Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-08 00:00:00

В грудні 2016 року позивач в особі Дніпровської міської ради звернувся до Індустріального районного суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Департамент економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради, про визнання договору укладеним. Позовна заява мотивована тим, що в процесі позапланової ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Фінансово-економічного департаменту Дніпровської міської ради за період з 01 січня 2009 року по 30 квітня 2015 року, яка проводилася Державною фінансовою інспекцією в Дніпропетровській області, Дніпровській міській раді та департаменту економіки, фінансів та міського бюджету міської ради стало відомо про існування декларації від 08 травня 2013 року за № ДП 142131200510 про готовність об`єкта - будівлі та споруди по [ADDRESS] . Забудовником об`єкта є [PERSON] , яка в порушення вимог чинного законодавства не взяла участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста шляхом укладання відповідного договору. Дніпровська міська рада просила визнати укладеним договір про пайову участь замовників на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Дніпра у зазначеній редакції та стягнути з відповідача на користь Дніпровської міської ради 1 378,00 грн. суму судового збору. Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 11 липня 2017 року в задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради до [PERSON] , третя особа - Департамент економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради, про визнання договору укладеним відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2017 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2017 року - залишено без змін. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2019 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Протоколом автоматизованого розподілу від 05.02.2019 року цивільна справа розподілена судді Кухтіну Г.О. Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2019 року справу прийнято до провадження та призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження. Представник позивача у судовому засіданні заявлені вимоги підтримала з підстав, викладених у позові, просила задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Так, 08 травня 2013 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області зареєстровано декларацію за № ДП142131200510 про готовність об`єкта по [ADDRESS], забудовником якого є [PERSON] , та кошторисна вартість будівництва якого склала 30 000 грн. Листом Дніпровської міської ради від 20.09.2016 року, тобто понад три роки, [PERSON] направлено два примірники договору про пайову участь на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Дніпропетровська з розрахунками сплатити пайову участь у розмірі 219 372,26 грн., проте зазначені договори відповідачкою підписані не були. Так, згідно Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» істотними умовами договору є розмір пайової участі, строк (графік) сплати пайової участі, відповідальність сторін. При цьому, відповідно до вимог законодавства граничний розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту з урахуванням інших передбачених законом відрахувань не може перевищувати 10 відсотків загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта для нежитлових будівель та споруд. Разом з тим, Дніпровською міською радою було запропоновано [PERSON] , сплатити пайову участь у розмірі 219 372,26 грн., розрахунок якої не відповідає вимогам чинного законодавства України та не підтверджений належними доказами. Таким чином, оскільки сторонами не було досягнуто згоди щодо розміру пайової участі у розмірі пайової частки у розвитку інфраструктури міста, відповідачкою не підписано вищевказаний договір в редакції Дніпровської міської ради. Також, враховуючи, що вищевказаний договір повинен бути укладений не пізніше 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до одержання дозволу на виконання будівельних робіт, та те, що об`єкт нерухомості введено в експлуатацію 08.05.2013 року, відповідач вважає, що строк укладання спірного договору сплинув. Крім того, вказав, що позивачем без поважної причини пропущено строк позовної давності для звернення до суду, а твердження Дніпровської міської ради про те, що наявне порушення стало відомо позивачу 19.06.2015 року, після позапланової ревізії Державної фінансової інспекції, свідчить тільки про відсутність належної взаємодії органів державної влади, місцевого самоврядування та державного контролю у сфері містобудування. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причину неявки суду не повідомили. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши і оцінивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 08 травня 2013 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області зареєстровано декларацію за № ДП 142131200510 про готовність об`єкта по [ADDRESS] , забудовником якого є [PERSON] (а.с. 19-21), про що є офіційні данні, внесені в реєстр прав власності на нерухоме майно, та про що знали представники Дніпропетровської міської ради, котрі мають можливість безперешкодно перевіряти реєстр. 19 червня 2015 року Державною фінансовою інспекцією в Дніпропетровській області проведено позапланову ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності Фінансово-економічного департаменту Дніпропетровської міської ради за період з 01 січня 2009 року по 30 квітня 2015 року, про що було складено акт № 08-20/11 (а.с. 39-48), однак зазначений акт відмовилися підписувати уповноважені особи фінансово-економічного департаменту Дніпропетровської міської ради, чим допустили порушення вимог закону. В процесі позапланової ревізії було встановлено, що [PERSON] не укладала з фінансово-економічним департаментом міської ради договір про пайову участь на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста. Листом від 20 вересня 2016 року [PERSON] направлено два примірники договору про пайову участь на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Дніпропетровська, однак відповідачкою зазначені договори підписані не були. Об`єкт, забудовником якого виступала відповідачка, було введено в експлуатацію 08 травня 2013 року. До того часу договір про пайову участь у розвитку інфраструктури міста не укладався. Згідно проведеного позивачем розрахунку пайової участі на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Дніпропетровська [PERSON] як забудовник повинна сплатити протягом п`яти днів з моменту укладання договору 219 372,26 грн. В свою чергу, відповідно до декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 08 травня 2013 року загальна кошторисна вартість будівництва склала 30 000,00 грн. Згідно з ч. 1 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року № 3038-VI, порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону. Замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті (ч. 2 ст. 40 Закону). На виконання ч. 1 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» рішенням Дніпропетровської міської ради від 29.07.2011 року № 5/14 затверджено Порядок залучення коштів на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Дніпропетровська. Пунктом 2 зазначеного Порядку, передбачено, що величина пайової участі визначається у гривнях, виходячи з розміру пайової участі, визначеного нормативами одиниці створеної потужності, і не може перевищувати граничного розміру пайової участі, визначеного у відсотковому значенні від загальної кошторисної вартості будівництва (реконструкції), зміни функціонального призначення об`єкта тощо. У зв`язку з чим, позивач зазначає, що відповідачка відповідно до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Порядку був зобов`язаний сплатити в місцевий бюджет в якості пайової участі у створенні інфраструктури грошові кошти у сумі 219 372,26 грн., яка розрахована згідно з формулою, наведеною у Порядку залучення коштів на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Дніпропетровська. В свою чергу, як вбачається з матеріалів справи та зазначено представником відповідача [PERSON] з таким розрахунком не згодна, посилаючись на п. 1 ч. 6 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», якою граничний розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту з урахуванням інших передбачених законом відрахувань, не може перевищувати 10 відсотків загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта для нежитлових будівель та споруд. Відповідно до декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 08.05.2013 року загальна кошторисна вартість будівництва склала 30000 грн. Отже, в ході розгляду спору судом встановлено, що відповідно до ч. 5 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування, який є підставою для сплати пайового внеску у визначеному в ньому розмірі та строки. Таким чином, єдиною підставою для сплати величини пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту є договір, що також визначено і у Порядку залучення коштів на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Дніпропетровська. Однак, між позивачем та відповідачкою [PERSON] договір про пайову участь не укладався, і у позивача відсутні підстави вимагати укладення такого договору, оскільки об`єкт будівництва був введений в експлуатацію 08.05.2013 року. Отже, починаючи з наступного дня після реєстрації вказаної декларації, правовий статус відповідача як замовника припинився, оскільки у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» замовником є фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови територій і подала в установленому законодавством порядку, відповідну заяву. З аналізу ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» в цілому вбачається, що законодавцем визначено зобов`язання саме замовника, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, що, у свою чергу, має відбуватись згідно з Порядком залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, затвердженим органом місцевого самоврядування відповідно до цього Закону. Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури, величина якої визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури, який визначається протягом десяти робочих днів з дня реєстрації органом місцевого самоврядування звернення замовника про укладення договору про пайову участь). Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію. Істотними умовами договору є: розмір пайової участі; строк (графік) сплати пайової участі; відповідальність сторін. Невід`ємною частиною договору є розрахунок величини пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту. Кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту сплачуються в повному обсязі до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію єдиним платежем або частинами за графіком, що визначається договором. При цьому, орган місцевого самоврядування визначає лише розмір пайового внеску, тоді як величина пайової участі визначається не інакше як через укладення договору пайової участі. Таким чином, величина та необхідність сплати коштів пайової участі встановлюється в договорі, який і породжує безпосередні зобов`язання зі сплати коштів пайової участі з визначенням розміру та строків сплати. В позові зазначається, що відповідачка порушила визначені ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» зобов`язання, що полягає в не укладенні договору пайової участі, що потягло за собою несплату відповідачкою коштів пайової участі, від так і недоотримання позивачем відповідних надходжень до бюджету. Приписами статей 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначені загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та сформовані загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у статтях 642, 643 Цивільного кодексу України. Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту статей 6, 627 ЦК України свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Закріпивши принцип свободи договору, Цивільний кодекс України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абзацу 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. Зазначені положення узгоджуються з приписами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства. Стаття 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» містить вказівку на необхідність укладення між сторонами договору пайової участі до прийняття об`єкту в експлуатацію. Матеріали справи не містять доказів укладення між сторонами договору пайової участі до введення об`єкту в експлуатацію, чи своєчасного вирішення відповідного переддоговірного спору. Однак вбачається, що Декларація про готовність об`єкта до експлуатації від 08 травня 2013 року була прийнята Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області без жодних зауважень (зокрема, щодо відсутності договору пайової участі або необхідності його укладання). Відсутність будь-яких зауважень з боку уповноважених органів Дніпровської міської ради при наданні вказаних документів має суттєве значення, оскільки відповідно до положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», саме на цей орган покладається обов`язок здійснювати державний архітектурно-будівельний контроль. Так, згідно п.п. 1, 2 ст. 41 вказаного Закону, державний архітектурно-будівельний контроль - сукупність заходів, спрямованих на дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил під час виконання підготовчих і будівельних робіт. Державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Частина 2 Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.05.2011 року №553 (далі - Порядок) встановлює, що державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється за дотриманням, зокрема, вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, проектної документації, будівельних норм, державних стандартів і правил, технічних умов, інших нормативних документів під час виконання підготовчих і будівельних робіт, архітектурних, інженерно-технічних і конструктивних рішень, застосування будівельної продукції, виконавчої документації, інших вимог, установлених законодавством. Відповідно до ч. 17 Порядку, у разі виявлення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, посадовою особою інспекції складається відповідний акт та протокол разом з приписом усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил або приписом про зупинення підготовчих та будівельних робіт. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази виявлення будь-яких порушень, при планових або позапланових перевірках Інспекції, що також вбачається зі змісту Декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Вищенаведене свідчить про відсутність контролю уповноваженої особи позивача за виконанням відповідачем ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Враховуючи зазначене, вбачається відсутність обов`язку відповідачки укладати Договір пайової участі у встановленому Законом порядку, оскільки будівництво об`єкту є завершеним та об`єкт прийнятий в експлуатацію відповідно до вимог законодавства. При цьому, приписи ч. 9 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», які визначають граничний термін для укладання договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту (не пізніше дати прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію), є імперативними, тобто підлягають обов`язковому виконанню всіма учасниками спірних правовідносин, а не лише відповідачкою як замовником будівництва. Отже, в силу обставин, встановлених під час розгляду справи, сплив передбачений законом граничний термін для укладення такого виду договору, і чинне законодавство у сфері містобудування не передбачає можливість продовження чи відновлення цього терміну. Також, між не укладенням договору та неотриманням коштів пайового внеску відсутній безпосередній причинний зв`язок, оскільки саме по собі укладення договору не гарантує сплату пайового внеску, а в разі ж укладення відповідного договору, несплата пайового внеску є заборгованістю, а не збитками. У відповідності до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Outcome: dismissed