Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-31 00:00:00

В жовтні 2016 року позивачка звернулася до суду із позовом до відповідача, в якому просила припинити правоспільної часткової власності власності між нею та відповідачем на 1\\12 частку квартири [ADDRESS] та визнати за нею право власності на цю частину житлової квартири з виплатою компенсації відповідачу його частки відповідно до її реальної ринкової вартості, виселити [PERSON]Д з цієї квартири без надання іншого житлового приміщення, стягнути з відповідача на їх користь судові витрати. 14 лютого 2017 року справу прийнято до свого провадження суддею Гуденко О.А. У минулому судовому засіданні позивачка та представник третьої особи просили про задоволення позову в повному обсязі. В обґрунтування позовних вимог посилалися на неможливість спільного проживання з відповідачем в одній квартирі внаслідок того, що між ними склалися вкрай неприязнені стосунки , він вчиняє психологічне насильство в сім'ї, застосовує образи та погрози , тримає квартиру у антісанітарному стані , перебуває на обліку в наркологічному диспансері, що робить взагалі неможливим проживання їх у одній квартирі. Тим більше, що у неї немає іншого житла на праві власності, його частка є незначною , а вона є власником більшої частки квартири. Третя особа [PERSON] ( до зміни прізвища та імені [PERSON]), який також є співвласником спірної квартири, постійно мешкає в державі Ізраїль і не претендує на проживання в спірній квартирі. Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти позовних вимог, посилаючись на неправдивість стверджень позивача про неможливість спільного проживання в одній квартирі та утримання ним квартири в неналежному стані, а також на порушення його права власності та права на житло, оскільки не має іншого місця проживання, іншого житлового приміщення у власності, а на ті гроші, що пропонують позивачі неможливо придбати ніякого житла. На теперішній час дійсно він фактично займає одну кімнату в квартирі , інші дві кімнати вільні і жодних перешкод у проживанні позивачки він не чинив і не чинитиме. Дійсно перебуває на обліку в наркологічному диспансері, але від вживання наркотиків вже вилікувався . Крім того після смерті його дружини матері позивачки , вона не виявляла бажання вселитися в цю квартиру, так як до того проживала у бабусі , а тепер має власну родину і проживає з чоловіком. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] є власником 13\\24 часток квартири [ADDRESS] , власником 9\\24 часток є [PERSON]. Відповідно до Рішення виконкому Центральної раайонної ради від 20 лютого 1998 року, призначено опіку над [PERSON], 09.03.1990 року народження- як дитини, що залишилася без батьківського піклування, батьки дитини наркомани, не займаються її вихованням. 12 червня 2012 року померла мати позивачки та дружина відповідача [PERSON] , яка була власником 1\\4 частки спірної квартири . Після її смерті спадщину у вигляді 1\\4 частки цієї квартири прийняли у рівних частках по 1\\12 частині її чоловік відповідач [PERSON], її діти [PERSON]Ю, та [PERSON]. Позивачка зареєстрована з 2006 року у вказаній квартрі, відповідач за іншою адресою без права проживання, третя особа постійно проживає за кордоном. Як вбачається із технічного паспорту, спірна квартира є трикімнатною , розташована на 6 поверсі, загальною площею 69 кв.м., житловою площею 46,6 кв.м. (кімнати площею 12,9 кв.м. ізольована, площею 16,9 кв.м. прохідна і площею 16,9 кв.м. з лоджією 3,08 кв.м.. Отже, вочевидь виділити в натурі відокремлено 1\\12 частку квартири в складі житлових та підсобних приміщень з організацією самостійного входу технічно неможливо. Тому суд вважає встановленим, що спірна квартира не може бути реально розділена з виділом кожному із співвласників належної йому ідеальної долі. Ринкова вартість спірної квартири згідно Звіту про оцінку майна від 26 вересня 2016 року становить 370 500 грн. 17 червня 2017 року року вартість 1\\12 частки квартири у розмірі 20642 грн внесена позивачкою на депозитний рахунок ТУ ДСА України в Миколаївській області згідно ухвали суду від 20.04.2017 року. Згідно повідомлення МОНД від 09.10.2017 року, [PERSON] перебуває на обліку з 13 вересня 2005 року по теперішній час. Достеменних доказів неможливості спільного проживання з відповідачем та перешкоджання ним у вселенні позивачки до квартири, так і перешкоджання у проживанні позивачскою у інших кімнатах в квартирі не міститься в матеріалах справи і на такі факти, встановлені компетентними органами, позивач не посилалася. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 13 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року, 15 травня 2013 року, 2 липня 2014 року. Відповідач не має на праві власності іншого житла, проживає у вказаній квартирі більше 10 років , а розмір компенсації за його частину квартири не достатній для придбання ним окремого житла. Натомість, позивачка не підтвердила свою термінову потребу у житлі , оскільки весь час , щонайменше з 1998 року в спірній квартирі не проживала постійно. Так, позивачем не доведено, що спільне володіння і користування сторонами спірним майном є неможливим; припинення права власності відповідача та позбавлення його права користування цією часткою спірної квартири завдасть йому істотної шкоди , позбавивши єдиного житла, позивачка не довела потребу використання цього житла для власного проживання отже суд дійшов висновку про відстуність правових підстав для припинення права спільної часткової власності відповідача на 1\\12 частку квартири. Як наслідок, відсутні підстави і для задволення позовних вимог про виселенняч відповідача з вказаної квартири. При цьому суд враховує, що позивачка є власником лише 13\\24 часток квартири, власником інших 9\\24 часток квартири є третя особа, проте останній , як власник також значної частки квартири, вимог про припинення права власності відповідача на частку квартири і визнання за ним права власності на цю частку не заявляв отже припинення права власності відповідача на частку квартири не призведе до повного відновлення, порушених, на її думку, прав позивчки на вільне користування спірною квартирою. У відповідність зі ст. 141 ЦПК України судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed