Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-03 00:00:00

В грудні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В позові [PERSON] вказав , що з червня 2019 року він є власником квартири [ADDRESS] , яку він успадкував після смерті матері [PERSON] . За життя мати надала право проживати в квартирі та дозвіл на реєстрацію в ній, своєму онуку та племіннику позивача [PERSON] . Однак , з 2010 року відповідач в квартирі не проживає , його особистих речей в квартирі не має та місце проживання не відомо. Позивач як власник квартири не може розпоряджатися на власний розсуд своїм нерухомим майном , реєстрація відповідача в квартирі створює йому незручності , він не може оформити субсидію. Прохав визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням у вказаній квартирі та зобов`язати орган реєстрації зняти його з реєстрації вказаного місця проживання без пред`явлення паспорта громадянина України. У судовому засіданні позивач підтримав позов , просить задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився ,про причини неявки суду не повідомив , про розгляд справи повідомлявся належним чином та в установлений законом строк, про що свідчить оголошення на веб-сайті Судової влади України . Представник третьої особи у судове засідання не з`явився , подав заяву слухати справу у його відсутність , проти позову не заперечував. Суд, заслухавши пояснення позивача , допитавши свідків, дослідивши письмові докази по справі , дійшов до наступних висновків. Судом встановлено , що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.06.2019 року, виданого державним нотаріусом Богодухівської державної нотаріальної контори Харківської області та зареєстрованої 05.06.2019 року в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Вказану квартиру позивач успадкував після смерті матері [PERSON] , яка була її власником та в 1994 р. надала згоду на реєстрацію , проживання та користування будинком своєму онуку [PERSON] . Як свідчить копія будинкової книги , [PERSON] з 01.11.1994 року зареєстрований у спірній квартирі . Згідно з довідкою про місце проживання та склад сім`ї ВУЖКГ Краснокутського району Харківської області від 25.10.2019 року до членів сім`ї [PERSON] належить племінник [PERSON] . Відповідно до акта від 19.06.2019 року, складеного депутатом Краснокутської селищної ради Краснокутського району Харківської області присутності 2 свідків ,власника житлового будинку [PERSON] , було оглянуто зазначену квартиру та встановлено, що [PERSON] у ній не проживає з 2010 року, особистих його речей немає. Допитані по справі свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили суду , що дійсно близько 10 років у квартирі [PERSON] його племінник не проживає , його речі в квартирі відсутні , та він по місцю реєстрації не з`являється. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У судовому засіданні встановлено , що відповідач спільно з власником спірної квартири не проживав, спільним побутом не був пов`язаний; з 2010 року вибув із зазначеної квартири та місце його проживання невідомо. . Таким чином, приймаючи до уваги, що відповідач, як особа, що утратила право користування спірним жилим приміщенням, але продовжував бути зареєстрованим в тому місці проживання і, тим самим, чинить перешкоди власнику того нерухомого майна стосовно користування житлом, тому порушене право позивача підлягає захисту у спосіб усунення вказаних перешкод шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням. Відповідно до вимог ч. 1 ст.16 ЦК України «Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу». За ч.1 ст. 321 ЦК України, «Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні». Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ч.1, 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. За таких обставин суд дійшов до висновку про те, що право відповідача на користування чужим майном (спірною житловою квартирою ) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України. Щодо позовної вимоги про зобов`язання органу реєстрації зняти відповідача з реєстрації місця проживання суд зазначає наступне. Статтею 3 Закону України « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено , що орган реєстрації - це виконавчий орган сільської , селищної або міської ради , сільський голова , що здійснює реєстрацію , зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно- територіальної одиниці , на яку поширюються повноваження відповідної сільської , селищної або міської ради. Слід також зазначити, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть». Таким чином, як випливає з цієї норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Крім того, відповідно до абз.3 п. 26 Постанови Кабітнету Міністрів України від 02.03.2016 року № 207, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Статтею 11 вказаного Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено , що орган реєстрації здійснює реєстрацію та зняття з реєстрації місця проживання /перебування осіб у межах відповідної адміністративно- територіальної одиниці . Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування , їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі , в межах повноважень та у спосіб , що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 18 ч.1 ЦПК України передбачено , що судові рішення , що набрали законної сили , обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування , підприємств , установ , організацій , посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Таким чином рішення суду по справам даної категорії є окремою безпосередньою підставою зняття з реєстрації особи ,яка визнана рішенням суду такою , що втратила право користування житловим приміщенням . Даний обов`язок органу місцевого самоврядування зняти з реєстрації вже закріплений у ст.ст.7,11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» , а дублювання в позовній заяві та рішенні суду ,суперечить принципу спрощеної економії. З наведеного вбачається , що законом передбачено відповідну процедуру зняття з реєстрації місця проживання особи , яка втратила право користування житловим приміщенням , при цьому суд не може перебирати на себе функції установ , уповноважених державою на здійснення відповідних дій. Тобто , після набрання судового рішення законної сили , власник житлового приміщення має право звернутись з рішенням суду та заявою про зняття з реєстрації місця проживання особи до органів реєстрації : виконавчого органу сільської , селищної або міської ради за місцем знаходження житлового приміщення або до центру надання адміністративних послуг за місцем за місцем знаходження житлового приміщення , в якому зареєстрована особа. Позивач [PERSON] надав достатньо доказів на підтвердження позову , тому позов підлягає частковому задоволенню в частині втратившим [PERSON] права на користування житлом , в іншій частині позову щодо зобов`язання органу реєстрації зняти відповідача з реєстрації, позивачу слід відмовити ,оскільки рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням , є підставою для Краснокутської селищної ради ,як органу реєстрації, зняти з реєстрації місця проживання [PERSON] .

Outcome: partial