Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-31 00:00:00

В грудні 2016р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з вказаним позовом до відповідача ПАТ «КБ «Надра», в якому просив суд: - визнати недійсним кредитний договір № 480/П/99/2007-840, укладений 18 вересня 2007р. між сторонами (далі по тексту - кредитний договір), з моменту його укладення; - визнати недійсною додаткову угоду № 1 від 19 червня 2009р. до кредитного договору (далі по тексту - додаткова угода). Судом до участі у справі, в якості співвідповідача за заявою сторони позивача було притягнуто Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» Стрюкову І.О., та в якості третьої особи - [PERSON] Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 18 вересня 2007р. між позивачем та відповідачем ПАТ «КБ «Надра» було укладено кредитний договір, відповідно до якого відповідач надав йому у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у розмірі 864190,0 дол. США, а він зобов'язався повернути кредит та сплатити проценти в розмірі та умовах, визначених цим договором. 19 червня 2009р. між сторонами було укладено додаткову угоду, якою були змінені умови кредитного договору. На думку сторони позивача, укладені між сторонами кредитний договір та додаткова угода до нього, не відповідають положенням ст. 203 ЦК України, ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», положенням Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Правління НБУ від 10 травня 2007р. № 168, і тому позивач просив визнати недійсними зазначені правочини. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просив суд позов задовольнити, наголошуючи, що подана стороною відповідачів, в особі повноважного представника заява про застосування строків позовної давності є безпідставною та необґрунтованою, оскільки в силу положень ст. 259 ЦК України сторони в п. 7.3 кредитного договору дійшли згоди про збільшення строку позовної давності до 10 років. В процесі розгляду справи стороною було подано заяву про залучення співвідповідача, яку було задоволено судом, а також подано заяву про забезпечення доказів, шляхом їх витребування, в задоволенні якої суд відмовив. В судовому засіданні представник відповідачів 1, 2 проти позову заперечив, подавши до суду письмові заперечення, відповідно положень ЦПК України, які були чинні до 15 грудня 2017р. Також представником було подано заяву про застосування строків позовної давності. Крім того, сторона клопотала перед судом про залучення третьої особи. Зазначене клопотання було задоволено судом. Третя особа, про час та місце розгляду справи була повідомлена в установленому законом порядку, в судові засідання не з'являлась поважності причин не повідомила, пояснення на позов не подавались. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 18 вересня 2007р. між [PERSON] та ВАТ «КБ «Надра» було укладено кредитний договір, відповідно до п. 1.1. якого банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 864190,0 дол. США, строком до 18 вересня 2037р. (п. 1.4. кредитного договору), відсотки за користування кредитом розраховуються банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 12,49 % річних (п. 1.3.1 кредитного договору), цільове призначення проведення розрахунків по договору купівлі - продажу від 18 вересня 2007р. Пунктом 1.3.2. кредитного договору сторони передбачили, що комісія за видачу кредиту за цим договором складає 1,5 % від суми кредиту і сплачується одноразово на дату видачі/перерахування кредитних коштів. Згідно з п.п. 3.3.1 - 3.3.3 кредитного договору позичальник повертає кредит та сплачує банку передбачені, п.п. 1.3.1 цього договору платежі шляхом здійснення перерахування на рахунок № [NUMBER] мінімально необхідного платежу у валюті кредиту. Щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 9338,54 дол. США. Позичальник вносить черговий мінімальний платіж, визначений у п. 3.3.2 цього договору, щомісячно до 18 - го числа поточного місяця. 19 червня 2009р. між [PERSON] та ВАТ «КБ «Надра» було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, якою була змінена редакція кредитного договору. зокрема, умовами кредитного договору було передбачено сума мінімального щомісячного платежу - 5434,13 дол. США, зобов'язання за кредитним договором забезпечувались укладеним в майбутньому договору поруки та договору застави; була змінена процедура внесення коштів на погашення кредиту та їх списання. Судом встановлено, що при укладанні оспорюваних правочинів, відповідач (банк) ознайомив позивача (позичальника) з усіма умовами надання кредиту, про що свідчить відповідний підпис позивача на анкеті - заяви, також в судовому засіданні на це звертав увагу представник відповідачів 1, 2, наголошуючи, що позивачем здійснювалось тривале виконання умов договору. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач наголошував, що укладені між сторонами правочини слід визнати недійсними з підстав їх невідповідності ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», положенням Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Правління НБУ від 10 травня 2007р. № 168, оскільки всупереч нормам ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» банк не надав позивачу в письмовій формі повної інформації про умови кредитування та про орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору; до спірного договору банк включив положення, що є несправедливими, оскільки вони містять умови про зміни у витратах; ураховуючи додаткові нарахування; графік погашення кредиту позичальнику не видавався, що є підставою для визнання спірних правочинів недійсними. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. За положеннями ст. ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Так, судом встановлено, що оспорювані договори підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення зазначених вище правочинів не заявляв додаткових вимог щодо умов спірних договорів та в подальшому виконував його умови; відомості в анкеті - заяві позивача свідчать про те, що відповідач (банк) надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки. В судовому засіданні представник позивача не міг пояснити суду, яким чином позивач виконував тривалий час зобов'язання за кредитним договором, якщо йому не були відомі умови та порядок погашення заборгованості за кредитом. З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011р. № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10 травня 2007р. № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи,договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за надання кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи правові позиції висловлені Верховним Судом України в постановах по справам №№ 6-1341цс15, 6-1746цс16, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме слід визнати недійсними: п. 1.3.2. кредитного договору та п. 1.3.2. кредитного договору, в редакції додаткової угоди № 1 до кредитного договору, укладених між [PERSON] та ВАТ «КБ «Надра», оскільки комісія, яка визначена у вказаному пункті кредитного договору є платежем, який позивач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь. Заява сторони відповідачів 1, 2, в порядку ст. 267 ЦК України, судом оцінюється критично, в силу положень п. 7.3 кредитного договору. Відповідно до ст. 141 ЦК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1102,4 грн.

Outcome: partial