Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-15 00:00:00

Відповідач [PERSON], в судовому засіданні, позовні вимоги позивачів не визнав з підстав, викладених у наданих суду запереченях проти позову. Просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог позивачів. Представник позивачів [PERSON] та [PERSON]-[PERSON], в судовому засіданні, позовні вимоги позивачів підтримав в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Просить суд визнати протиправними дії приватного нотаріуса Рівненського районного нотаріального округу [PERSON] при посвідченні та реєстрації договору міни земельних ділянок від 05.04.2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON]за реєстровим № 694, договору міни земельних ділянок від 05.04.2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] за реєстровим № 691, договору міни земельних ділянок від 05.04.2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] за реєстровим № 678, договору міни земельних ділянок від 09.04 2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] за реєстровим № 728. Треті особи [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилися. Надіслали до суду заперечення проти позову у яких вказали, що укладаючи договори вони діяли вільно, цілеспрямовано, свідомо і добровільно, розумно та на власний розсуд, без будь-якого примусу, як фізичного так і психічного, не порушуючи права третіх осіб, бажаючи реального настання правових наслідків, перебуваючи при здоровому розумінні та ясній памяті, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючи ними. Вважають, що позовні вимоги позивачів до задоволення не підлягають. Представник третьої особи [PERSON]-[PERSON], вважає, що позовні вимоги позивачів до задоволення не підлягають з підстав, викладених у наданих суду запереченнях проти позову. Треті особи [PERSON], [PERSON], повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилися, причини неявки суду не повідомили. Суд, заслухавши представника позивачів [PERSON], відповідача [PERSON], представника третьої особи [PERSON]-[PERSON], дослідивши письмові докази по справі приходить до наступного: Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД №252207 [PERSON] на підставі розпорядження голови Рівненської районної державної адміністрації від 14.06.2006 року №364 було виділено земельну ділянку площею 2,17 га, для ведення особистого селянського господарства. Проте, відповідно договору міни земельних ділянок від 05.04.2016 року за реєстровим номером 691, що був укладений між [PERSON] та [PERSON] предметом такого договору являлась земельна ділянка, яка належала [PERSON] площею 1,9638 га, кадастровий номер земельної ділянки 5624681500:08:001:0029, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства. Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД №252201 [PERSON] на підставі розпорядження голови Рівненської районної державної адміністрації від 14.06.2006 року №364 було виділено земельну ділянку площею 2,05 га, для ведення особистого селянського господарства. Проте, відповідно договору міни земельних ділянок від 09.04.2016 року за реєстровим номером 728, що був укладений між [PERSON] та [PERSON] предметом такого договору являлась земельна ділянка, яка належала [PERSON] площею 1,9021 га, кадастровий номер земельної ділянки 5624681500:08:001:0023, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства. Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД №252204 [PERSON], на підставі розпорядження голови Рівненської районної державної адміністрації від 14.06.2006 року №364 було виділено земельну ділянку площею 2,19 га, для ведення особистого селянського господарства. В свою чергу, [PERSON], набула право власності на вищевказану земельну ділянку в порядку спадкування, на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Проте, відповідно до договору міни земельних ділянок від 05.04.2016 року за реєстровим номером 678, що був укладений між [PERSON] та [PERSON] предметом такого договору являлась земельна ділянка, яка належала [PERSON] площею 1,8353 га, кадастровий номер земельної ділянки 5624681500:08:001:0026, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства. Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД №252209 [PERSON], на підставі розпорядження голови Рівненської районної державної адміністрації від 14.06.2006 року №364 було виділено земельну ділянку площею 2,09 га, для ведення особистого селянського господарства. Проте, відповідно договору міни земельних ділянок від 05.04.2016 року за реєстровим номером 694, що був укладений між [PERSON] та [PERSON] предметом такого договору являлась земельна ділянка, яка належала [PERSON] площею 1,8759 га, кадастровий номер земельної ділянки 5624681500:08:001:0031, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства. Таким чином, предметом вищевказаних договорів міни були не земельні частки (пай), а частини земельних ділянок з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Відповідно до статті 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК Кодексом. Відповідно до ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно з п. 15 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2017 року, не допускається, купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами. Аналіз даної правової норми свідчить про те, що дія мораторію на відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення не поширюється на правочини щодо обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку. Статтею 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до положень 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Проте, статтею 715 Цивільного кодексу України передбачена можливість здійснення обміну майном укладення договору міни. Відповідно до статті 78 Земельного кодексу України, право власності на землю це право володіти, користуватись і розпоряджатись земельними ділянками. Відповідно до пункту 5 Методичних рекомендацій щодо застосування нотаріусами деяких положень цивільного законодавства та земельного законодавства при посвідченні правочинів, предметом яких є нерухоме майно, затверджених Консультативно-методичною радою з питань нотаріату при Департаменті нотаріату, фінансового моніторингу юридичних послуг та реєстрації адвокатських обєднань від 26.11.2010, щодо місця розташування земельних ділянок, які можуть бути предметом обміну, будь-яких обмежень із зазначеного питання чинним законодавства не встановлено. