримання, посвідченого 15.03.2007 року перейшло право власності на 1/3 частина житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , то він має право на 1/3 частину, а не на всю земельну ділянку, надану для його обслуговування, що пропорційна його частці у праві власності на житловий будинок. Внаслідок укладання цих правочинів відбулось порушення прав [PERSON] на земельну ділянку як власника 2/3 часток у праві приватної спільної часткової власності на житловий будинок. Відповідно до ч. 2 ст. 152 Земельного Кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до ч. 3 ст. 152 Земельного Кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України, статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Державний акт на право власності на земельну ділянку є документом, що посвідчує право власності й видається на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Оскільки державний акт на право приватної власності на землю серії Р1 № 681567 фактично не відповідає діючому законодавству, його видано з порушенням норм ч. 4 ст. 120 Земельному Кодексу України та всупереч рішенню виконкому Куп`янської міської ради народних депутатів № 241 від 21.04.1998 року, тому вказаний державний акт є недійсним, його реєстрація має бути скасована. Положеннями статті 203 ЦК України, передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам;особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільними відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до роз`яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. У відповідності до п. 7 вказаної постанови, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно ч. 1 ст. 216, ч. 1 ст. 236 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Отже, за змістом статей 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином. Оскільки державний акт на право приватної власності на землю серії Р1 № 681567 фактично видано [PERSON] незаконно з порушенням права позивача як співвласника житлового будинку, то й договір довічного утримання, укладений нею як власником земельної ділянки на підставі вказаного державного акту, за яким відповідачем набуто право власності на земельну ділянку, в цій частині порушує права позивача. Із урахуванням встановлених обставин та характеру правовідносин між учасниками у цій справі, відповідно до статей 203, 215 ЦК України, договір довічного утримання, посвідчений 15 березня 2007 року приватним нотаріусом Куп`янського міського нотаріального округу Харківської області Башинською Л.В. за р. № 331 є недійсним в частині передання у власність земельної ділянки, наданої для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарчих будівель і споруд площею 0,1000 га , зо знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В силу статей 321, 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном; особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом, а припинення права власності можливе лише з підстав, передбачених статтею 346 ЦК України. Пунктом п`ятим постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року за № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом. При цьому, діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позов є обґрунтованим та таким, що знайшов своє підтвердження у судовому засіданні та підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved