Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-12 00:00:00

В грудні 2017 р. позивач звернувся до районного суду з позовною заявою, в якій просить визнати відповідача, що є його донькою, такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS], мотивуючи позовні вимоги тим, що він є власником вказаної квартири, в якій зареєстровані сторони у справі. Зазначає, що колишня дружина в 1995 році забрала спільну доньку та переїхала жити до своєї матері за адресою: [ADDRESS].Вказує, що відповідачка не проживає в даній квартирі з 1995 року, її речей та майна в квартирі немає, комунальні послуги остання не сплачує. Вважає, що відповідач втратила право користування житловим приміщенням як така, що не користуються ним понад один рік без поважних причин. В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги в повному обсязі та надали пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам, додавши, що колишня дружина позивача разм з донькою покинули спірне житло в 1995 р., після чого в 1997 р. вони розірвали шлюб в суді. З цього часу позивач не підтримує відносин з відповідачем, остання в квартирі з цього часу не з'являлась, перешкод в користуванні він їй не чинив, де вона може мешкати, йому не відомо. 26.10.2017 р. позивач звернувся з заявою в Подільське УП ГУНП у м. Києві в якій просив встановити місцезнаходження відповідачки, але проведеними заходами встановити її місцезнаходження не вдалося. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач, будучи повідомленою про день, час та місце розгляду справи належним чином, в судове засідання повторно не з'явилася, про причини неявки суд не повідомила, не подала письмові заперечення (відзив на позовну заяву), в зв'язку з чим відповідно до вимог ст.ст.280-281 ЦПК України розгляд даної справи проведений в заочному порядку. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, допитавши свідка, дослідивши письмові докази, оцінивши їх у сукупності, дійшов таких висновків. В судовому засіданні встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS], що у Подільському районі м.Києва (на праві приватної, спільної власності [PERSON], яка померла [INFO]. та [PERSON] - на підставі виданого Подільською РДА у м. Києві свідоцтва про право власності на житло від 30 червня 1993 р. № 1783). З довідки форми № 3, виданої ОСББ «Квітневий-6» від 03.08.2016 р., вбачається, що в спірному житловому приміщенні зареєстровані: позивач [PERSON], [INFO], власник особового рахунку - з 23.06.1988 р., відповідач [PERSON], [INFO], дочка- з 06.09.1994 р. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка є дочкою позивача. За змістом ст.156 ч.1 Житлового Кодексу України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до вимог ч.4 ст.156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє права членів сім'ї власника права користування займаним приміщенням. Згідно з актами, складеними житловим органом 30.03.2002 року, 17.10.2004 року, 07.10.2005 року, 16.06.2017 р., 19.08.2016 р., 02.11.2017 р., які також підписані сусідами сторін у справі - мешканцями квартир № 97, № 100 відповідач [PERSON] не проживає у спірній квартирі тривалий час. Допитаний в судовому засіданні як свідок [PERSON], який є сусідом позивача, підтвердив в судовому засіданні факт непроживання відповідачки. У суду відсутні підстави ставити підсумнів обставини, повідомлені свідком, даних про його заінтересованість в результаті розгляду справи немає. Відповідно до ч. 1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповіднодо ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України право власності позивача є непорушним. Оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає встановленим те, що з в 995 р. колишня дружина позивача, мати відповідачки разом з донькою переїхали зі спірного житла до матері колишньої дружини за адресою: [ADDRESS]. В 1997 році позивач та його колишня дружина розірвали шлюб. Відповідач [PERSON], маючи об'єктивну можливість користування, не користується вищевказаним житлом без поважних причин, добровільно знятись з реєстраційного обліку не бажає, чим перешкоджає позивачу, як єдиному власнику, повноцінно користуватися своєю власністю, порушуючи його законні права та інтереси, а тому права позивача підлягають судовому захисту.. Враховуючи те, що відповідач не проживає у спірній квартирі без поважних причин понад рік, тому згідно ч.2 ст.405 ЦК України вона вважається такою, що втратила право на користування цим житлом. Вказані обставини дають суду підстави зробити висновок, що відповідач, не мешкаючи в спірній квартирі більше року без поважних причин, втратила право користування житловим приміщенням, в зв'язку з чим підлягає визнанню такою в судовому порядку. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки засновані на законі, є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. Статтею ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що однією з підстав зняття з реєстрації місця проживання фізичної особи є рішення суду про позбавлення особи права користування житловим приміщенням. Напідставі викладеного, ст.ст.64, 156 ЖК України, ст.319, 321, 405 ЦК України,

Outcome: approved