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) від 05.06.2003, у разі якщо власник земельної ділянки, яка знаходиться всередині єдиного масиву, що використовується спільно власниками земельних ділянок чи іншими особами для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, виявляє бажання використовувати належну йому земельну ділянку самостійно, він може обміняти її на іншу земельну ділянку на межі цього або іншого масиву. Обмін земельними ділянкам здійснюється за згодою їх власників відповідно до закону та посвідчується нотаріально. Дана норма регулює правовідносини у сфері здійснення обміну земельної ділянки, яка знаходиться всередині єдиного масиву, що використовується спільно власниками земельних ділянок чи іншими особами для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Оскільки, в даному випадку, сторони за договорами міни обмінювалися земельними ділянками, які використовуються для ведення особистого селянського господарства, обмін земельними ділянками, який передбачений у пункту 15 Перехідних положень ЗК України, здійснено ними відповідно до закону, що містить норми загального правового регулювання договорів обміну /міни/, яким є ЦК України, що не передбачає обмежень щодо міни земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства. Таким чином, при посвідченні угод щодо обміну земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, необхідно керуватись положеннями Цивільного кодексу України та Земельного кодексу України безпосередньо вимогам пункту 15 розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України, якими передбачена можливість такого обміну, чим і керувався відповідач при нотаріальному посвідченні та реєстрації міни вище зазначених земельних ділянок. Відповідно до\~Наказу Державного комітету України із земельних ресурсів «Про затвердження Класифікації видів цільового призначення земель» №548 від 23.07.2010 року, землі сільськогосподарського призначення поділяються на види за їх використанням серед яких, зокрема, визначене цільове призначення такої землі як для ведення особистого селянського господарства. Відповідно до статті 1 Закону України «Про особисте селянське господарство», особисте селянське господарство - це господарська діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства, у тому числі й у сфері сільського зеленого туризму. Члени особистого селянського господарства здійснюють діяльність на свій розсуд і ризик у межах встановленого правового господарського порядку, дотримуючись вимог цього Закону, законів України, інших нормативно-правових актів. Таким чином, встановлення чинним законодавством обмеження щодо можливості обміну земельними ділянками сільськогосподарського призначення, поширюється лише щодо земель для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (код згідно Класифікатора 01.01.). Відповідно до Статті першої Протоколу першого Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Згідно статті 6 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру. Відповідно до пункту 3.5. Глави другої Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджений Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5, у разі, якщо власник земельної ділянки, яка розташована всередині єдиного масиву, що використовується спільно власниками земельних ділянок чи іншими особами для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, виявляє бажання використовувати належну йому земельну ділянку самостійно, він може обміняти її на іншу земельну ділянку на межі цього або іншого масиву. Обмін земельними ділянками здійснюється за згодою їх власників відповідно до закону та посвідчується нотаріально. Крім того, відповідно до листа Державного комітету України із земельних ресурсів №10783/17/12-10 від 04.06.2010 року, укладення договорів міни земельних ділянок відповідно до ст.715 Цивільного кодексу України, не суперечить діючому земельному законодавству. Покликання позивачів як на приклад правильного застосування норм матеріального права на правову позицію Верховного Суду України від 05.11.2014 року у справі 6-172цс14, не заслуговує на увагу, оскільки така правова позиція винесена у справі щодо спору правомірності укладення договорів міни земельних ділянок (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а в даному випадку договори міни укладались на частини земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства. В межах заявлених позовних вимог у цій справі позивачі покликались на порушення норм чинного законодавства при посвідченні та реєстрації договорів міни земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства, сторонами в яких позивачі не були, і звернулися з позовом до суду тільки з тих підстав, що нотаріус їм відмовив в посвідченні їхніх договорів, а іншим-сторонам в вище зазначених вище договорах, посвідчив договора. Ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже обєктом захисту є порушене, не визнане або оспорювань право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту, які зазначені в ст. 16 ЦК України. Відповідно до ст. 30 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивач це особа на захист прав і інтересів якої відкрито провадження у справі. З цього випливає, що позовна заява подається для захисту порушених прав, а порушення у часі має існувати до відкриття провадження у справі. Однак буває, що позивач помиляється, його права не порушені або ті права які порушені йому не належать, що має місце в даному випадку, тому-що вони не мають ніякого відношення до укладення вище зазначених договорів міни. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. За вище названих обставин, підстави для визнання судом дій відповідача по справі, приватного нотаріуса Рівненського районного нотаріального округу [PERSON] при посвідченні та реєстрації вище зазначених договорів міни земельних ділянок протиправними, відсутні, а позовні вимоги позивачів [PERSON] та [PERSON]. є недоведеними, безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed