Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-27 00:00:00

В жовтні 2016 року до суду звернувся [PERSON] із позовом до [PERSON]А, [PERSON] про визнання осіб такими, що не мають змоги піклуватися, утримувати та надавати матеріальну допомогу інвалідові. Позивач в обґрунтування своїх вимог зазначає про таке. [PERSON] є інвалідом дитинства І групи «А», потребує у звязку з цим постійного стороннього догляду та піклування. З причини захворювання [PERSON] рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 09.12.2014 року було визнано недієздатним, призначено його опікуном [PERSON]. Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 28.07.2016 року цивільна дієздатність [PERSON] поновлена у звязку із покращенням стану здоровя, опіку над ним припинено. В серпні 2016 року позивач звернувся до Управління соціального захисту населення Лиманської міської ради Донецької області із заявою про влаштування його до будинку-інтернату загального типу системи соціального захисту населення. Управлінням соціального захисту населення у відповідь на звернення [PERSON] було розяснено, що згідно з чинним законодавством України до будинку-інтернату на державне утримання можуть бути прийняті, зокрема, інваліди І групи, старші за 18 років, які за станом здоровя потребують стороннього догляду, побутового обслуговування, медичної допомоги, та які не мають працездатних родичів, зобовязаних утримувати їх за законом. Разом з позивачем проживають його батько [PERSON] та його сестра [PERSON], які зобовязані утримувати свого непрацездатного сина та брата, Якщо вони можуть надавати йому матеріальну допомогу. Відповідач [PERSON], за твердженням позивача, отримує соціальні виплати на свого непрацездатного сина, сам ніде не працює, самостійного заробітку не має, веде асоціальний спосіб життя, зловживає спиртними напоями. Відповідач [PERSON], за твердженнями позивача, працює в КП «Лиманська служба єдиного замовника», має стабільний заробіток, однак не піклується про свого непрацездатного брата, намагається насамперед влаштувати своє особисте життя. Інших близьких родичів, які б могли піклуватися про нього та надавати йому допомогу, [PERSON] не має. Позивач вважає, що його право на отримання від держави соціального захисту є порушеним у звязку із такою поведінкою відповідачів, він не може бути влаштований до соціального закладу на державне утримання і отримувати там необхідне піклування та матеріальну допомогу. [PERSON] звернувся до суду за захистом свого права, вважає необхідним та достатнім способом захисту такого права визнання судом свого батька та сестри такими, що не мають змоги піклуватися, утримувати та надавати матеріальну допомогу інвалідові. Позивач [PERSON] в судовому засіданні 15.11.2016 року підтримав заявлені ним позовні вимоги, на підтримання своєї позиції навів аргументи. Аналогічні викладеним у поданій заяві, просив позов задовольнити. В подальшому [PERSON] надав до суду заяву, в якій просив продовжувати розгляд справи без його участі за станом здоровя, не заперечував проти ухвалення заочного рішення по справі (а.с.35). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] були належним чином повідомлені судом про дату, час та місце розгляду справи шляхом направлення судової повістки на їхню адресу (а.с.36,38), однак для участі в судовому засіданні не прибули, про наявність поважних причин для цього суд не повідомили,клопотань про необхідність відкладення судового розгляду відповідачами заявлено не було, заперечень проти позову висловлено не було. З огляду на це та враховуючи наявність відповідної згоди позивача, суд вважає за можливе здійснювати заочний розгляд цієї цивільної справи за правилами гл. 8 розділу ІІІ ЦПК України. Третю особу - Управління соціального захисту населення Лиманської міської ради Донецької області - було повідомлено судом належним чином про дату,час та місце розгляду справи(а.с.31); третьою особою не направлено свого представника для участі в судовому розгляді, надана заява до суду про розгляду справи без участі такого представника (а.с.32). Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, зясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON],21.10.1996 р. н., є громадянином України(а.с.5), інвалідом дитинства І групи «А», потребує у звязку з цим постійного стороннього догляду та піклування(а.с.8), зареєстрований та фактично мешкає за адресою Донецька область, м. Лиман (колишня назва м. Красний Лиман), вул. Ватутіна, буд.75. Батьками позивача є [PERSON] та [PERSON] (а.с.16). Мати позивача [PERSON] померла 28.11.2011 року (а.с.17,23). Разом з позивачем у житловому будинку за адресою Донецька область, м. Лиман (колишня назва м. Красний Лиман), вул. Ватутіна, буд.75, на теперішній час зареєстровані та фактично проживають його батько [PERSON] та його сестра [PERSON] (а.с.6,7). З причини захворювання [PERSON] рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 09.12.2014 року було визнано недієздатним, призначено його опікуном [PERSON]. Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 28.07.2016 року цивільна дієздатність [PERSON] поновлена у звязку із покращенням стану здоровя, опіку над ним припинено(а.