Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-17 00:00:00

В грудні 2014 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з 12.08.1995 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Від шлюбу мають неповнолітню дочку [PERSON], [INFO] Одруження з відповідачем виявилось невдалим. Не створення нормальних сімейних стосунків призвело до розладу і фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Фактично з серпня 2014 р. сім'я повністю розпалась. Збереження шлюбу та подальше спільне проживання суперечить інтересам сім'ї та є неможливим. Позивач просить розірвати шлюб, залишити на її вихованні неповнолітню [PERSON] та після розірвання шлюбу залишити їй прізвище «[PERSON]». В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав викладених в позовній заяві та просили їх задовольнити, додатково суду пояснила, що за час який надавався судом не примирились, нормальні сімейні стосунки створити не можливо. Також просила судові витрати віднести на її рахунок. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, заперечив щодо розірвання шлюбу, суду пояснив, що разом з дружиною ведуть спільне господарство, проживають, займаються вихованням дитини, відсутні будь-які підстави для припинення шлюбу. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши надані докази на засадах змагальності, в межах позовних вимог, приходить до слідуючого висновку . Так, судом встановлено, що сторони перебувають в шлюбі з 12.08.1995 року, який зареєстрований Коростишівським райвідділом реєстрації актів громадянського стану, Житомирської області, про що був зроблений актовий запис за № 146. Вказана обставина підтверджуються свідоцтвом про одруження серії [NUMBER]. ( а.с. 5). Від шлюбу сторони мають неповнолітню дочку [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини ( а.с. 6). Відповідно до ст. 112 ч.2 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст.114 Сімейного кодексу України - у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Так як позивач при реєстрації шлюбу змінила прізвище, вона має право після розірвання шлюбу залишити його. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Таким чином, суд вважає встановленим, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача і що після розірвання шлюбу не будуть порушені її особисті та майнові права, крім того суд вважає, що сім'я сторін розпалась остаточно, оскільки за час наданий судом сторони не примирились, спільне проживання є неможливим, а отже збереження даної сім'ї є недоцільним, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Відповідно до ч. 3 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою, а тому позовні вимоги в частині місця проживання та виховання дитини одним із батьків - неповнолітньої [PERSON], [INFO] задоволенню не підлягають. Згідно ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. З огляду на викладене , позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з вищенаведених підстав. Враховуючи викладене, на підставі ст.112, 113 СК України,

Outcome: partial