Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-29 00:00:00

В грудні 2019р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1-3) до відповідачки [PERSON] , третя особа: Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві, в якому просив суд: - усунути перешкоди в користуванні власністю, визнавши відповідачку такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] , шляхом виселення без надання іншого житла. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він є власником зазначеної квартири, проте відповідачка, як особа, який було надано право користування квартирою колишнім власником цієї квартири відмовляється звільнити цю квартири та продовжує в ній проживати, чим порушує право власності позивача на цю квартиру. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 24 січня 2020р., відкрито провадження по справі та призначено справу в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання. 04 травня 2020р. третьою особою подано пояснення по справі. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 11 серпня 2020р. закрито підготовче засідання. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, зазначаючи, що відповідачка проживає у зазначеній квартирі без відповідних правових підстав, чим порушує право власності позивача, який позбавлений можливістю користуватись і володіти майном, а тому з метою усунення перешкод сторона позивача у спосіб визначений законом просить позов задовольнити. Відповідачка, третя особа, про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку, поважності причин неявки суду не повідомили. У встановлений судом строк відзив на позов стороною відповідача не подавався. Оскільки сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 223, 280 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12 квітня 2012р. по справі № 22ц\\2690\\3796\\12, яке набрало законної сили, апеляційну скаргу ПАТ «Комерційний Банк «Хрещатик» задоволено частково. Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 грудня 2011р. - скасовано та ухвалене нове. Позовні вимоги ПАТ «Комерційний Банк «Хрещатик» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено, звернуто стягнення на предмет іпотеки двохкімнатну квартиру [ADDRESS] , житловою площею 28.80 кв.м. загальною площею 47 кв.м. на погашення заборгованості [PERSON] перед ПАТ «Комерційний Банк «Хрещатик» за кредитним договором від 05 вересня 2007р. № 37\\07-840\\94 в сумі 158294,67 дол. США, що в гривневому еквіваленті складає 1209118,0 грн. Визначено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів. Визначено початкову ціну предмету іпотеки для подальшої реалізації в розмірі 131600,0 дол. США, що складає 1050826,0 грн. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що позивачу на праві власності належить квартира [ADDRESS] , на підставі свідоцтва від 24 вересня 2019р. (а.с. 6), зазначена квартира раніше належало [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого 05 вересня 2007р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Аракелян О.І. за реєстровим № 2937. Судом встановлено, що відповідачка зареєстрована і проживає в квартирі [ADDRESS] . Відповідно до п. 8) ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника. Згідно з ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. В судовому засіданні представник позивача звертав увагу суду, що відповідачка відмовляється звільнити належну позивачу квартиру, не зазначаючи правових підстав для користування і володіння нею. Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України. За змістом ч. 3 ст. 109 ЖК України звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.. Згідно положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, право відповідачки користуватися квартирою [ADDRESS] , існувало у неї лише за наявності у [PERSON] на праві власності зазначеної квартири, після відчуження квартири та за відсутності відповідного договору з новим власником нею втрачається її право на користування цією квартирою, аналогічна правова позиція міститься в правових позиціях Верховного Суду України в постанові по справі № 6-158цс14. Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном, як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Згідно з ч. 1, 6 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, а саме слід визнати відповідачку [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] та виселити останню з цієї квартири без надання іншого житла. При цьому, враховуючи правові позиції, висловлені Верховним Судом по справі № 219/4394/16-ц, судом не встановлено, що вищезазначена квартира була придбана за інші кошти ніж отримані в кредит. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768,4 грн.

Outcome: approved