с.9), однак [PERSON] пересувається на інвалідному візку, потребує постійного стороннього догляду. [PERSON] в серпні 2016 року звертався до Управління соціального захисту населення Лиманської міської ради Донецької області із заявою про влаштування його до будинку-інтернату загального типу системи соціального захисту населення. Департаментом соціального захисту населення за наслідками розгляд документів щодо влаштування [PERSON] до будинку-інтернату загального типу було констатовано можливість влаштування заявника лише на загальних засадах(за умови стовідсоткового відшкодування будинку-інтернату витрат на утримання особи інваліда), оскільки він має родичів працездатного віку, які не звільнені від виконання обовязків щодо його утримання(лист Департаменту від 23.08.2016 року № 03548/01-13, а.с.18-19). Згідно з п.3.1. Типового положення про будинок-інтернат для громадян похилого віку та інвалідів, геріатричний пансіонат,пансіонат для ветеранів війни і праці, затв. наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 29.12.2001 року № 549, до будинку-інтернату на державне утримання можуть бути прийняті, зокрема, інваліди І групи, старші за 18 років, які за станом здоровя потребують стороннього догляду, побутового обслуговування, медичної допомоги, та які не мають працездатних родичів, зобовязаних утримувати їх за законом. Відповідно до ч.1 ст. 198 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати. Згідно із ч.2 ст. 267 СК України повнолітні брати, сестри зобов'язані утримувати непрацездатних повнолітніх братів і сестер, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони не мають чоловіка, дружини, батьків або повнолітніх дочки, сина, за умови, що повнолітні брати та сестри можуть надавати матеріальну допомогу. Батько позивача [PERSON] негативно характеризується за місцем проживання, зловживає спиртними напоями, на його поведінку надходять часті скарги до органу місцевого самоврядування м. Лиман(а.с.12), він ніде не працює з 22.09.1999 року(а.с.20), іншою суспільно корисною діяльністю не займається,отримує пенсію на свого непрацездатного сина в розмірі 1230,00 грн. щомісяця та компенсаційні виплат працездатній особі, що здійснює догляд за інвалідом І групи, в розмірі 25,00 грн. щомісяця(а.с.11,21); органом місцевого самоврядування складено акт обстеження житлових умов [PERSON], встановлена відсутність опалення, дров та вугілля, харчових продуктів, антисанітарні умови проживання (а.с.14). Сестра позивача [PERSON] добре характеризується за місцем проживання, працює двірником у КП «Лиманська служба єдиного замовника», отримує заробітну плату в розмірі 2401,00 грн. щомісяця (а.с.13,15), не здійснює догляду за своїм непрацездатним братом, не підтримує з ним родинних стосунків. За змістом ст. 1 СК України регулювання сімейних відносин в Україні здійснюється з метою побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки. Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки(ст. 3 СК України). Відповідно до ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів непрацездатних членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Згідно зі ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. Кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло(ст. 48 Основного Закону). Суд приходить до висновку, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не виконують належним чином покладених на них законом обовязків щодо піклування про свого непрацездатного брата та сина, щодо його утримання. Водночас таке невиконання сімейних обовязків близькими родичами позивача позбавляє [PERSON],який є інвалідом, потребує постійного стороннього догляду, можливості скористатись гарантованим йому правом на соціальний захист з боку держави. Отже, право позивача на соціальний захист порушується з вини відповідачів. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно зі ст. 18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю сторін. Наведене дозволяє дійти висновку про обґрунтованість вимог позивача та задоволення позову. Таким чином, суд вважає за необхідне захистити порушене право позивача [PERSON] на соціальний захист та визнати відповідачів такими, що не мають змоги піклуватися, утримувати та надавати матеріальну допомогу інвалідові. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає таке. Згідно із ст. 79 ЦПК України судовий збір включено до складу судових витрат. Відповідно до п.9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються інваліди I групи. Позивач [PERSON] є інвалідом І групи «А», що підтверджено медичними документами. Якщо позивача, на користь якого ухвалене рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в доход держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог (ст. 88 ЦПК України). Чинним законодавством України визначена ставка судового збору за подання фізичною особою до суду позовної заяви немайнового характеру - 0,4 розміру мінімальної заробітної плати, що в грошовому вираженні складає 551,20 грн.. З урахуванням задоволення вимог позивача суд стягує з відповідачів [PERSON] та [PERSON] в рівних частках на користь держави судовий збір в розмірі 551,20 грн. (по 275,60 грн. з кожного).

Outcome: approved